Цішевський Марчін

Врятувати президента

МАРЧІН ЦІШЕВСЬКИЙ

ВРЯТУВАТИ ПРЕЗИДЕНТА

Видавництво Skarpa Warszawska, 2023

Перекладач: Марченко Володимир Борисович

"Сьомого травня 2000 року Росія зробилася банановою республікою. Владу в країні взяла на себе певна корпорація, поставивши на уряд власного президента. Однак, на протилежність до класичного взірця, ця корпорація спеціалізується не на фруктах. Вона носить назву Федеральної Служби Безпеки Росії. Володимир Путін, який від серпня 1999 року був на посту директора корпорації ФСБ і якого 26 березня 2000 року вибрали в президенти країни, почав правити в Росії від імені корпорації".

Юрій Фельштинський,

Володимир Прибиловський

Корпорація вбивць. Росія, КДБ і Володимир Путін

ВІД ЗЕЛЕНСЬКОГО ЇХ ВІДДІЛЯЛИ ОСТАННІ ДВЕРІ

За досягнення до цього місця вони розплатилися загибеллю половини стартового складу команди. Їх залишилося семеро, в тому числі один поранений. З тих пір, як вони зголосилися добровольцями на участь в місії, то розраховували на те, що незабаром приєднаються до загиблих товаришів. Командування було настільки чесним, щоб ясно сформулювати питання ризику. І все ж ніхто не відступив; вони були кращими з кращих, найпалкішими патріотами, мотивованими, безпринципними, здатними в скрутний час пожертвувати життям за велику, чудову, улюблену батьківщину.

Крім того, вони мали з собою талісман. Майора. Командира. Батю. Йому завжди вдавалося. Він виручав своїх людей із труднощів. За ним стрибали б і у вогонь.

Фомін озирнувся. У Саші Крупського було паперове обличчя людини, з якої вичерпують життя. Проте очі залишилися такими ж, як і раніше. Вони виявляли впертість. Сашка не можна було знищити. У певному сенсі він був незамінний. У нього був найбільший саперний досвід. Тепер, у кінці шляху, Фомін дуже на нього розраховував.

— Дійте, — сказав майор. Йому здалося, що він чує важке, хрипке дихання з-за дверей. Ілюзія? Неважливо. Мета була на відстані протягнутої руки. Тих було троє. Можливо, четверо. Плюс Зеленський, той довбаний недомірок, невдалий актор з погорілого театру, тригрошовий комедіант. Надто високо піднятий дурними людьми, які вважали, що людина ззовні системи щось змінить. Що за нісенітниця. Фомін добре знав, які гроші стоять за вибором. І звідки вони походили. Паяц був обраний, і він мав стати паяцем. Не було ні мрій про незалежність, ні підтримки Заходу, ні справжньої демократії, ні слухання американців, які нестерпно менторським тоном повчали увесь світ.

Так чи інакше, приберіть акторишку з дороги, і мета буде досягнута, і ця смішна корупційна структура під назвою Україна з її мріями про приєднання до Заходу розвалиться, як картковий будиночок. Ті три-чотири охоронці, що залишилися в живих, не становили суттєвої перешкоди семи чоловікам майора Фоміна (включаючи його самого, і він був не гірше підготовлений за своїх підлеглих).

Сашко вправно розставив заряди, решта завбачливо відійшли за стіну. Останні двері були не такими масивними, як попередні — лише шість сантиметрів звичайної броньованої сталі. Укри думали, що будь-яких диверсантів зупинить те, що було раніше — величезні дверні рами, півметра композиту та десяток півметрових засувів. Дурні! Можна подолати будь-яку перешкоду, якщо знаєш, як. Все було сплановано.

Фомін почув звуки пострілів, які долинали від головного входу, приглушені товстою сталлю. Біля закритого бункера точилася запекла боротьба. Українці люто контратакували, команда прикриття відчайдушно оборонялася, намагаючись не дати підкріпленню потрапити всередину. Зрештою вона зазнає поразки, але виграє час — короткий, але достатній.

Вони встигнуть.

— Готово, шеф, — повідомив Саша.

— Крийтеся, — наказав Фомін.

Вони відступили за мур. Міцніше схопилися за ручки автоматів. Раніше вони відкрутили глушники, відновивши штатну вогневу міць зброї. Шум вже не мав значення. Їм більше не треба було ховатися.

Сашко натиснув на кнопку детонатора. Гукнуло сильно, але засоби захисту слуху спрацювали справно. Не чекаючи, поки розійдеться дим і пил, вони кинулися вперед. Якусь мить луна продовжувала гриміти в кутах тунелів, але вони не звертали на це уваги.

Шлях до президента був відкритий.

Стріляти почали без команди, щільно і влучно.

ФАЗА 1

Восьма ранку — восьма вечора

23 лютого 2022 року

Етап 1

За роки роботи у своїй професії Людвік Ференц навчився терпінню.

Деякі друзі стверджували, що у нього немає нервової системи, що не мало багато спільного з правдою. Звичайно ж, що нервова система у нього була, але Людвік просто добре вмів удавати спокійного. Іноді навіть перед собою. Наприклад, дві тисячі восьмого, в Тбілісі. Країна гула, російські танкові бригади збиралися на кордоні, запальний шнур шкварчав, а він сидів на пороховій бочці. Однак у нього було багато роботи та брак часу; тоді він справді не думав про небезпеку.

Тільки це було дуже давно. Тепер він навіть не намагався обдурити себе. Він відчув поколювання в животі, горло пересохло, ковтати слину було майже неможливо. Його охопило непереборне відчуття, що катастрофа швидко наближається. Йому було так само погано, як і три роки тому в Мінську, коли ґрунт під ногами піддався. Тоді його страхи і нещастя стали неактуальними: його поглинув фізичний біль, нескінченні години неймовірних страждань…

— Двійка, зголосися, — вирвав його з роздумів жіночий мелодійний голос із трубки.

— Це Двійка, зголошуюся, — відповів він, байдуже спостерігаючи за тонкою хмаркою пари, що виривалася з його рота. Київ порадував своїх жителів і гостей теплою, як на кінець лютого, погодою, але було не вище, як шість градусів вище нуля і пара иала право летіти, фізику не обдуриш.

— Статус?

— Без змін, — пробурмотів він, а потім додав через деякий час: — Маємо спізнення.

— Лише кілька хвилин, — була відповідь. — Чекаємо.

Він знизав плечима. Чоловік, який мав з’явитися на зустріч, двічі впевнювався, чи почнеться вона вчасно, а тепер сам лажав, що ніколи не було хорошим знаком. Однак Ференц не вважав за потрібне говорити про це по радіо. Команда складалася з трьох осіб, хоча мало бути вдвічі більше. Акція була імпровізована, як і все останнім часом. Відсутність людей, про яку давно сигналізував керівник закладу, у Варшаві, здається, нікого не цікавила. Швидко наближалася війна — принаймні так це виглядало з його точки зору. Тому їм довелося працювати з тими, хто був під рукою, ризикуючи помилитися. З усім цим, що відбувається, Ференц не був упевнений, чи ще комусь цікаво, що вони тут роблять.

На сходову клітку вийшов темно одягнений чоловік. Він? Не він?

— Прийшов, — почув він через деякий час. — Будь обережний, Двійка.

Дякую за пораду, сам би до цього не додумався. Він вилаявся про себе і подивився в дзеркало заднього виду. На вулиці було тихо, ні мікроавтобусів із затемненими вікнами, ні фіранок, що рухалися у вікнах, ні непоказних жінок чи чоловіків, що кружляли навколо. Що, звісно, не мало нічого доводити. ГРУ чи ФСБ ніколи не славилися своєю витонченістю, але тепер росіяни старалися більше, ніж зазвичай. Були сигнали, що обидві ці організації, які зазвичай конкурують вусмерть, відправили до Києва найкращих людей і навіть не намагаються прибити одна одну.

- Є контакт, — повідомила жінка ще через хвилину, наповнену похмурими думками.

Так що так. Якби не невелика затримка за часом, все пішло б за планом. Зустріч відбулася, і поки нічого не віщує клопотів. Досі потік інформації був без дірок, приміщення ніколи не використовувалося, Ференц сам вибрав квартиру лише три дні тому, він орендував крихітну кімнатку з кухнею поверхом нижче для цілей страхування (жінка вела трансляцію звідти), ретельно перевірив територію та можливі шляхи евакуації…

Він помітив рух у дзеркалі. Живіт стиснуло ще сильніше.

***

Двері безшумно відчинилися.

Чоловік увійшов до кімнати. Спортивна блуза від популярної мережі, розстебнута гірськолижна куртка, найкращі дні якої були давно позаду, джинси, непоказне взуття — чоловік опанував мистецтво бути непомітним. Філіп Вайман вперше в житті побачив типа наживо, але прекрасно розумів, з ким має справу — його противником був протягом багатьох років заступник начальника Управління аналізу, прогнозів і стратегічного планування ФСБ полковник Сергій Москалевич: хитрий, добре навчений і безжальний.

— У мене не було хвоста, — без передмови оголосив прибулець. Його російська мова була вільною, зрозумілою, навіть мелодійною. Він не питав про особу господаря. Йому не довелося. Обидва були готові до зустрічі.

— У вас його не було, — погодився Вайман. — Ми стежили.

— Сподіваюся, ви праві.

— Ви надто важливі для нас, щоб я міг це пропустити. — Вайман намагався звучати об’єктивно.

Росіянин, здавалося, не слухав. Він швидким кроком пройшов до вітальні. Окинув поглядом салон, трохи затримавшись на опущених жалюзі.

— Спочатку кілька правил, — сказав він, змінюючи тон. Він був спокійний, але очі залишалися настороженими. Йому було років п’ятдесят, волосся з невеличкими слідами сивини, струнка фігура та сурове, обвітрене обличчя. Він виглядав як людина, яка активно проводить час на свіжому повітрі. — Ми зустрічаємося тільки на моє прохання. Ти не ініціюєш контакт. Я розмовляю лише з тобою, більше ні з ким. Иісце визначаєш ти, але я його акцептую.

— Чому? — запитав Вайман.

— Чому що?

— Ти хочеш передавати інформацію іншій стороні.

— Мотивація — це моя справа.

— Послухай. — усміхнувся майор. — Ми вже деякий час граємо в цю гру. І обидва знаємо, що і як. Я поки що цього не купую.

— Купиш, коли почуєш те, що я скажу.

— Скоріше — ні.

— У мене є достовірна інформація про планований замах на президента. Точніше, на всіх трьох, вашого, литовського та українського. Сьогодні.

Вайман застиг. Оце була новина. Вже давно ходили чутки про підготовлене вбивство чи викрадення глави української держави. І не тільки чутки. СБУ через старого знайомого повідомила (не вдаючись у подробиці), що зірвала щонайменше дві конкретні спроби нападу. Це було логічно. Російська військова доктрина передбачала наведення максимального хаосу в лавах противника на підготовчому етапі. Позбавлення керівництва країни, яка стане об’єктом завоювання, цілком вписувалося в це припущення.

Але про поляка та литовця майор нічого не чув. Цікаво, що в жодному з щоденних звітів розвідки про це не повідомлялося. Що ще дивніше, про це під час вчорашнього відеобрифінгу не згадав начальник Східного управління Служби військової розвідки, зазвичай добре поінформований полковник Малішевський.

— Будь-які подробиці? — запитав він.

Уперше чоловік ніби не визначився.

— Мої правила купуєш? — хотів він знати.

— Скажу, коли даси більше конкретики.

— Дві незалежні групи діятимуть за окремими сценаріями. Одна підійде впритул, інша атакуватиме на відлеглості.

— Вони хочуть ліквідувати всіх трьох одним махом?

— Така передумова.

— Це дуже цікаво.

— Я знав, що вас зацікавить тема.

— Таким же чином ти можеш нас і дурити.

— Зачекай кілька годин. Сам побачиш.

Вайман сів на стілець. Москалевич усе ще стояв.

— Ви хочете напасти на двох президентів країн НАТО.

— Усі докази вказуватимуть на те, що атаку здійснили українські праві екстремісти.

— Немає сенсу. Тут навіть крайні розуміють, що Україні потрібна допомога Заходу. Ніхто цього не купить.

— Польща і Литва, на думку Заходу, є Заходом лише риторично, і то не завжди. Захід допомагає лише тоді, коли це збігається з його інтересами. І загалом це не так. Якщо почнеться війна, допомога Україні, наприклад, буде дуже невигідною для Німеччини.

Вайман змушений був з ним погодитися. Розрив у сприйнятті російської загрози — і загалом, російських цілей і методів дій — між старим Заходом і країнами східного флангу був фундаментальним і непереборним.

— Почнеться повноцінний бордель, — продовжив росіянин. — У Києві почнуться заворушення. Якісь люди з криками польською мовою підпалять посольство Росії. Всі почнуть стріляти в усіх. І ми просто перейдемо кордон під гаслом відстоювання власних інтересів.

Вайман знову мусив погодитися. Сценарій точно збігався з моделюванням, виконаним у його материнській фірмі. Навіть сьогодні, через вісім років після анексії Криму та створення маріонеткових народних республік у Донецьку та Луганську, росіяни мали чимало прихильників в Україні, зокрема й у самому Києві.

— Добре, — сказав він. — Вкажи місцезнаходження обох диверсійних груп.

Москалевич відкрив рота, але більше нічого сказати не встиг. Троє чоловіків вбігли до квартири настільки тихо, що Вайман помітив їх лише тоді, коли вони відкрили вогонь.

Треба визнати, що Москалевич зреагував значно швидше за майора. Можливо, на відміну від свого польського колеги, він не втрачав дорогоцінної секунди на роздуми, як, у біса, троє нападників непомітно проникли в квартиру.

Або, можливо, він очікував нападу (це вірно; Вайман також повинен бути пильним). У будь-якому випадку, коли перша куля вилетіла з подовженого ствола з глушником, росіянин, уже зі зброєю в руках, ухилявся з котячою швидкістю. Тому нападник промахнувся, а на додаток в нього влучили. Куля, випущена з пістолету Москалевича, влучила йому в шию і повалила на землю. На жаль, наступний з агресорів не промахнувся: з руки полковника хлинула кров. Незважаючи на шок і біль, Москалевич продовжував стріляти, що, швидше за все, врятувало йому життя, а можливо, їм обом; нападник отримав кулю в око і перестав становити загрозу.

Третій, тримаючи в руках невеликий автомат із заводським глушником, кинувся вбік, сходячи з поля зору Москалевича. До цього часу Вайману, на щастя, вдалося вийти із заціпеніння. Зброя опинилася в руці без участі свідомості.

Глок підстрибнув, куля пролетіла надто високо, Вайман міцніше стиснув руку; двічі влучив у автомат, пошкодивши зброю та поранивши нападника. Чоловік голосно закричав, що майор власне чув невиразно, бо спочатку постріли Москалевича, а потім і власні оглушили його. Він поправив приціл, кулі увійшли в горло та рот; все раптом затихло.

Москалевич, спливаючи кров'ю, впав на землю.

***

Посеред вулиці під'їжджала машина. Вона рухалася повільно, ніби нерішуче: можливо, водій шукав конкретну адресу і погано знав місто. Він уповільнював і пришвидшував, усе з сонною швидкістю черепахи.

Нарешті вона порівнялася зі зношеним "мондео" Ференца, а потім ще більше пригальмувала.

Людвік помітив, що водій дивиться не на нього, а на те, що тримає на колінах, може, карту міста, а може, мобільний телефон з навігацією. Краєм ока він побачив, як щось ворухнулося на задньому сидінні.

Темна, довгаста форма.

Він почув приглушене шипіння, і в мить бокове скло "мондео" розлетілося на мільйон осколків, обсипавши Людвіка кришталевим дощем, що виблискував на ранковому сонці. Він відчув жар на обличчі, куля, мабуть, оминула скроню на волосину. Він пірнув донизу, відчайдушно намагаючись витягти пістолет. Другою рукою Людовік наосліп намацував дверну ручку. Він сильно потягнув її, одночасно штовхаючи рукою двері, які повністю відчинилися. Він почув ще два, може, три хлопки, приглушені глушником. Одна з куль з тріском влучила в рульову колонку. Ймовірно, вбивця опустив ствол, щоб прострелити кузов і дістатися до жертви.

Ференц викотився надвір. Він вдарився щокою об крижану плиту тротуару, від чого на мить у нього запаморочилося голова, але інстинкт і тренування підказували йому діяти, бо будь-яка секунда зволікання могла закінчитися трагічно. Він котився, зробивши один, два, три оберти. На той час він уже тримав у руці пістолет і був за два метри, прихований іншим автомобілем, припаркованим перед "мондео". Машина з нападниками рушила вперед. Ференц висунувся й вистрілив із незручного положення, поціливши у вбивцю на задньому сидінні. Шум луною розносився по всій вулиці й відлякував голубів, що сиділи на дахах. Він промахнувся, але змусив чоловіка опустити голову. Вистрілив ще двічі, понижуючи, звернувши увагу на те, як голосно відбивається гуркіт від стін багатоквартирних будинків дев’ятнадцятого століття. Вуличний спокій було безповоротно зруйновано, а акція зірвана. Вони діяли в умовах повної секретності, фактично нелегально, без узгодження та навіть відома СБУ. Він ще про це не думав. З наслідками розбереться пізніше — якщо виживе.

Водій приєднався до гри.

Ференц почув зловісний брязкіт автомата. АКС у скороченій версії, подумав він, наче мало значення, якою зброєю його хотіли вбити. Черга пробила ряд отворів у рівному візерунку на фасаді будинку позаду Людвіка. Він переповз на інший кінець машини, за якою ховався, висунувся, а машина вже трохи відійшла. Він прицілився. Повільно, ніжно, ніби під час тренування, натиснув на спусковий гачок: "Глок" смикнувся, як неспокійний кінь, раз, другий, третій. Він помітив, як чоловіка із зброєю з глушником кинуло дозаду. Ференц перевів вогонь на водія, але промахнувся, оскільки той секундою раніше зрозумів, що жертва перетворилася на хижака і кусається. Машина заревла двигуном і почала стрімко віддалятися. Людвік вискочив на середину вулиці, побачивши в одному з вікон бліде, перелякане жіноче обличчя. Він підняв пістолет і вистрілив чотири рази. Лобове скло вкрилося павутиною тріщин, але машина швидко віддалялася, і Людвік не міг сказати, чи попав він у водія. Незважаючи на це, рана виявилася настільки незначною, що тип усе ще міг керувати автомобілем, доволі вміло. Машина, все ще рухаючись задом, повернула на наступному перехресті й зникла з поля зору Ференца.

Той глибоко вдихнув і почав бігти. Задиханий, як марафонець на півдорозі, з величезним дзвоном у вухах, він вибіг на сходи кам'яниці, де знаходилася конспіративна квартира. Він встиг піднятися лише на кілька сходинок, коли почув з-за товстої стіни приглушений крик. А потім на задньому плані кілька швидких пострілів з пістолета.

— Одиниця, це Двійка, — сказав він у мікрофон. Жінка зайняла позицію поверхом нижче конспіративної квартири. Не хотілося б отримати кулю від товаришки по службі. — Я йду до тебе.

Тиша.

В ніздрі вдарив дивний запах — чи то поту, чи то вологого одягу. Він мав справу з таким раніше. Іноді так пахли солдати чи поліцейські. Ференц підняв очі. Жодного руху. Він поміняв магазин, витягнув перед собою зброю, кількома стрибками піднявся по сходах і опинився на сходовому майданчику.

Його серце шалено билося, але руки залишалися спокійними. Ференц озирнувся. Двері квартири забезпечення були трохи прочинені. Йому здалося, що він щось почув. Шерех. Можливо, стогін.

Стогін.

Він обережно відчинив двері.

Прямо з кімнати долинало важке, хрипке дихання людини, яка бореться за своє життя.

Кількома тихими кроками перетнув коридор.

Жінка лежала на спині, придавлена тілом нападника. Лезо великого бойового ножа було в кількох сантиметрах від її лівого ока. Обидві руки жінки обхопили зап’ястя чоловіка. Вона намагалася вдарити коліном по ребрах, але нападник знав, як битися на землі. Він послаблював удари, правильно розташувавши своє тіло, зосередивши всю свою увагу на тому, щоб зламати захист жінки.

Здавалося, у неї залишилося небагато часу.

Ференц підскочив; нападаючий занадто пізно зрозумів, що йому загрожує небезпека, і спробував відкотитися, але Ференц вже був поруч. Він розмахнувся і вдарив стволом глока. Розбита вилиця тріснула, нападник верещав і намагався вдарити його прямо, але не вдалось, бо в ту ж мить жінка вдарила його ліктем по голові. Удар не мав потрібної сили, але досяг мети і відвернув увагу людини з ножем. Ференц знову розмахнувся. Цього разу ствол влучив у скроню. Очі чоловіка помутніли. Він слабшав. Ференц вдарив його ногою в обличчя.

Зловмисник завмер.

Ференц нахилився, вийняв у нього з руки ніж, а з кобури на стегні — пістолет і затягнув мляве тіло під радіатор. Двома парами одноразових наручників прикував нападника до труби, і вперше добре на нього подивився. Тип був добре складений, але в нього було ніяке обличчя, яке не можна було запам'ятати.

Ференц обернувся.

На цей час Лєна вже змогла встати. Насправді, її ім'я було Дорота Мокржицька, але мало хто знав її справжнє ім'я. Вона приїхала до Києва лише тиждень тому, але Ференц добре познайомився з нею раніше, і йому дуже сподобалося з нею працювати. Розумна та кмітлива, вона мала шість років досвіду роботи в цій галузі та феноменальну здатність втілюватися у різноманітних персонажів. Вона могла виглядати переконливо як у вечірній сукні та на високих підборах, так і в жебрацькому лахмітті. Так само легко вона перетворювалася на красуню з класичними рисами обличчя та великими виразними очима, як і на огидну, брудну наркоманку зі зламаним носом, яка продає своє зруйноване тіло за порцію героїну.

Вона розмовляла російською, українською та білоруською мовами без іноземного акценту і за роки служби знайшла багато корисних контактів. Офіційно її направили як зв’язкову Головного управління поліції України. Тільки Вайман знав її справжнє завдання. Ференца все одно це не дуже цікавило. У нього вистачало власних проблем. Дружина хотіла розлучитися і заповідала, що він запам'ятає це на все життя. А тут він мав роботу, якої не побажав би й найгіршому ворогу.

— Жива? — запитав він.

Лєна розтерла горло.

— Сучий син застав мене зненацька, — пробурмотіла вона, в очах її спалахнуло щось схоже на збентеження. Вона нахилилася й підняла з підлоги пістолет, з якого не встигла вистрілити. — Ходімо.

Вони вийшли з квартири. Нещодавно відремонтовані сходи пахли фарбою і були доки що порожніми. Намагаючись бути якомога тихшими, вони пройшли наступний поверх.

Гук стряснув кам'яницею. Один, другий, третій.

Одразу потім ще одна черга пострілів, інша, вища, ніби більш нервова.

І відповідь першої зброї, подвійна. А потім ще кілька пострілів, з іншим звуком, більш приглушеним.

"Лебедєв", раніше "удав", тепер "глок", підсумував Ференц. Його здатність розпізнавати тип зброї за звуком, який вона видає під час пострілу, завжди здавалася йому мистецтвом заради мистецтва, непотрібними знаннями, що займали пам’ять.

Але тепер ця інформація йому дещо підказала. Вайман користувався "глоком". "Лєбєдєва" та "Удав" любив російський спецназ. Першими стріляли росіяни, останніми — "глок".

Що не обов’язково давало правдиву картину ситуації.

Тиша дзвеніла у вухах. Ференц підняв пістолет на рівень очей, стиснувши руками рукоятку. Він ішов, злегка підігнувши ноги, і його серце калатало так сильно, що він чув, ніби воно вискакує. Лєна трималася позаду; вона прикривала йому спину. Під ногою скрипнула дошка.

Ференц намагався заспокоїти дихання. Обережно, поетапно, щоразу трохи більше нахиляючись (викладачі тактичного курсу присвятили цілу окрему групу вправ, щоб втовкмачити учням, як правильно входити в приміщення, де може бути озброєний супротивник), він подивився в коридор.

Нікого.

Він нібито почув шелест. Водночас відчув, як у його кишені на стегні завібрував мобільний телефон. Він проігнорував його. Ствол глока видзьобував простір.

З контактної квартири вийшло двоє. Вайман підтримав Москалевича. Незважаючи на затиснутий над ліктем тактичний джгут, з нижньої руки росіянина капала кров. Він був блідий, але, очевидно, свідомість зберіг.

— Троє, — сказав Вайман.

— Один внизу, — відповів Ференц. — Двоє на вулиці.

Класика спецоперацій. В дію було кинуто відділення з шести осіб.

З-за вікна було чути наростаючий стогін поліцейської сирени. Їм явно не вистачало часу.

— Як вони сюди потрапили? — хотіла знати Лєна. Очевидно, вона почувалася винною за те, що не нейтралізувала небезпеку.

— Пізніше. Ми відступаємо, — наказав Вайман.

Вони поспішно спустилися на перший поверх. На сходах стояла мертва тиша. Це мало змінитися. Все відбувалося занадто швидко. Ференц з досвіду знав, що імпровізації часто закінчуються погано, і події останньої чверті години лише підтвердили це. Двері в квартиру, в якій раніше тримала сторожу Лєна, були злегка причинені, як і залишили.

- Ідіть, — сказав він. — Зустрінемося пізніше.

— Поліція скоро буде, — заперечив Вайман.

— Мужик живий. Я задам йому кілька запитань, а потім наздожену вас.

Не чекаючи виразів протесту, намагаючись не думати про наближення звідусіль патрулів поліції та оперативної групи СБУ, приваблених стріляниною в центрі міста, він зайшов до квартири. Двері замкнув. Нападник уже прийшов до тями і намагався звільнитися від пут. У нього було чорне волосся й очі, а на його закривавленому круглому обличчі була написана лють. Спортивний костюм із трьома смугами робив його схожим на міського бандита дев'яностих років.

Ференц підійшов ближче. З-за вікна долинав рев двигунів автомобілів, поліцейські сирени та багато, надто багато людських голосів. Якщо у нього була можливість втекти непоміченим, то тепер, повернувшись у цю квартиру, він, напевно, її похерив. Він знову відчув, як його телефон вібрує, і знову проігнорував це.

Він став навколішки, тримаючись за руки, прив’язані до радіатора, тримаючись на безпечній відстані від розкутих ніг чужинця. Тип виглядав так, ніби міг копати.

Ференц не став шукати його гаманець чи документи. Він знав, що не знайде їх. Він шукав свій мобільний телефон. Натомість натрапив на маленьку рацію. Добре і це.

— Кому підлягаєш? — запитав він російською.

Чоловік плюнув.

Заповідалася довша розмова. Ференц заткнув рот нападника брудною ганчіркою, знайденою на кухні, а потім забрав ніж, яким нападник намагався вбити Лєну. Він відчув короткочасну тремтіння ненависті до самого себе. На власному досвіді відчув, що хотів зробити з росіянином.

Однак іншого вибору в нього не було.

Через п’ять хвилин чоловік, прив’язаний до радіатора, стікав кров’ю, але пильно дивився на свого мучителя. Його погляд був наповнений чистою, згущеною ненавистю. Він був твердим, майже нічого не зрадив. Вилучення з нього конкретних, корисних знань займе час і ресурси (наприклад, хімікати). У Ференца не було ні того, ні іншого. На сходах луною лунали кроки поліцейських та СБУ-шників. Вони могли вибити двері будь-коли.

Ференц зітхнув. Він ненавидів цю частину своєї роботи. Люди в основному охоче спілкувалися, Людвік не мав особливих проблем із мотивацією, яка заставляла їх ділитися інформацією. Однак тип під радіатором був з окремої категорії. Ференц міг розрізати його на смужки, а чоловік усе одно чинив опір, аби не зрадити щось цінне. Його роками навчали маніпулювати слідчим навіть у екстремальних ситуаціях.

ГРУ. Тільки це він дізнався. Було більше груп, набагато, набагато більше. Чоловік хотів справити на противника враження, похизуватися, можливо, залякати. На запитання про джерело інформації про зустріч він просто плюнув. Не хотів говорити про завдання.

А потім телефон знову завібрував. Ференц вагався. Хтось був дуже впертий. Упертість часто означала проблеми. Він дістав камеру з кишені. Коли глянув на дисплей, то був здивований, але лише трохи. День привітав його спаленою операцією і стріляниною, і, ймовірно, далі буде тільки гірше.

— Доброго ранку, пане посол.

— Де, в біса, ви дівалися? — Гарчання, а не людський голос. — І ваш шеф? Я шукав вас весь ранок. Пан також відповів лише з п’ятого разу.

— Ми в полі.

— Ми починаємо брифінг до приїзду президента через п’ятнадцять хвилин, якщо ви якось не взяли цього до уваги, — продовжив сердитий дипломат, ніби співрозмовник взагалі не говорив. Ференц глянув на в’язня. Тип навіть не приховував, що слухає. — Ви члени групи забезпечення. Ви повинні негайно з'явитися на брифінг, зрозуміли?

Ференцу було легко зрозуміти ці слова. Скоріше, він цікавився їхнім значенням.

— Так.

— Зараз, пане Ференц, — голос дипломата набув принципового відтінку.

— Звичайно ж, пане посол.

— Я чекаю. — І клацання слухавки. Справжній чоловік, без сумніву.

Ференц сховав мобільний телефон.

Він дістав із кишені глушник і обережно накрутив його на ствол. Тип зиркнув на нього. Страху в його погляді не було. Після двох пострілів він впав на підлогу, витягнувши руки вгору. Ференц більше не торкався його. Його нудило. Він вбив бандита, вбивцю, ворога, який би вбив його, не вагаючись жодної хвилини. Але це не змінило того факту, що він через це почував себе дуже погано. Його начальник, полковник Малішевський, стверджував, що є причини для занепокоєння, коли нічого не відчуваєш. Він би хотів саме цього.

Ференц узяв ніж і перевірив, чи немає на підошвах плям крові. Він уважно оглянув це місце. Сам він слідів не залишив. Був у рукавичках. Він щиро сподівався, що Лєна вчинила так само професійно.

Напевно так і було.

Треба було вийти непоміченим, бо присутність на місці розстрілу польського дипломата (в нього, звісно, був відповідний паспорт) господарям міста точно не сподобалася б. Вже через одно те, що на вулиці був залишений дірявий mondeo, у них заболить голова. А росіянин з ГРУ зі слідами тортур на тілі та кулями в черепі (і троє мертвих мужиків нагорі) зовсім розлютить. І породить багато непотрібних і навіть небезпечних питань. Не кажучи вже про те, що Холиченко, його контакт в СБУ, збожеволіє і вже ніколи йому не довірятиме. Нитка довіри, яка вибудовувалася роками, буде безповоротно обірвана.

На сходовій клітці панувала тиша, яку порушував лише випадковий шаркіт поверхом вище. Швидше за все, слідчі оглядали кожен сантиметр приміщення нагорі. Треба було звідси іти. Можливо, він не знайшов би кращої нагоди.

Ференц дістав із кишені ключ і виглянув у коридор. Нікого. Він замкнув двері, а потім повільно, намагаючись не шуміти, спустився на перший поверх. Крізь скло вхідних дверей він побачив двох поліцейських. Вони дивилися в інший бік. Він продовжив шлях вниз. Кількома стрибками спустився сходами підвалу. Пахло вогкістю та старим ганчір’ям. Він не вмикав світло. Через деякий час очі звикли до напівтемряви. Він стояв на порозі довгого цегляного коридору з підвальними сходами обабіч. Коридор закінчувався сталевими воротами, замкненими на засув і замок. Ференц дістав із кишені інший ключ. Навісний замок відчинився з легким клацанням. Засув (змащений три дні тому) здвинувся ще легше. Двері безшумно відчинилися.

Перед ним відкрився підвал сусіднього будинку.

Звісно, машину він залишив на місці. Кам'яниця, яку він покинув, не привернувши нічиєї уваги, була за двадцять п'ять хвилин ходьби від посольства. Достатньо часу, щоб поставити собі кілька запитань.

Наприклад: звідки в ГРУ дізналися про зустріч з джерелом? Москалевич волочив за собою хвоста. А втім, акція отримала найвищий ступінь секретності. Теоретично ніхто в посольстві про неї не знав, ніхто навіть не знав про існування такого, як Москалевич. Вайман вів переговори особисто, і ніхто, крім нього, не знав особи контакту до сьогодні, навіть Ференц, найстарший і найдосвідченіший офіцер установи. У Варшаві було лише двоє поінформованих людей, але вони знали лише джерело, а не дату і місце зустрічі. Тим часом росіяни мали точні відомості про те й інше. Крім того, і на нього, і на Лєну напали. Звідки команда нападників знала про забезпечення?

Дві можливості: перша — операція була стрілкою росіян, спрямованою на ліквідацію всього підрозділу польської розвідки в Києві. Однак той факт, що Москалевич був з ФСБ, а спецназ з ГРУ говорив проти цього варіанту. Ференц міг уявити співпрацю між цими двома агентствами, але повсякденна практика та досвід підказували, що це було вкрай малоймовірно. Кожна організація виступала за різні цілі, часто суперечливі цілям і завданням її конкурентів.

Друга можливість — витік інформації у власних лавах.

Ференц подивився на годинник і пришвидшив крок. Мобільний знову завібрував. Зашифроване повідомлення від Ваймана. Він його двічі уважно прочитав і відразу ж видалив за допомогою спеціального застосування. Після чого безголосно матюкнувся: його попередні передчуття не були помилковими, наставав пекельний день.

Наразі він мав якнайшвидше зв’язатися з керівником департаменту, ризикуючи накликати гнів посла, якому довелося б почати зустріч без жодного представника розвідки, що суперечило процедурі та, звичайно, суперечило вимогам напруженої ситуації. Але Ференц бачив цього чоловіка лише в офіційних випадках, а спілкувався — недовго — двічі. Він звітував перед ним лише формально, як керівникові установи. А так він мав своє начальство, яке ставило йому конкретні завдання.

Свою роботу Ференц виконував без поспіху, систематично, без злетів і падінь.

Стоячи перед досить непривабливою будівлею посольства, він ще не знав, чого чекати. Вулиця була порожня; о 8 ранку це не було надзвичайним видовищем. Він помахав охоронцеві своїм посвідченням. В залі на нього вдарила хвиля тепла, здавалося, ніби регулятори опалення використовувалися, щоб розкрутити їх на максимум. Розвідник розстібнув піджак і швидко збіг на рівень мінус один, супроводжуваний скептичним поглядом охоронця, який, схоже, критикував його запізнення. Кабінет розташовувався під землею, в частині будівлі, яку займали служби, відгороджені броньованими дверима. Теоретично (у що Ференц не до кінця вірив) він був захищений від прослуховування та стеження.

Він увійшов у царство розвідки. Пані Барбара, яку ласкаво називали Тітонькою за її доброзичливе ставлення до світу, помірну схильність до бурчання та приємну, дещо рубенсівську постать, уже була на місці. Пані Бася завжди була пов’язана з фірмою і користувалася повною повагою. Вайман високо цінував її прагматизм і розум і часто неофіційно запитував її думку щодо поточних операцій. Пані Бася працювала секретарем, але її реальна участь у житті закладу виходила далеко за межі цієї скромної і по суті допоміжної функції.

— Доброго ранку, пані Басю, — пробурмотів Ференц.

— Привіт, Людвіку, — привітно привіталася вона. — Кави?

— Можливо пізніше. Я спізнююся до посла, а мені спочатку треба поговорити з полковником.

— Розслабся. Посол не втече.

Він вдячно посміхнувся їй і пішов до своєї кімнати. Він провів магнітну картку через зчитувач, ввів код, відчинив двері, сів за стіл і запустив зашифроване відеоз'єднання. Через п'ятнадцять секунд з'явився Малішевський. У начальника відділу було обвисле довгасте обличчя з помітними слідами втоми.

— Доповідаю, пане полковнику, — сказав Ференц.

— Привіт, Людвіку, — відповів завідувач кафедри. — Проблеми?

Розвідник не питав, звідки той знає. З часом людина, яка займається цією професією, набуває не лише досвіду, а й щось на зразок собачого нюху. Він знав це по собі: дедалі краще читав між рядків, і не мав навіть половини стажу начальника, який, окрім шостого чуття чи інстинкту, мабуть, мав свої інформаційні канали та агентуру в полі, про яких Ференц не мав уявлення.

— Оперативний контакт відбувся за планом. Під час зустрічі на нас напали, — сказав він. — Чотирьох нам вдалося ліквідувати, двоє втекли, один, швидше за все, поранений. Перед його ліквідацією я його допитав. ГРУ. Це все, що він сказав.

— Ви цілі? — обличчя Малішевського стало ще довшим. Він був одним із двох людей у Варшаві, поінформованих про операцію; перш за все, він усвідомлював ризик сценарію, в якому щось піде не за планом.

— Ми — так. Джерело поранили, але він живий.

— За ним був хвіст?

— Ми не помітили.

— Надайте деталі.

Ференц говорив п’ять хвилин. Він нічого не приховував, лише конкретизував. Розвідник мав здатність чітко синтезувати факти, що завжди подобалося Малішевському. Він лише недбало пробурмотів, що їх надто мало, щоб забезпечити зустріч такої важливості. Полковника не потрібно було переконувати в тому, що київський об’єкт потрібно зміцнити кадрово, технічно та організаційно, і що вони йдуть на величезний ризик, працюючи з ресурсами, які вони мають у своєму розпорядженні. Малішевський, нібито, втручався на міністерському рівні, але нічого істотного не досяг.

Сьогодні їм справді дуже пощастило.

Ференц замовк. Полковник на мить задумався.

— Джерело безпечне? — хотів він знати.

— У нас готові два приміщення. Майор і Лєна особисто стежать за цим.

— Ви сказали, що він постраждав.

— Я бачив рану від пострілу у руку. Лєна — медичний рятівник. З ними все буде добре.

— Будемо сподіватися, що так. Перевірка ще не завершена, майте це на увазі.

— Знаю. Майор, мабуть, сам зв’яжеться. Я бачив джерело протягом десяти секунд.

Малішевський задумався.

— Це виглядає як цільова операція, — сказав він через деякий час.

— Може бути. Є одне "але".

— Ну?

Ференц дослівно відтворив повідомлення, надіслане Вайманом. Малішевський ще більше похмурився.

— Він назвав точні місця?

— З адресами та деталями.

— Склад? Озброєння?

— Дуже приблизно. Я вважаю, що нам слід підказати Холиченкові.

— Спалите джерело.

— Не обов'язково.

— Він не дурний. Він уже знає, що ми говоримо про це за його спиною.

Ференц заплющив очі. Малішевський, звичайно, мав рацію. У заступника начальника антитерористичного управління СБУ полковника Вадима Холиченка все було в порядку, але він все одно грав в іншому оркестрі і мав своїх начальників. Після операції по встановленню контакту з джерелом залишилося чотири трупи та багато інших слідів, що змусило українців над чимось задуматися. Ференц знав його досить добре, щоб розуміти, що, маючи справу з цією людиною, краще бути чесним.

— Я скоро йому подзвоню.

— Краще зустрітися особисто.

— Можливо, майор…

— Ви. Нехай Вайман стереже джерело. В разі чого, скажи, що це моя рекомендація. Якщо у вас виникнуть проблеми, дай мені знати. Я поговорю з Вадимом.

— Проблем не передбачаю.

— Ти ніколи не відомо.

— Звичайно.

— У мене теж є дещо для вас, — після хвилини важкого мовчання заявив Малішевський. Ференц гостро відчував, що час вислизає крізь його пальці. — До Києва приїхав якийсь полковник Толяк із СВК[1]. Заступник директора.

— Щось я чув…

— Формально його завдання — забезпечити безпеку візиту президента, який не дозволив собе вмовити не їхати… — в очах Малішевського виднілася апатія.

— Скільки він знає?

— Поняття не маю. Ніхто не любить ділитися інформацією.

Ференц міг багато сказати з цього приводу. Малішевський завжди наполягав надавати іншим агентствам лише те, що справді необхідно, і навіть менше, якщо це можливо. Мораль Калі[2] існувала між службами, і, в основному, була піднятою до рівня офіційної процедури.

— Що мені сказати Толяку?

— Співпрацювати. Більше нічого.

— Справді? Чи не варто говорити про загрозу?

— Якщо так, то зробіть це наодинці, — відповів Малішевський, подумавши.

Дуже цікаво. Глава відомства дав зрозуміти, що не довіряє афілійованим з посольством спецслужбам.

Ференц утримався від коментарів.

— До речі, — продовжив полковник, — стежте за ним.

— Щось конкретне?

Малішевський знову явно завагався.

— Він особлива людина, — нарешті сказав він. — Політично стоїть дуже високо. Був у відставці, тепер ввже стоїть на ногах міцно. Він грає трохи проти течії.

— Сенс?

— Це означає, що охорона візиту президента — не єдине його завдання.

— Ще щось?

— Просто дивись. Можливо, настає час кадрової перевірки.

Ференц заплющив очі. Події трирічної давності яскраво постали перед його очима. Серія катастроф, які були спричинені його нерозсудливістю, і які були виправлені лише тому, що нинішній співрозмовник вважав за потрібне допомогти йому. Він не сподівався повернути свій борг до кінця служби. Чи міг Толяк про це знати? Малішевський запевнив його, що про мінську помилку знають лише вони двоє, а в газетах немає жодного сліду. Ференцу дуже хотілося в це вірити.

— Розумію. Я мушу йти.

— Йди.

Екран потемнів. Ференц підвівся, задумавшись. Співпрацювати. Дотримуватись інструкцій. Не висуватися. Уважати на типа. При цьому робити свою справу. Як це просто.

Він повільно піднявся на перший поверх, проминув інші ворота з озброєною охороною, кивнув одному з помічників начальника установи, а потім увійшов до конференц-зали.

Атмосфера була насичена напругою, що висіла в повітрі.

Посол, ставний чоловік років сорока, стояв на чолі столу. Він навіть кивнув у знак привітання, коли побачив Ференца, хоча діапазон руху можна було виміряти в мікронах. Решту місць зайняла група з півтора десятка жінок і чоловіків, які складали штат більшості польських спецслужб з абревіатурами із трьох літер. Людвік усіх знав, ні з ким не дружив. Кожен, в основному, жив окремо.

Навпроти посла сидів чоловік із трохи сивим волоссям на скронях — його Ференц бачив уперше в житті. Міцної статури, пружний, із виразним обличчям, яке, здавалося, повільно розтягувалося в посмішку. Теж службовець, але неординарний. Нестандартний мислитель. Активний і лютий.

Ференц засміявся сам собі з цього незграбного, нашвидку складеного аналізу. Тип міг би бути клерком у другорядному відділі посольства, але ходив у спортзал. І він народився з похмурим виразом обличчя.

— Пане Ференц, де пан Вайман? — гаркнув посол. Людвік намагався його зрозуміти: робота найвищого рангом дипломата в країні, якій загрожувала війна (який також був представником країни, якій, можливо, також загрожувала війна), мабуть, була схожа на танець на канаті, підвішеному над прірвою. Охорона об’єкта на випадок російської атаки, евакуація сімей, знищення документів, накопичення палива, їжі, води та медикаментів… Він знав, що посол намагався не нехтувати підготовкою, брав у багатьох захлдах особисту участь і працював дуже зверх норми. Він виглядав дуже втомленим. І мав право бути у поганому настрої.

Він чоловікові, м’яко кажучи, не заздрив. Однак вони обидва зрозуміли, що він не зобов’язаний давати пояснення.

— У полі, — коротко сказав він.

— Я розумію, що у керівника розвідувального підрозділу є цікавіші справи, ніж забезпечення візиту Президента Республіки Польща. А пані Лєна?

— Я не маю таких відомостей, пане посол, — відповів Ференц, дивлячись йому прямо в очі.

Дипломат скривився з антипатією, але Людовік правильно оцінив ситуацію: дядько був зайнятий набагато важливішими справами, ніж розслідуванням причин відсутності частини співробітників. Візит президента мав розпочатися через дві години.

— Гаразд. Повернемося до теми. — Посол знову глянув на людей, що зібралися. — Візит розпочнеться об одинадцятій годині. Літак обох президентів приземлиться о десятій тридцять. Я вітатиму їх разом із послом Литви. Зустріч в аеропорту буде носити робочий характер. Машини надають українці. Безпекою подорожей займаються колеги з SOP[3]. Колона направиться прямо на Банкову, 11, до будівлі Адміністрації Президента України. Серія зустрічей розрахована максимум на чотири години, але мене попередили, що це лише орієнтовний графік. Залежно від ситуації він може бути довшим або коротшим. Обидва президенти відразу після цього покинуть Київ або повітряним транспортом, або, якщо врахувати, що небезпека повітряного нападу зростає, поїздом чи автотранспортом.

Настала тиша.

Від Києва до Варшави понад вісімсот кілометрів. Ніхто ніколи не чув, щоб президент їздив на такі відстані. Ференц дивувався, як багато знає цей тип.

— Ось і все з мого боку. Хочу представити вам полковника Яна Толяка зі Служби військової контррозвідки. — Посол глянув на раніше мовчазного гостя. — На підставі довіреності Прем’єр-міністра, у зв’язку із сьогоднішнім приїздом Президента, керівництво забезпеченням візиту бере на себе полковник.

Ференц похитав головою. Лише тепер він мав нагоду глибше задуматися над словами Малішевського. Цікаво. За фізичну безпеку візиту відповідає SOP, контррозвідувальну безпеку організовує місцевий резидент SKW, який узгоджує це питання з українською стороною. Ференц глянув на Вятровича, але майор мовчав зі своїм звичним розлюченим виразом обличчя. Цікаво, чи його заздалегідь повідомили про приїзд гостя зі штабу. Ференц щиро в цьому сумнівався. Вчорашній брифінг Вятрович проводив так, наче він за все відповідальний. Однак тему буде вести його начальник, що навряд чи можна вважати ознакою довіри.

— Я думаю, що ви, панове, обговорите між собою подальші кроки, — продовжив посол, явно думаючи про інше. Він виглядав дедалі більше нервовим через тиск, який на нього чинили. Він помахав на прощання присутнім і покинув конференц-зал. Людвікові стало його шкода, але якось не зовсім щиро. Він був занадто поглинений власними проблемами.

Толяк підвівся.

— Президента супроводжуватиме охорона SOP і два відділення спецпідрозділу GROM[4] плюс снайперська група. Наше завдання — убезпечити зовнішній периметр. Ми отримали дозвіл української сторони на заселення кутової квартири в багатоквартирному будинку на вулиці Банковій, 19, - оголосив він глибоким, трохи скрипучим тоном. — Мій командний пункт буде там.

Ференц відчував нетерпіння. Йому потрібно було негайно поговорити з Холиченко.

— Вибачте, пане, — сказав він. — Я хотів би хвилинку поговорити з вами.

— За чверть години.

— Зараз, якщо можна. Це важливо.

Толяк зупинив на ньому погляд. Ференц не опускав очей.

— Почекайте, я скоро повернуся, — наказав гість зібраним.

Вони вийшли

— Бажаєте доповісти мені про ранкову стрілянину? — запитав Толяк.

Ференц завмер.

— Звідкіля така ідея?

— Скажіть.

Ференц також міг би пояснити йому, що він не зобов’язаний йому зізнаватися. Він міг посилатися на розмежування повноважень служб і об'єктів, стверджуючи, що його довіреність обмежується лише питаннями охорони візиту президента. Він міг. Однак вирішив не загострювати ситуацію.

— Рутинна справа, — відповів він нейтральним тоном.

— Я чув інше.

Оскільки гість не ставив жодних запитань, Ференц мовчки проігнорував це зауваження. Він мав бути обережним.

— Сьогодні ввечері ми попрощаємося, — спокійно сказав Толяк. Він подивився розвідникові прямо в очі. — Але ти мені все одно потрібен.

— Пан правий, — визнав Ференц. Слова Малішевського мають звучати як тривожний дзвіночок. Вони повинні були, але якось так не звучали. Тип виглядав сучим сином, але, чесно кажучи, не з його вини, що на київському об’єкті, швидше за все, стався витік і сталася серйозна неполадка, можливо, найбільша з моменту його заснування. — Скажу просто: я маю достовірну інформацію про планований напад на президента України, Польщі та Литви. Сьогодні в Києві.

Йому вдалося здивувати цього прямолінійного дядька. У того в очах майнула стурбованість, але він не запитав про джерело інформації. Очевидно, розумів, що відповіді все одно не отримає.

— Будь-які додаткові подробиці? Тип атаки? Місце? Час?

— Я їх не знаю. Проте маю інформацію про місцезнаходження диверсійної групи, яка планує здійснити напад. Я повинен негайно повідомити українців, щоб ті могли їх зловити, перш ніж ті рушать.

— Розумію. Де майор Вайман?

— Як я сказав…

— Мені потрібні факти, а не версії подій.

Ференц відкрив рота, але утримався від відповіді. Вони підпорядковувалися одному міністерству, але були максимально віддалені один від одного.

— Послухайте, пане, — сказав Толяк, не дозволяючи тиші тривати надто довго. — Мене потрібно детально поінформувати про ситуацію. Розумієте? Детально. Охорона президента входить до моїх повноважень.

— Будь ласка, поговоріть про це з моїм шефом, полковником Малішевським, — сказав Ференц. Час прискорився. — Мені справді треба йти.

На мить у нього склалося враження, що Толяк зупинить його — силою, якщо не зможе вчинити інакше, — або що він почне посилатися на довіреність прем’єр-міністра, що стане наполягати, кричати, здійме галас і, нарешті, буде погрожувати арештом…

Нічого подібного не сталося. Неочікувано Толяк зробив крок назад.

— Продовжуйте, пане, — сказав він. — Будь ласка, повідомте мене, коли це буде можливо. Удачі.

Лише коли Ференц вийшов на вулицю, здивування покинуло його. Дивно. Ніяк не здавалося, що співбесідник здасться. Однак той його відпустив, фактично проігнорувавши інформацію про напад. Людвік сів у розбовтану "сузукі" (останній справний автомобіль, який мав у своєму розпорядженні Київський відділ військової розвідки Республіки Польща) і набрав один із перших номерів з телефонної книги апарату.

— Вадим? — запитав він. — Треба терміново поговорити. До мого прибуття пропоную поставити в готовність дві тактичні групи. Посилені.

Етап 2

— Всім, всім, всім. Інцидент на Пардалувце. Хтось є поруч? — пролунав у гучномовці голос чергового.

Кшептовський взяв мікрофон. Він встиг забути, що щойно закінчив службу. Вдома й так було мало що робити.

— Докладає два чотири. Я на Бронєвського, сказав він. — Що там трапилося?

— Два чотири, ти все-таки вже після…

— Говори.

— Вулична бійка. Свідок каже, що двоє п'яних типів б'ють жінку.

Кшептовський зітхнув. У розпал сезону йому часто доводилося бруднити руки в таких справах. Він з цим змирився. Його вже не дивувало те, як мало зусиль йому знадобилося. Він хотів бути поліцейським низького рівня, і він ним став. У домовленості були незаперечні переваги.

— Я під’їду, — оголосив він. — Вкажіть конкретне місце.

Черговий повільно прочитав адресу.

— Тільки будь обережний, два чотири. — У голосі поліцейського була якась стриманість. — Нам не потрібні додаткові клопоти.

— Кінець зв'язку.

Звичайно, тип не мав на увазі, щоб Кшептовський був обережним. Швидше, він боявся за інших; злочинців або навіть свідків. Він добре знав можливості свого співрозмовника. Майже двометровий зріст і вага в сто двадцять кілограмів, уродженець Закопане в основному складався виключно з м’язів, сухожиль і примхливого характеру. Однак, хоча він щодня застосовував насильство, він насправді ненавидів його. Він надто багато його бачив, і не тільки у власному виконанні. Він відчував особливу ненависть (у прямому сенсі) до чоловіків, які використовують свою фізичну перевагу проти жінки.

Кшептовський прискорив, перетнув перехрестя з Анталувкою і через деякий час повернув праворуч на Пардалувку. Будинки як з-під однієї матриці, нові, банальні, але, принаймні, доглянуті. Він припаркувався на тротуарі і вийшов. Тиша. Сім'я з кількох цеперов[5] входить до магазину. Кілька припаркованих машин, більшість з них з іноземними номерами. На тротуарах брудні купи відгорнутого снігу. Брудне небо, вкрите всюдисущим смогом.

Він почув крик, короткий, різкий, загрозливий. Йому відповіла інший, вищий, жіночий, ніби благальний. Кшептовський не міг розібрати слів, але зміст був зрозумілий. Він попрямував туди. Бічна вулиця виявилася короткою, шість адрес.

Ззаду, з правого боку, стояв "мерседес" з російською реєстрацією. До нього спиною, майже втиснувшись у двері, стояла молода жінка в одній білизні й боса. У неї було розпатлане волосся, великий синець під оком, з носу капала кров. Навпроти здоровань із налитим червоним обличчям саме підняв кулак, щоб ударити ще раз. Поруч із ним колега, вищий і навіть міцнішої статури (Кшептовський помітив це, бо, незважаючи на мороз, обидва чоловіки були одягнені лише у футболки та труси-боксери) тримав жінку за руку, практично знерухомивши її та виставивши на удар свого приятеля. У тої вже не було сил боротися. Якщо він збирався врятувати її від тривалого й болісного перебування в лікарні, треба було зробити це зараз.

— Гей! — крикнув він, не зриваючи кроку. — Хлопці! Почекайте хвилинку!

Вони помітили його лише зараз. Вищий обернувся, але захват не послабив. Нижчий застиг із піднятим кулаком. Вони дивилися на нього, як вовки на вівцю.

- Іді нахуй, дурак, — прогарчав той, хто тримав дівчину.

Кшептовський майже не пам’ятав російської зі школи, але повідомлення було настільки лаконічним, що він його дуже добре розумів. Він ще трохи подивився на хлопця і раптом відчув бажання засміятися. Тип хотів бути дуже грізним, але ніжно-блакитні шльопанці та фіолетові підштаники не додавали йому поваги. Другий виглядав ще смішніше: на ньому були веселі зелені крокси та футболка в тон із великим написом YSL, щоб ні в кого не виникло сумнівів щодо її походження.

Кшептовський не послухав наказу, навпаки, підійшов ближче. Буквально за кілька метрів він відчув запах алкоголю та багатоденної вечірки. Хлопці виглядали як нафаршировані грошима селяни з російської глухомані, якщо таке взагалі можливо. Він не знав устрою російського суспільства. Можливо, він їх неправильно оцінив: можливо, це були взірці російської трудової інтелігенції, що зараз перебуває у відпустці.

— Відпусти її, зараз же! — сказав він, мимоволі стишивши голос. Хтось колись описав його звук як звук хрипкої іржавої бензопили, що врізається в почорнілий від старості дуб. Йому навіть сподобалося.

Вищий відпустив жінку лише для того, щоб мати обидві руки в своєму розпорядженні. Він зробив крок уперед. Кшептовський не відводив погляду. Цілу секунду вони дивилися одне одному в очі.

— У нас є два варіанти на вибір, — сказав Кшептовський. Він відчув на стегні вагу табельного пістолета. Він навіть не збирався його торкатися. — Ти можеш її відпустити, спакувати машину і їхати. Кожен піде своєю дорогою. Є й друге рішення. Я можу забрати вас у відділення. Посидите, протверезієте, прийде вихідний, а на вихідних самі знаєте, як воно, все наполовину, треба дочекатися понеділка, а вже тоді працювати. То як буде?

— Ми нє гаварім па-польскі, ти ідіот! — гаркнув вищий. — Я сказал тєбє, іді нахуй атсюда.

Жінка, скориставшись тим, що увага мучителів була прикута до горянина, відірвалася від машини, нахилилася, щоб уникнути спроби її схопити, і побігла в бік Пардалувки. Враховуючи сильні забої, бігла вона дуже швидко.

Закопанець поліз у кишеню й витяг звідти поліцейську одзнаку. Він підняв його на рівень обличчя.

— Поліція, — заявив він. — Ви це розумієте? Поліція. Поліція. Зараз два кроки назад!

Тип, не відповідаючи, наніс добре націлений удар правою. Мабуть, він колись тренував бокс, адже удар був нанесений за правилами мистецтва, але алкоголь і розгульний спосіб життя позбавили росіянина швидкості та необхідної сили, тож Кшептовському легко вдалося ухилитися. Його кулак, у свою чергу, метнувся вперед, немов на пружині. Він вдарив низько, в сонячне сплетіння, із силою кінської задньої ноги.

Бій закінчився. Хлопець голосно застогнав, закотив очі й упав на коліна. Його рот був схожий на рот коропа, витягнутого з води. Кшептовський більше не мав з ним справи.

З другим йому теж не довелося цього робити, бо хоч хлопець, ймовірно, не до кінця зрозумів, що сталося, але агресивних намірів не виявляв, не вказував, що хоче помститися за приниження друга, і він зовсім не рухався. Можливо, він вважав, що різниця у зрості чи вазі занадто велика.

— Ви тут живете? — запитав Кшептовський.

Чоловік кивнув головою, ніби забувши, що не говорить польською і не розуміє її.

— Тоді швиденько біжи за одягом цієї дами, — наказав горянин. — Якщо ти не повернешся через дві хвилини, ти більше не побачиш свого друга чи машини. І я знайду тебе, так чи інакше.

Росіянин охоче підкорився. Кшептовському спало на думку, що він ризикує. Невідомо, чи зберігають ці типи у своїй квартирі будь-яку техніку для нанесення шкоди іншим людям. Навіть його залитий горілкою мозок міг зрозуміти, що він все ще може спробувати щастя, пробиваючи собі шлях пістолетом.

Однак ні.

Хлопець з’явився навіть швидше, ніж через дві хвилини. Він тримав жіночий одяг та взуття. Кшептовський перекинув їх через плече. Росіянин на землі стогнав. Гураль не вшанував його поглядом.

— Я можу вас посадити за напад на поліцейського на службі, — сказав він, не інформуючи, що насправді був не на роботі. — Для нас це серйозна справа. Але ви виявилися нешкідливими ідіотами, тому просто підете. Сьогодні. Я повернуся сюди ввечері, і коли знайду вас, ми серйозно поговоримо. Зрозуміли?

Кивок

— Тоді забирай приятеля і геть звідсіля.

Кшептовський розвернувся і пішов у бік головної вулиці. Він не вважав за потрібне перевіряти, чи йому загрожує якась небезпека.

Завернувши за ріг, він зупинився.

За його машиною стояв інший автомобіль, значно дорожчий, на варшавських номерах. До нього притулився широкоплечий чоловік із висіченим з каменю обличчям. Двері машини були відчинені. Всередині сиділа жінка, яку він щойно врятував від тривалого перебування в лікарні. Товста лижна куртка вкривала їй плечі, а ноги застрягли в гірських черевиках. Інша жінка, старша, але набагато привабливіша, схилилася над нею і щось казала тихим, заспокійливим голосом.

— Полковник Ян Толяк, — сказав Кшептовський. Він не відчув здивування, ну, можливо, трохи.

Чоловік, який опирався на автомобіль, посміхнувся, вітаючись.

— Надкомісар Станіслав Кшептовський, пострах російських мафіозі, — відповів він.

Поліцейський підійшов ближче.

— Якщо вони були з мафії, то я балерина, — відповів він. — Звичайні російські сільські бовдури.

— Ну, могло бути інакше. — Толяк усміхнувся ще ширше. — У Росії ситуація з відповідними кадрами погіршується. Може, у солнцевських і працюють ідіоти з села. У них могли бути стволи.

— Могли, — погодився Кшептовський, хоча його фантазія була недостатньою, щоб вирішити проблему кріплення зброї до боксерів. Потім подивився на жінку, яка схилилася над жертвою. — Привіт, Кіка.

— Привіт, Сташеку, — відповіла та тихим, низьким альтовим голосом. Вітальний поцілунок, який він відчув із задоволенням, приніс йому велику насолоду. — Чудово виглядаєш, насправді.

— Можливо, сьогодні. Але ти завжди виглядаєш як мільйон доларів.

Вона засміялася. Гураль[6] привітав Толяка коротким рукостисканням.

— Бачу, ти знову у формі, Стасю, — сказав полковник, злегка скривившись. Він був схожий на людину, яка хоче подути на руку.

Кшептовський підняв кутики рота.

— Я бачу, було якесь підвищення кваліфікації з хороших манер, так? — запитав він. Він підійшов до жінки, яка сиділа в машині. Та виглядала шокованою і не усвідомлювала, що відбувається навколо неї. Зблизька він помітив, що вона набагато молодша, ніж він оцінив при першому контакті. Їй було максимум двадцять років.

Він передав їй одяг.

— Мабуть, це ваше, — сказав він нарочито сухим тоном. — Вам більше нічого не загрожує.

Дівчина подивилася на нього незрячими очима. Вона не чула його.

— Я займусь, — підключилася Кіка, переймаючи жіночий гардероб у Кшептовського. — Іди кудись убік.

Гарна ідея. Вони з Толяком перейшли вулицю.

— Присядемо? — запитав гість із Варшави. — Тут є кафе.

Кшептовський з радістю погодився. Він хотів кави і думав, що вони мають довшу розмову. Сам Толяк приїхав зі столиці, звичайно ж, не для того, щоб обмінятися кількома коментарями про погоду.

Вони зайшли всередину, замовили латте та сіли в кутку. Через вікно Кшептовський побачив, як Кіка допомагає дівчині одягтися. Вона зробила це дуже ніжно і весь час ніжно з нею розмовляла. З роками вона не втратила вродженої емпатії — таке складне мистецтво в професії. Він подивився на Толяка. Той виглядав точно так само, як і тоді, коли житель Закопаного бачив його востаннє, за винятком того, що він був одягнений як типовий цепер, у яскравій куртці, ефектних гірських черевиках і лижних штанях. Непогана ідея, в середині сезону його було не відрізнити від решти гостей.

— Для чого я тобі потрібен?

— Швидко до справи, еге ж?

— Якщо ви лащилися такий шмат дороги, то, ймовірно, у вас не вистачає часу. Хіба що ви поїхали в Закопане, бо згадали, що Каспрів[7] — таки велика гора. А ти натрапив на мене випадково.

Толяк посерйознішав.

- Є робота.

— Здогадуюсь. Яка?

— Подібна до того, що ти робив раніше.

— Неправильна адреса. Я поліцейський з маленького містечка, скоро на пенсію. Проводжу стареньких через вулицю. Виписую штрафи за невірне паркування.

Толяк весело засміявся.

— Що ти кажеш. Ти забув, що кажеш туристам не смітити.

— Вибач. склероз.

Полковник поліз у портфель. Він витягнув сантиметровий стос переплетених сторінок, покритих сірою обкладинкою без жодного напису.

Кинув його на стіл.

— Дуже цікаве читання. Лише за останній рік ти розкрив три справи про вбивства. Шістнадцять пограбувань, два зі зброєю. Зловмисники перебувають у в'язниці. Викрадення сина одного з першої десятки найбагатших бізнесменів. Зловмисники затримані та чекають суду. Два зґвалтування — зловмисники теж у в’язниці, один пів року провів у лікарні, стверджує, що спіткнувся на сходах. Чи варто продовжувати?

Кшептовський засміявся.

— Майже в кожному американському фільмі якийсь герой розповідає героєві, що він робив раніше, ніби той сам цього не знає, — сказав він. Що не змінило того факту, що Толяк був дуже добре поінформованою людиною. Щоправда, Кшептовський не приховував свого переїзду зі столиці країни до столиці Татр, але його професійна діяльність була оточена службовою таємницею. — Чому ти мені це кажеш?

— Переді мною тип, в якого повернулася воля до життя. І, мабуть, щось більше.

— Серйозно?

— Не ображайся, я дуже люблю Закопане, але ці рамки тобі затісні, Стасю. Ви тільки подивіться, як тобі довелося стриматися, щоб не вбити цих тупих мудаків. Та вовка в ліс тягне?

Кшептовський замислився.

П'ять років він спокійно жив на теплій поліцейській роботі в рідному місті. Так, були видовищні акції, про які згадував Толяк, але він щодня ловив бандитів такого посереднього калібру, що кілька років тому вони викликали б лише посмішку жалю. Перш за все, він оговтувався після втрати дружини. У певному сенсі йому це вдалося. Він повернувся до своєї фізичної форми і колишньої ваги, знову почав мучити своє тіло всілякими тренуваннями єдиноборств, катався на лижах, почав посміхатися і нормально спілкуватися з людьми. Іноді він навіть знову говорив на гуральському діалекті, що траплялося лише тоді, коли він був у гарному настрої.

Рана загоювалася, хоча приятелька-психолог сказала, що вона, швидше за все, ніколи не загоїться. Він погодився з цим: у нього була надто добра пам’ять, щоб забути Ядвігу. Йому просто довелося навчитися жити з втратою та усвідомленням того, що ніщо її не заповнить.

А дізнавшись, зрозумів ще дещо.

До нього дійшло, що він просто чекає. Він постійно працює, тренується, спілкується з людьми — і дуже хоче, щоб щось сталося, щоб якась драматична подія порушила буденну комфортну рутину. Старе життя з його адреналіном і припливом не можна було просто викинути, як непотрібну техніку. Тому, коли він побачив Толяка, давнього друга, він відчув знайому напругу, з якою навіть не намагався боротися. Організм просто сигналізував, що готовий діяти.

— Яка робота?

— Конкретика, коли задекларуєшся. Наразі кілька основних речей.

— Говори.

— Ти в курсі поточної ситуації?

— Залежить від того, що ти питаєш.

— Про те, що на схід від нас.

— Я знаю стільки, скільки вичитав в Інтернеті.

Цього разу Толяк усміхнувся.

— Ось що мені завжди в тобі подобалося. Іронічне ставлення до дійсності.

— Серйозно. Я дійсно живу тим, що переді мною. Я отримую зарплату, намагаюся не витрачати зайвого і з нетерпінням чекаю пенсії.

— Гаразд. Для місії мені потрібні перевірені люди. Два тижні, можливо, місяць.

— У вас є свої.

— Мені потрібна команда за межами фірми. Моєї, твоєї, будь-якої.

Кшептовський зробився обережнішим. Він не питав, чому Толяк шукає поза офіційні структури. Йому не довелося. Кіка зайшла в кафе, привернувши кілька чоловічих поглядів. Вона замовила каву й сіла навпроти Кшептовського.

— Все добре? — запитав Кшептовський.

— Дівчина видужає. Під кінець вона навіть стала балакуча.

— Повія?

— Підробляє. Я думаю, що вона починає замислюватися, чи це справді правильний вибір. З нею домовилися на балет, домовилися про ціну, а на місці трохи змінили умови та очікування…

Кшептовському не довелося далі слухати. Такі історії траплялися щодня. Перспектива швидкого заробітку спокушала багатьох молодих дівчат. Принаймні ця позбулася ілюзій і зберегла зуби цілими.

Він звернувся до Толяка.

— Яке завдання?

— Загалом, спроба того, щоб російські танки не з'явилися на Уяздовських Алеях.

— Не шуткуй.

— Я абсолютно серйозно.

— Тепер мені вже страшно.

- І правильно. Може довше проживеш.

Кшептовський глянув на співрозмовника. Знайомий, на відміну від Кікі, змінився. У нього з'явилися зморшки і сиве волосся на скронях. Його обличчя ніколи не було найприємнішим, тепер воно було наче висічене в камені тупим різцем.

— Варшава?

— Київ.

Це вже було більш ніж цікаво. Станіслав не вважав себе експертом з розвідки, він читав лише офіційні звіти, але для своїх особистих потреб міг створити відносно чітку картину ситуації. Він відчував війну в повітрі. Не якісь гібридні атаки, дії SOF[8] чи зелених чоловічків, а звичайна, звичайна війна, з бронетанковими ударами, механізованими рейдами, повітряними атаками та артилерійськими нальотами. Росіяни діяли методично, повільно, готуючи запаси. Коли вони будуть готові, вони завдадуть удару та своєю величезною масою розчавлять усе на своєму шляху. Кшептовський, як і багато інших, не мав ілюзій щодо якості обох армій. Можливо, українці і модернізували свої збройні сили протягом восьми років, можливо, вони намагалися впровадити західні командні процедури і скористалися нещодавньою щедрою допомогою з боку американців. Може й так. Проте диспропорція в потенціалі була надто очевидною. Коли росіяни завдадуть удар і хочуть взяти Київ, вони його візьмуть. А потім підуть далі на захід, у бік кордону з Польщею.

— Я ніколи не був у Києві. Української мови чи українців не знаю, російською трохи балакаю.

— Не важливо. Ти знаєш важливіші речі, ніж знання міста чи мови.

— Щось ближче?

Толяк похитав головою. Він мав рацію. Кшептовський не повинен запитувати про такі речі на цьому етапі.

— Скільки людей вам потрібно?

— Якщо ти погоджуєшся, то за цим столом повний набір.

Сташек подивився на Кіку. Востаннє він бачив цю дівчину п'ять років тому. Він поняття не мав, що вона робила весь цей час. Усе, що він знав, це те, що після його від’їзду вона залишилася в CBŚ[9], а коли він раз чи двічі був у Варшаві у справах, то чув коридорні чутки, що вона мала вражаючий успіх. Він не питав про подробиці. Він був на стадії повного відсічення себе від свого минулого життя.

— Більше нікого?

— Кіка і ти. Я командую всім. Маю підкріплення і для вас, і для себе.

Так чи інакше, Толяк сказав дещо важливе: акція обіцяла бути дуже тактовною, якщо для її проведення вистачило трьох людей.

— Місяць?

— Якнайбільше..

Кшептовський думав про це. Чекав такої нагоди. Якщо він погодиться, то завтра не розпочне нову спробу примирення між родиною Ґалушків та родиною Сабали на вулиці Костюшко, 6. Суперечка за ділянку землі розміром менше п’ятдесяти метрів триває ще з війни, і нічого не обіцяло. щасливої кінцівки. Суди виявилися безсилими, єдиним рішенням було посередництво сторонніх осіб, а Кшептовські завжди були в добрих стосунках з обома родинами.

— Я вписуюсь.

— Підпиши квитанцію.

Без будь-яких обговорень Кшептовський підписав короткий документ, в якому зобов’язував зберігати повну конфіденційність усієї інформації та діяльності, якою він займатиметься протягом наступних тридцяти днів.

— Ласкаво просимо на борт, — оголосив Толяк, кладучи в кишеню заяву. — Коротко. Американці трохи пізно зрозуміли, що росіяни справді бажають вдарити. І що залякування в старий спосіб не працює. І не спрацює. Ми повинні врятувати те, що можемо, будь-якою ціною.

Кшептовський знизав плечима. Перед його очима постали страшні й смішні картини незграбної евакуації янкі з Афганістану. Не потрібно було великої уяви, щоб здогадатися, як сприйняли цей відступ у Москві. Кремлівські можновладці, мабуть, дуже веселилися перед телевізорами. Відтоді підготовка до війни йшла повним ходом.

— Війна так чи інакше буде.

— Найвірогідніше. Не в цьому суть. Американці хочуть переконатися, що конфлікт не пошириться далі. Їм потрібна точна інформація. І їм потрібно, щоб те, що циркулює між нами, не витікало назовні.

Вони переходили до суті.

- І що я маю з усим цим спільного?

— У нашому посольстві є кріт.

Це ставало вже більш ясним. Толяк влаштувався на посаду заступника начальника Служби військової контррозвідки. Кроти — це його ділянка.

— Наше посольство знову ж таки не сьоме чудо світу, — сказав Кшептовський. — Яке американцям діло до витоку?

— План полягає в тому, що якщо почнеться війна, Польща стане головним транспортним хабом допомоги, — відповів Толяк. — А посольство буде на передовій. Росіяни докладуть чимало зусиль, щоб мати доступ до розкладу транспорту та маршрутів.

— Американці мають намір допомагати?

— В дуже великих масштабах. І ми теж. І кілька інших країн. Янкі зрозуміли, що облажалися і не були достатньо рішучими. Тому тепер вони тиснуть на педаль газу.

— Вони прокинулися.

— Ну, ці хлопці завжди так. Але головне, що вони хочуть діяти.

Це заспокоює, якщо таке слово можна вжити в контексті загрози війни. Кшептовський боявся, що, знаючи про небажання Заходу протистояти Росії, уряди наддержав обмежаться тим, що погрозять пальчиком, запровадять кілька символічних економічних санкцій і вічно повторять одні й ті самі слова. Як у 2014 році після анексії Криму, як у 2008 році після вторгнення в Грузію. Президент Франції поїде до Москви для переговорів, канцлер Німеччини виступить з декількома промовами з нотками стурбованості станом верховенства права та ліберальних цінностей у деяких європейських країнах (не згадуючи, в яких), а потім усі повернуться до звичайних справ, на чолі з прокачуванням газу по трубах, що пролягають на дні Балтійського моря. Цінності цінностями, а безробіття чи ціни на електроенергію не можуть рости, чи не так?

— У разі війни всі посольства будуть евакуйовані.

— Не наше. Планується, що частина команди залишиться. Включно з послом і службами з трьох літер.

Кшептовський задумався. У нього було непереборне відчуття, що Толяк розповідає йому не все. Кіка мовчала з нерозбірливим виразом обличчя. Можливо, він чогось від неї узнає пізніше.

— Тож вам потрібно усунути витік, щоб усе пройшло гладко.

— Нам потрібно закрити витік, щоб графік доставки залишався в секреті. Щоб було зрозуміло: справа не тільки в можливості атакувати той чи інший транспорт.

— Системи бойового управління залишаються в таємниці.

Толяк простягнув до нього палець і прикрив око, наче кажучи "бінго".

— Американці про це дуже дбають, — втрутилася Кіка.

— Так що у нас усі відразу каблуками клацають, — не втримався Кшептовський.

— У цьому випадку вони мають рацію.

— Чому янкі не роблять цього самі?

— Тому що вони думають, що це наша справа. І при цьому перевіряють орієнтацію Альянсу на тему, ефективність послуг і процедур.

Це мало сенс. Польща тільки починала свою роль прифронтової держави, і любов до американців була однобокою — влада з-за Атлантики підходила до справи набагато прагматичніше, розуміючи передусім мову інтересів і вигоди. Польща була потрібна янкі лише як політичний інструмент, сентиментів у них не було. Що, у свою чергу, було те, чого деякі польські керівники, сповнені високого обурення таким підходом до політики (який вони називали трансакційним), не могли зрозуміти.

— Я розумію твою роль. Ми з Кікою йдемо як хто?

— Американці видадуть вам документи про те, що ви є офіційними консультантами Держдепартаменту. З імунітетом. Це має відкрити всі двері, і вам не доведеться відповідати на жодні запитання. Якщо необхідно, зверніться до Джозефа Бронна.

— Чому б нам не поїхати, як самим?

— Українці відкривають двері американцям ширше, ніж нам.

— Наскільки я пам’ятаю, Бронн працює в ЦРУ.

— З цієї оказії він перейшов в інше міністерство.

Ще цікавіше. Вони мали працювати як нелегали під егідою дипломатичного захисту іноземної країни, а їх алібі забезпечував високопосадовець наймогутнішої розвідувальної служби світу, який працював під прикриттям як дипломат.

— Зброя?

— Що знадобиться.

— Українці про нас не знають?

— Вони знають про місію представників Держдепу.

— А наші?

— Міністр. І мій шеф. Я офіційно буду координувати охорону візиту президента.

— Президент їде до Києва?

— Двадцять третього.

— Ризиковано.

— Усі йому це кажуть. Але для нас добре, що він їде.

— Якою саме буде наша роль?

— Дізнаємося на місці. Діагностика. Оперативна робота. Спостереження. Проекти. Загальне: виявлення кротів. Усе, що ти робив усе життя.

Кшептовський зітхнув. Незаконна операція, яка безсумнівно передбачає застосування насильства. Перед війною. Без відома і згоди українців. З прикриттям американців, які, звісно, все будуть заперечувати і навіть пальцем не поворухнуть, щоб допомогти, якщо щось піде не так.

Він підвівся. У кафе стало надзвичайно людно. Йому хотілося піти звідси.

— Поговориш з моїм шефом?

Толяк помітно розслабився. Він також підвівся. І був на півголови нижчим.

— Просто візьми свою зубну щітку, — сказав він. — Усе отримаєш на місці. Зустріч через годину.

Це було тиждень тому, у середу, 16 лютого.

За цей час йому навіть вдалося сподобатися його нове прізвисько: Оркан[10]. Воно мало силу і нагадувало йому гори. Він швидко навчився ним користуватися. Чому б і ні? Він зробив стільки речей у своєму житті, що розумів зміни, іноді дуже раптові. Сьогодні тут, завтра там, сьогодні робить одне, завтра інше, вчора наводив порядок, сьогодні його порушує. Він звик до цього. Решту Станіслав часу присвятив оволодінню основами української мови. Кіка, яка була набагато стараннішою і виявляла більшу здатність до вивчення мов, спонукала його докладати більше зусиль.

Подорожуючи потягом із Варшави до Києва, він сумлінно запам’ятовував фрази та слова, а також намагався вивчити топографію міста. Тож тепер, сидячи в машині на київській парковці, коли він почув дзвінок, то знав, куди йти, і відреагував без вагань. Толяк ще не закінчив говорити, коли Кшептовський розвернувся й натиснув на педаль газу.

Він їхав впевнено та швидко, порушуючи правила в розумних межах. Кажуть, що київську поліцію загалом можна заспокоїти невеликим хабарем, але переговори спричинять затримку, яку він не міг собі дозволити.

За ці кілька днів, проведених в місті на Дніпрі, він кілька разів ловив себе на думці, що йому тут зовсім не місце. Він не тільки не знав міста. Ні до українців, ні до України він ніколи не мав відношення, його знання обмежувалися одним туристичним візитом до Львова, десяток-другий років тому. Тоді він переважно їв і пив, насолоджуючись тим, що його мізерного доходу в цьому конкретному місці йому вистачало, щоб жити як король. Цей досвід важко назвати знанням.

Він не сказав цього Кіці.

Станіслав смикнув кермо, розвернувся з вереском шин і опинився на широкому і, як завжди, людному Хрещатику (він так і не міг зрозуміти незвичайності цього місця. Якась дивна суміш соцреалізму і модерну ХІХ ст.). тут, яку він ненавидів). Він проїхав Майдан Незалежності і повернув праворуч на Городецького.

Шини ревіли на гранітній бруківці, і було лише питанням часу, коли вони потраплять у занос.

В занос не потрапили. За сто метрів вулицю перекрила поліцейська блокада. Станіслав зменшив швидкість і покотився зі швидкістю пішохода до поліцейської машини, припаркованої навпроти. Відчинив вікно, впустивши ковток лютневого повітря, насиченого вихлопними газами.

— Мене звати Стен Боровий. Вона — Крістіна Брукс. Ми консультанти державного департаменту Ес-Ше-А, — сказав він напам'ять текст, а потім дістав вмонтований у пластик бейдж. На фото він виглядав молодшим, хоча, з іншого боку, рогові окуляри зробили його більш серйозним. — Ми допомагаємо українським спецслужбам. Ми повинні швидко дістатися до місця події.

Поліцейський був молодим і здавалося, стурбований своєю роллю. Він уважно переглянув обидва документи, не соромлячись, дивлячись на Кіку набагато уважніше, і водночас намагався не показати, що вперше в житті має справу з чимось подібним. Порівняв фотографії з оригіналами, відмінностей не знайшов, подивився на старшого колегу, який без особливого інтересу розглядав машину і самого Оркана.

— Ви озброєні?

— Так. Ми маємо дозвіл Міністерства Внутрішніх Справ.

— Будь ласка, покажіть мені.

Кшептовський поліз за пазуху й витяг інший документ. Справжній, зі справжніми підписами та печатками, дозвіл на вогнепальну зброю. Поліцейський оглянув його так само уважно, як і посвідчення особи, а потім віддав його власнику. Старший кивнув. Молодший пересунув сталевий бар'єр і показав, що можна їхати.

Надкомісар стримано зітхнув з полегшенням. З моменту приїзду до Києва у нього тричі перевіряли посвідчення. Камуфляж працював бездоганно, що змусило його подумати, що росіяни точно так само добре підготовлені і можуть так само вільно пересуватися містом.

Він проїхав ще метрів двісті і припаркувався біля тротуару. Намацав свій мобільний телефон у кишені. Натиснув кнопку виклику.

— Оркан звітує, — прошепотів він у мікрофон.

— Говори.

— Ми на місці.

Навіть з цього боку було добре чутно, як Толяк зітхнув з полегшенням.

- Є серйозна загроза. Займайте свою позицію, — наказав він і поклав трубку.

Кшептовський глянув на Кіку.

— Ходімо.

Вони дістали з багажника два довгасті пакунки та зайшли у ворота однієї з сусідніх кам’яниць.

***

Можливо, інформація від українських друзів Ференца виявиться достатньо точною, щоб вистежити російські диверсійні групи. Можливо, СБУ діятиме досить швидко та ефективно, щоб нейтралізувати їх до того, як вони завдадуть удару. Можливо, таким чином небезпеку вдасться відвернути, і сьогоднішній візит пройде без проблем.

Можливо. А, можливо, і ні. Невідомого було стільки, що передбачити все було неможливо. Можливо, СБУ мала неправдиву інформацію, або просто запізнилася. Навіть успіх не гарантував перемоги: груп могло бути більше двох. Росіяни, звичайно, організували кілька варіантів дій, на той випадок, якщо одна чи інша група буде викрита.

Тому, серед усього іншого, він ввів у дію свою неофіційну команду, хоча вони й не повинні були запобігати нападу. Однак і Кіка, і Кшептовський погодилися допомогти без вагань, оскільки вони знали, що, діючи поза юридичними структурами, вони могли мати шанс помітити щось, що вислизнуло б від уваги людей, професійно залучених до захисту візиту. Саме на це Толяк і розраховував. Вони обидва були досвідченими слідчими, псами[11] з сильним мисливським інстинктом, даром спостережливості та здатністю робити точні висновки з несумісних фрагментів реальності.

До того ж, знаючи про наявність крота серед співробітників посольства, він волів мати секрет, про який ніхто не знав. Віддавши розпорядження, він повернувся до своєї офіційної роботи — начальника охорони візиту.

Квартира знаходилась на п'ятому поверсі гарно відремонтованої кам'яниці на Банковій 19, мала чотири просторі кімнати і була кутовою, що було її найбільшою перевагою. Вікна частини приміщень виходили на вулицю Банкову, відкриваючи вид на вулицю, де за масивною брамою з численною охороною стояла будівля радянських часів, де президент України приймав іноземні делегації. Решта приміщень дозволяла контролювати західну частину вулиці Лютеранської. Приміщення надала СБУ, і Толяк змушений був визнати, що воно вибрано ідеально. Воно було досить близько до місця зустрічі глав держав, щоб можна було швидко втрутитися, і досить далеко, щоб мати відносно загальну картину ситуації. Решту підступів до будівлі Адміністрації Президента по ближньому та дальньому периметру охороняли СБУ та СДО України.

Толяк влаштував командний пункт у центральній кімнаті, яка, ймовірно, слугувала житловою під час попереднього життя квартири. Двоє операторів безпілотників сиділи поруч перед екранами, спостерігаючи за зображенням з камер, підвішених в двохстах метрах над землею безпілотних літальних апаратів, відомих у народі як дрони.

Біля кожного вікна стояв спостерігач. Під вікном на стільцях сиділа пара снайперів, виділених Бюро Антитерористичних Операцій Головного управління поліції. Гвинтівка, зібрана й готова до використання, лежала на сошках під рукою, але Толяк не сподівався, що її використають. Атака, якщо й станеться, відбудеться складніше, ніж атака смертника з гранатомета, чи штурм воріт кількома відчайдушними бойовиками.

Він думав про інформацію, яку надав Ференц, який стверджував, що не знає тактичних деталей можливої атаки. Проте він знав, де були виконавці. Цікаво. Мабуть, у нього було дуже добре поінформоване джерело, з самого верху ФСБ чи ГРУ. Чи було це пов’язано з ранковою стріляниною? Ймовірно. Це було пов'язано з витоком? Менш ймовірно, але можливо. Напевно росіяни дізналися про можливий витік вдома і спробували його зупинити.

Він припускав, що замах трапиться, навіть якщо Ференц і українці ліквідують одну диверсійну групу. Росіяни будуть бити, тому що вони, ймовірно, мають кілька таких добре замаскованих груп у місті і готові втратити одну або дві з них.

Перед тим, як Вятрович відправився в аеропорт, Толяк встиг трохи поговорити з ним.

— Якщо вони справді планують усунути всіх трьох президентів, то завдадуть удару, коли ті будуть разом, — відповів Вятрович на запитання, як, на його думку, це буде виглядати.

— Під час зустрічі.

— Ні. Вони не мають туди доступу. Під час привітання чи прощання. Президент завжди зустрічає гостей надворі, вони трохи розмовляють, а потім заходять всередину. Він робить те саме і в кінці візиту. І всі вони будуть відкриті.

— Короткий термін.

— У них це включено у вартість.

Толяк розумів наслідки такої моделі. Вбивця (чи вбивці) має знати точно, до секунди, коли будуть привітати двох президентів. Успіх операції залежить від спостерігача, розташованого досить близько, щоб мати чіткий огляд внутрішнього двору будівлі. Неважливо, дрон це чи жива людина. Важливим був ефект.

Толяк, звісно, знав, що охорона українського президента (а отже, і сьогоднішньої зустрічі) нещодавно була значно посилена, оснащена не лише кулеметами, а й важким озброєнням, а також пусковими установками ПЗРК. Кілька охоронних груп створили надійні, перевірені люди, більшість з яких мали бойовий досвід. Навколишні будівлі були оточені радіолокаційними станціями та операторами, а небо безперервно спостерігалося в кожному секторі.

Проблема в тому, що російські фахівці все це чудово знали. Крім того, вони мали добре розвинені системи радіоелектронної боротьби, вміли ховатися та ефективно відволікати увагу. Вони були майстрами непомітного підходу.

— Вони приземлилися, — почув Толяк у навушнику голос Вятровича. Майор прийняв обидві делегації в аеропорту. — Вирушаємо через п’ять хвилин.

"Ну, поїхали, — подумав він. Дорога займе не більше півгодини. І тоді все почнеться".

Раніше. Або пізніше. Але почнеться.

— Готовність, — голосно наказав він.

Етап 3

Холиченко був злий. Діяв під надто сильним тиском, щоб приховувати цей факт.

— Ти мав тримати мене в курсі, — знову гаркнув він. Машина перескочила через вибоїну. Голова Ференца вдарилася об сталевий бік автомобіля. Людвік знову пошкодував, що, незважаючи на його вмовляння, не вдягнув шолома. — Я думав, ти це розумієш. І ти, і Вайман.

Розмова з підполковником очікувано була бурхливою. Вони були знайомі три роки і навчилися довіряти один одному. Холиченко не був дурнем і добре знав своє ремесло. На місці ранкової стрілянини співробітники слідчого управління знайшли чотири тіла, масу крові, гільзи та ряд інших слідів, які вказували на присутність ще кількох людей. Ідентифікація чи принаймні приналежність росіян була певною проблемою, але Ференц не сумнівався, що спеціалізована служба на кшталт СБУ впорається з цим за годину-дві. Після опитування свідків (яких, звичайно, було чимало), він відновить перебіг подій і прийде до висновку, що на їхній території хтось проводив несанкціоновану операцію, яку раптово перервало ГРУ. Ідентичність росіян рано чи пізно (імовірно, рано) спливе на поверхню і викличе тривогу у владних колах, але, що не менш важливо, і у великому бізнесі. Багато людей відчують загрозу і почнуть судорожно оцінювати, чи буде розумним стати на бік уряду в майбутньому конфлікті. Фінансові ресурси ролі не гратимуть. Достовірна інформація стане найбажанішим товаром на ринку, вартим будь-якої ціни. Гігантський капітал зможе витекти з ринку протягом декількох годин. Крихка, хитка та слабка економіка України зазнає краху. Опір виявиться марним.

І вони обидва це знали.

— Якщо адреси, які ви мені дали, виявляться правдивими, вам доведеться сказати, звідки вони вам відомі, — сказав Холиченко, коли вони були, може, за кілометр від місця призначення.

І він теж це усвідомлював.

— Вадим, я хочу те саме, що й ти, — відповів він.

— Та що ти кажеш.

— Вони планують вбити всіх трьох президентів, — сказав Людвік, ніби про погоду. — Отже, цього разу це так само моя справа, як і ваша.

— Все одно вони в моєму місті, а не у вашому. У вашій країні я б грав за вашими правилами.

Ференц, звичайно, знав, що це неправда, але розумів. Незважаючи на всю схожість ролей, їх положення було абсолютно різним. Людвік представляв країну в наймогутнішому військовому альянсі світу. Холиченко намагався захистити країну, яка одна-однісінька стояла перед ведмедем-вбивцею. Коли бомби впадуть на Київ, Варшава зможе жити як завжди. Принаймні, деякий час.

Зі скреготом шин вони в'їхали в вулицю Маяковського, одну з головних артерій Троєщини, сумнозвісного лівобережного району Києва. Десяти-восьмиповерхівки радянських часів тягнуться до самого горизонту, схожі одна на одну, як дві краплі води, безіменні, сірі, чудово доповнюючи атмосферу безнадії, що їх оточує. Здавалося, групи молодих людей обох статей товпилися на кожному майданчикові, зупинці громадського транспорту чи стоянці перед магазином, шукаючи можливості до бійки, сварки, сутички, будь-чого, що могло б хоч на мить скрасити їх безперспективне життя.

У двох броньованих MRAP[12] розмістилися шістнадцять операторів "Альфи", елітного антитерористичного формування СБУ, нещадних бійців з високою підготовкою, більшість із яких мали бойовий досвід ще з часів АТО на Донбасі у 2015 році. Вони мали у своєму розпорядженні сучасну західну зброю та електроніку та проводили багато навчань разом з американцями Delta, британцями SAS та поляками GROM.

Трохи раніше Холиченко направив у район вісьмох розвідників у цивільному. Їхнє завдання полягало в тому, щоб ретельно визначити розташування приміщень, де могла перебувати диверсійна група, оглянути всі підходи та непомітно розпитати у сусідів деталі, які могли б стати в нагоді при плануванні операції.

Вони припаркувалися в тіні покинутого складу двома кварталами далі. Оператори ефективно висипалися з машин. Начальник розвідників виріс перед Холиченком, перш ніж той встиг поставити обидві ноги на бруківку.

— Квартира на передостанньому поверсі, — повідомив він. — Куточова. Останні двері в коридорі. Сталева решітка, захаращений коридор.

Ференц вислухав доповідь. Наразі все було добре. Якби він планував сховатися в мільйонному місті, він би вибрав саме це місце, саме в цьому районі.

— Скільки? — запитав Холиченко.

— Шість. Вони прибували по одному протягом останнього місяця. Спокійні, ніякої музики, ніякого сміху, без випивки, навіть без гучних розмов. Сусід тільки звернув увагу на те, що шестеро мужиків поводяться, як група відлюдників. За продуктами виходить один, найбільше — два, хлопці чемні, говорять суржиком. Офіційно шукають роботу на будівництві. Сусід, сам, мабуть, хороший хлопець, хотів з ними випити і подружитися, але хлопці від нього відмахнулися.

— Будівельники, що не п’ють.

— Ну, власне.

— Передостанній поверх?

— Сьомий.

Холиченко глянув на командира групи, який якусь мить розглядав цифрову карту місцевості.

— Навпроти поставлю снайпера. — Він клюнув пальцем у точку, яка вказувала на багатоквартирний будинок, що стояв навпроти.

— Це мінімум п’ятсот метрів, — зазначив Холиченко.

— Не шкодить.

Ференца не здивувала впевненість командира операторів. Він часто чув відгуки про снайперів Альфи. Тим більше, що в гарну погоду, вдень, п'ятсот метрів — не дуже вимоглива дистанція для хорошого стрільця.

— Шестеро спустяться на мотузках з даху. Друга група буде входити через двері.

— Я хотів би, щоб якомога більше було живих.

Командир групи сприйняв прохання як наказ.

— Так точно, пане полковнику.

Час, необхідний снайперській парі для зайняття позиції, був витрачений на підготовку техніки. Холиченко зв’язався з командиром другої оперативної групи, розташованої на протилежному кінці міста, в районі Чорна Гора, у цьому дивному місці, де ультрасучасні житлові будинки, побудовані для вищого середнього класу, були сусідами з будинками, які виглядали просто з фото ХІХ століття. Після того, як ти пройшов одну з вулиць, немов за помахом чарівної палички, зникли широкі проїзди, різнокольорові магазини та дорогі машини, з’явилися вузенькі, криві вулички, вимощені бруківкою та маленькі хатки з вузькими фасадами, оточені недоглянутими садами та парканами з давно згнилих штахет. У цьому таємничому клубку вулиць час давно зупинився. За інформацією Москалевича, в одному з таких будинків переховувалася друга російська диверсійна група. Холиченко дуже добре знав цю місцевість і вважав розташування схованки дещо привабливим: воно забезпечувало анонімність і свободу пересування (а також кілька варіантів можливої втечі), але прихований підхід антитерористів був набагато легшим до дерев’яному будинку, розташованого серед дерев, ніж до квартири на верхньому поверсі багатоквартирного крупноблочного будинку, оточеного рівнинною місцевістю.

Командир другої групи доповів, що його люди вже на вихідних позиціях для штурму.

— Нам потрібно десять хвилин. Чекайте нас, — наказав Холиченко.

— Так точно.

Ференц відійшов убік. Він не хотів перебивати. У всякому разі, правила були чіткі; він мав право тут бути, навіть мати зброю, але ні за яких обставин не міг брати участь в акції. Полковник все одно зробив жест, дозволивши послухати тактичні розклади. Це була своєрідна плата за інформацію. Сьогодні я зроблю це тобі, завтра ти зробиш це мені. Здорове правило. Що жодним чином не виключало гострого конфлікту щодо ранкової стрілянини. Навпаки, Ференц був упевнений, що Холиченко повернеться до теми у більш зручний час, наприклад, коли матиме більше доказів чи навіть вагомі непрямі докази, які вказуватимуть на причетність поляків. А потім він притисне його яйця до стіни.

В оточенні хмари смердючих вихлопних газів і гуркоту потужного дизеля, який, безсумнівно, пам’ятав часи слави Радянського Союзу, під’їхав напіврозвалений Камаз, за кермом якого сидів один з офіцерів, і закрив своїм масивним силуетом обидва MRAP. Холиченко чудово знав, що навіть найбільш дурний спостерігач помітить вісім спецпризначенців, які дефілювали на стоянці перед будинком, але була ймовірність, що стара вантажівка не приверне такої уваги.

Ференц запалив, спостерігаючи за підготовкою групи. Оператори не гаяли часу на розмову. Працювали мовчки, тисячами відпрацьованих рухів готували зброю та техніку, перевіряли, чи обладнання (кожна одиниця з якого мала не менше тридцяти кілограмів) не видає жодного звуку під час руху. Вони були згуртованою групою професіоналів, але Людвік не бачив у них ані граму зайвої самовпевненості. Вони знали, з ким матимуть справу. Їм протистояв суперник, однаково добре підготовлений і оснащений, нещадний, спритний і вмотивований.

— Снайпер і група на даху на позиції, — доповів командир групи.

— Поїхали, — наказав Холиченко.

Оператори залізли в кузов і зникли під брезентом.

Заревів двигун камазу. Йому довелося пройти трохи більше двохсот метрів. Лише водії залишилися біля MRAP. Ференц стежив очима за старовинною вантажівкою, відчуваючи, як зростає напруга. Він не міг вирішити, чи хоче він, щоб удар попав, куди треба, чи, скоріше, пішов в порожнечу. Якби операція виявилася безцільною, ситуація стала б простою: Москалевич бреше, його перехід на польський бік — чергова провокація, кінець історії. Однак якщо його інформація виявиться правдивою…

Вони отримають (можливо) цінне, хоч і спалене з іншої сторони (про що свідчить ранкова атака), джерело, але вони матимуть чіткі докази того, що атака насправді була спланованою, і ніхто не може гарантувати, що всі загрози усунені. Українці пошаліють: Холиченко та його начальство точно не задовільниться поясненнями, які не проникають у суть справи. Оскільки ні Ференц, ні Вайман не були уповноважені надавати партнерам інформацію такого калібру, справа буде зосереджена на Малішевському. Оскільки Ференц знав полковника, начальник Східного відділу дуже люб'язно відправив би свого українського колегу до біса. Справа піде далі, поки нарешті не дійде до міністра, який знервовано відреагує, розуміючи необхідність зберігати певні таємниці щодо наказів, але водночас не бажаючи ставить під загрозу співпрацю із сусідом, якому загрожує агресія одвічного ворога. Поки що політики, схоже, дотримувалися принципу давати українцям усе, що вони хочуть, не торгуючись і не враховуючи наслідків.

Він обернувся. На іншому боці вулиці стояла група молодих людей. Коли з'явилися броньовані машини і бійці Холиченка висипали на тротуар, вони мить дивилися на прибулих, потім почали свистіти і кричати. Ференц знав достатньо української, щоб знати, що вони кричать. Поліцію і взагалі будь-які правоохоронні органи тут, м’яко кажучи, не любили. Проте через деякий час молоді замовкли, виявивши прояви здорового інстинкту самозбереження: Альфа була не просто прислужницею, з Альфою краще не зв’язуватися, краще взагалі не ставати їй на шляху. Альфа займалася своїми справами і не дбала про сусідські підприємства та місцевих воєначальників. Хіба що ви наступили Альфі на пальці. Потім була молитва, яка зазвичай не допомагала. Альфу ненавиділи, але Альфи боялися. Тож свист і образи були короткими і досить формальними, аби підкреслити свою позицію. Через деякий час учасники групи повернулися до того, що робили раніше: розмовляли, палили цигарки, кидалися порожніми пляшками з-під пива, приставали до перехожих по дорозі на сусідню зупинку, вульгарні смішки та безперервна низка нецензурних слів. По той бік вулиці Маяковського на Троєщині повернулося буденне життя.

Ференц напружився. У його голові пролунав тривожний дзвінок, ще не гучний, але чіткий, відчутний. Людвік давно навчився йому довіряти. Щось пішло не так. Щось було не так. Щось відрізнялося від норми.

Поведінка третього хлопця справа.

Такого ж росту, як і решта, точно так само одягнений, з точно такою ж зачіскою. Однак він був єдиним, хто не брав участі в житті групи (і раніше не свистів і не вигукував образи), і дуже уважно спостерігав за видовищем на іншій стороні вулиці. Коли оператори завантажувалися у вантажівку, він, як і Ференц, стежив очима за камазом.

А потім дістав мобільний телефон.

***

Майор глянув на годинник.

Момент початку акції стрімко наближався. Він подумав, не вперше, що якби йому була дана божественна влада і він міг контролювати один, єдиний аспект людського життя (або, можливо, ширше: один закон природи), він вибрав би владу над часом. О, якби він міг уповільнити чи пришвидшити його за потреби. Або, ще краще, навпаки. Скільки можливостей він отримав би. Скільки людських доль можна було скласти інакше. А нації? Країни? Ну, навіть зараз. Від нього, майора ФСБ Євгена Федоровича Фоміна і його готових на все зірвиголів залежить доля значної частини (а може, і всієї) Європи. Без перебільшення можна сказати: майбутнє світу. Якщо їм все вдасться, міжнародний баланс сил зміниться на користь Росії, яка посяде належне їй місце у верхній частині таблиці. І буде диктувати свої умови. Відновить свою владу та свободу волі. І він буде диктувати свої умови. Він відновить свою владу та свободу волі. Це виштовхне американців самовільно зайнятої ними позиції на верхній сходинці п’єдесталу.

Достатнім був би швидкий стрибок в майбутнє, щоб подивитися, як виконався ваш план, потім можна повернутися назад і внести корективи в разі помилок. Просто і ефективно.

О, якби тільки можна було б володіти часом. Завдання, яке вони виконають сьогодні ввечері, буде зроблене без будь-яких труднощів. І справа не в тому, що він не вірив у щасливе виконання. Звичайно, вірив. План був докладний і враховував усілякі перешкоди. Багато, багато людей працювали протягом тривалого часу (не знаючи деталей і навіть мети), щоб розробити десятки деталей, необхідних для його реалізації. Були підготовлені приміщення та склади зброї, забезпечені транспортні засоби та документи, докладено зусиль для повної легалізації людей Фоміна та створення для них біографій, до яких практично неможливо було підкопатися. Було відкрито та передано в розпорядження майора агентство, яке раніше не діяло серед українських служб. Найголовніше — було отримано точне планування та технічні характеристики приміщень, де розміщувалася адміністрація президента. Фомін сказав, що ніколи за тридцять років свого професійного життя не приймав участі в операції, яка була настільки ретельно і всебічно спланована.

— Вони йдуть, товаришу майоре, — доповів Саша Крупський. — Другий підрозділ.

Майор посміхнувся про себе. Він вважав себе приземленим раціоналістом, холодним аналітиком і ефективним професіоналом. Тому він був щасливий, що зміг хоч на мить віддатися мріям, щоб повернутися в часи свого щасливого дитинства, коли він вільно переміщався у світі фантазій і робив у ньому незвичайні речі.

Він перевів погляд на екран ноутбука. Вміло встановлена крихітна камера з високою роздільною здатністю охоплювала вхід на сходи. Один за одним промчали вісім операторів. Попередня група була меншою, складалася з шести осіб. Вона, мабуть, уже зайняла свої позиції.

— Перші зайдуть з даху, — пробурмотів Фомін. Він не відчував ні страху, ні задоволення. Все було ретельно продумано і сплановано заздалегідь.

— За дві хвилини, — сказав Крупський, пильно дивлячись на екран. Він змінив зображення. Цього разу вони побачили частину коридору перед квартирою.

Майор погодився з такою оцінкою. Він підніс радіостанцію до рота.

— Дві хвилини, — сказав він. — Приготуватися.

***

— Зайшли, як по маслу, — сказав Крупський.

— Вони добре навчені, — зізнався Фомін.

— На нас не вистачить.

Фомін показав зуби. Йому подобався цей хлопець.

— Не те щоб я їх недооцінював, — продовжив Сашко, дивлячись на екран, де черговий контртерорист вів полоненого. — Але це найманці, які працюють за гроші. А в нас є мета, яка важливіша за гроші.

— Ти правий, друже. — Фомін іноді дозволяв собі фамільярний тон на адресу своїх улюбленців. — Ми просто працюємо на загальне благо. Матінка може пишатися нами.

— Але мені їх шкода. Я знав одного хлопця з них, порядного хлопця…

— Ми всі будемо плакати за втраченими друзями.

Сашко глянув на командира. Його світло-блакитні очі випромінювали холод.

— Вони будуть плакати більше, — заявив він.

***

Ференц відкинув цигарку й метнувся вперед. Він швидко біг, лише випадково помітивши шалений вереск гальм машини, перед якою він, очевидно, вибіг. Він не звернув на це уваги. Він дивився на хлопця і пересував ноги так швидко, як тільки міг, змушуючи своє тіло робити стільки, скільки дозволяла його поточна форма.

Можливо, хлопець і був уважним спостерігачем, але він не оволодів елементарними прийомами шпигунства. Наприклад, він занадто виділявся з натовпу і не міг приділити увагу більш ніж одній речі одночасно. Заглиблений у спостереження за вантажівкою, він пропустив ривок Ференца і побачив його лише тоді, коли той перетнув більше половини ширини вулиці. Наляканий і здивований, йому знадобилася ціла секунда, щоб вирішити, що робити. Він кинув мобільний телефон у кишеню спортивного костюма, розвернувся та почав тікати.

Це теж було не найкращим рішенням. Він біг важко, неправильно ставлячи ноги, навіть трохи накульгуючи на праву ногу. Його молодість і безсумнівна сила не замінили йому фізичної підготовки. Ференц наздоганяв його з кожним кроком.

Він підбіг близько до групи гопників, не звертаючи уваги на свист і вульгарні глузування. Втікач пробіг між припаркованими в ряд автомобілями і почав пробиратися між ними. Хороша ідея, гірше виконання. Він втрачав дистанцію на кожному повороті, і нарешті, під час особливо раптової зміни напрямку, послизнувся і впав. Він спробував швидко підвестися, не звертаючи уваги на заціпеніння, яке супроводжувало падіння, але це було марне зусилля. Ференц одним стрибком упіймав його. Він вдарив хлопця кулаком у бік голови — не надто сильно, він не хотів завдати шкоди, лише обмежити протести — і притиснув його до землі коліном.

— Давай телефон, — прогарчав він, фіксуючи його лівою рукою, а правою залізаючи до кишені.

Хлопець взагалі-то був сильний; він звивався, як білка, і намагався вивільнити руки. Його рот був вільний, і тому не закривався.

— Відпусти, сука, — гарчав він, як злий пес. — Хуйло, курва, підар.

У нього були зіпсовані зуби та відповідний подих. У Ференца не було часу займатися смородом. Він натрапив на плоский шматок пластику. Витяг руку з кишені. Простий китайський апарат. Забезпечений паролем.

— Скажи PIN-код, — наказав він.

— Пиздуй.

Людвік вдарив його в голову. Хлопець глянув на нього з ненавистю і ще дужче почав вириватися. Ференц вдарив його ще раз, сильніше.

— Гей, ти! — він почув. — Відпусти його, і зараз.

Поляк підняв очі. П'ятеро товаришів хлопця стояли поруч, готові втрутитися. Це ще не означало, що він був одним із них (Ференц сумнівався в цьому), але вони не терпіли, щоб сторонні керували їхньою територією. Все просто. Людвік вилаявся. Не відриваючи коліна від грудей хлопця, він витяг пістолет. Тубільців це не вразило. Ференц відчайдушно відчував, як секунди вислизають крізь його пальці. Команда Холиченка, мабуть, уже заходила на сходову клітку.

Кап, кап, кап.

— Відходь, — сказав він із дивним у цих обставинах усвідомленням калічення українських слів. Можливо, через засохлий язик.

— Пусти його, курва.

Людвік підняв пістолет і вистрілив. Гуркіт відбився луною від сусідніх багатоквартирних будинків, налякав голубів, але істотного впливу не мав. Пацани здригнулися, але не відійшли.

Кап, кап, кап.

Він направив ствол с бік того, хто говорив.

— Наступний піде тобі в ногу.

— Пиздиш.

— Хочеш перевірити?

Зле, жорстоке обличчя напружилося в спогляданні. Його власник деякий час думав над цим і врешті дійшов висновку, що не хоче перевіряти.

— Більше тут не показуйся, — прогарчав він, потім кивнув головою, даючи знак відступати.

Ференц не коментував.

— Говори пін, або я тобі в ногу вистрелю, — видихнув він прямо в обличчя лежачому. Тепер він знав, що хлопець не місцевий. Якби було інакше, вони билися б, як леви.

Кап, кап, кап.

Хлопець повірив. На щастя. Ференц насправді не знав, що робитиме, якщо б той упирався. Можливо, він злякався пістолета, або обличчя Ференца та легкості, з якою він справився з хлопцями в спортивних костюмах, переконали його.

Пробубнів чотири цифри. Ференц швидко набрав їх на клавіатурі. Екран засвітився. Останній дзвінок був три хвилини тому (лише три хвилини? Людвік міг поклястися, що минули години) і тривав сімнадцять секунд. Він набрав по пам'яті номер Холиченка (звичайно, ніхто не відповідав), а потім подзвонив полковнику з власного мобільного.

— Той номер, який щойно з’явився у вас, — сказав він, почувши голос начальника відділу. — Перевір, з ким він з'єднувався раніше. Якщо з кимось у цьому будинкові, вони знають, що ви приїдете.

— Ви не повинні були втручатися.

— Перевір.

Він поклав обидва телефони в кишеню. Різко підняв хлопця на ноги, не випускаючи пістолета в руці, і за допомогою пластикової стяжки зафіксував йому руки за спиною. Потім сильно штовхнув.

— Ходімо, — наказав він.

На іншому боці вулиці поляк передав полоненого офіцерам, що охороняли MRAPи і які, звісно, помітили його переслідування, але не залишили пост біля машин. Кількома реченнями він підсумував те, що дізнався, запитали, чи стріляв, він підтвердив. Без церемоній ті кинули полоненого в машину. Вони знали, що він був нікчемним мальком, мабуть, найнятим гвинтиком величезної машини. Проте його детально допитають. Будь-яка інформація, навіть найбільш тривіальна, може бути корисною.

— Вони зайшли? — запитав Людвік.

— За хвилину зайдуть, — відповів офіцер.

Чи встиг Холиченко передати повідомлення і отримати відповідь? Чи були росіяни на території попереджені про наближення групи?

Як коментар до дилем Ференца, стався потужний вибух, який струснув територію. Скло, уламки стін і меблі посипалися на землю. Від бетонних стін багатоквартирних будинків голосно відбивався гуркіт; важкий непрозорий дим вкрив два верхні поверхи будівлі, яка була ціллю людей Холиченка.

Ференц побіг.

***

Полковник Вадим Холиченко був у бронежилеті, шоломі, окулярах і наколінниках, з пістолетом при поясі, але він вже давно відмовився від думки, що має особисто брати участь у бойових діях. Його досвід роботи в спецназі підштовхував його до дії; але позиція, яку він займав, досвід і продуманість підказували, що боротьбу варто залишити операторам. Він також не втручався в командування штурмом; для того були інші. Він просто йшов у самому кінці групи, на кілька метрів позаду останнього офіцера. Дзвінок Ференца дуже його стурбував. Отриманий номер він негайно відправив до відділу моніторингу мобільної мережі з дорученням негайно перевірити місцезнаходження одержувача.

Відповідь надійшла протягом сорока секунд і була позитивною. Кілька хвилин тому спостерігач у спортивному костюмі спілкувався з кимось у цій частині будинку. Холиченко підніс мікрофон радіостанції до рота, щоб попередити операторів, але нічого сказати не встиг.

Потужний вибух потряс сходами.

Від вибухової хвилі людей збивало на землю, галас оглушив, а дим збивав з пантелику. Холиченко теж впав, але не втрачав свідомості ні на мить. Пристрій здетонував десь в іншому місці, можливо, у квартирі, яка була їхньою метою. Він одразу зрозумів, що вибух був досить сильний, щоб зруйнувати квартиру, але занадто слабкий, щоб завдати шкоди групі. Полковник сумнівався, що він становив частину якоїсь пастки чи запори.

Незабаром виявилося, що учасники штурмової групи також не постраждали. Всі надягли маски (від диму неможливо було дихати) і рушили далі. Решітка, що розділяла коридор, встояла лише на мить. Двері приміщення зникли, вибиті вибуховою хвилею. Всередину влетіли дві світлошумові гранати. Подвійний гуркіт і спалахи атакували почуття. Оператори кинулися всередину. Водночас ще четверо спустилися на мотузках через вибиті вибухом вікна.

Холиченко залишився в коридорі.

— На землю, кинь зброю, сука, кинь зброю, на землю, руки вгору, спускайся, бля, на землю, на землю — була звичайна літанія наказів і благочестивих побажань у таких випадках. Пролунав постріл, потім ще один, черга з автомата з глушником, щось впало з глухим стуком, було падіння, ніби двоє билися вручну, повітря було сповнене диму та лайки російською, українською і суржиком.

Через деякий час усе стихло.

Командир відділення залишив приміщення. Холиченко не міг розгледіти виразу обличчя за маскою, але відчув, що все вийшло добре.

— Маємо їх, шефе, — оголосив оператор. — Трьох.

— Чудово. Втрати?

— Двоє поранених, неважко.

— А той вибух? Привітальний подарунок?

Оператор похитав головою.

— Самодіяльність, а не дарунок, — відповів він. — Одним дурним кацапом менше менше.

Холиченко посміхнувся.

***

Він біг, знаючи, що втручатися вже пізно, що зло вже сталося, і що втрати, швидше за все, безповоротні. Холиченко — якщо він виживе — звинуватить його в тому, що він ввів його в оману, недостатньо ретельно перевіривши інформацію. І буде правий. Те, що всі діяли поспішно, не матиме значення. Завдяки своїй інформації Ференц привів шістнадцять (або, ймовірно, удвічі більше, бо на другу групу теж могли напасти) чудових офіцерів у пастку, яку підготували росіяни. Так багато людей, в ситуації, коли кожен добре підготовлений спецназівець був на вагу золота.

Задихавшись, він дійшов до входу на сходи. Підняв очі. Дим поволі розвіювався. На висоті сьомого поверху була чорна діра з чадними краями. Вибух був достатньо потужний, щоб не тільки винести всі вікна та рами, але й пошкодити шматок стіни.

Позаду він почув кроки. Один із водіїв MRAP пройшов повз нього, не сказавши жодного слова, зі зброєю напоготові. Ференц пішов за ним, вихопивши пістолет. Вони зайшли на холодну сходову клітку. Десь угорі почулося бурчання схвильованих голосів.

— Сходи? — запитав Ференц.

— Ліфт, — відповів оператор. — Так буде швидше.

Освітлена згасаючою лампочкою стара ліфтова кабіна нагадувала могилу, пофарбовану графіті, і вона рухалася так повільно, що Ференц задумався, чи правильно вони порушили правила й не піднялися сходами. Ризик виправдався; приїхали без проблем.

Ференц вискочив відразу за оператором. Він чув, як сильно та швидко б’ється його серце. Поляк відразу закашлявся — дим, що заповнював коридор сьомого поверху, кусав легені.

Вони почули кроки і, як за командою, підняли зброю. Оператор "Альфи" вийшов із сірого туману, підтримуючи постраждалого колегу. Одразу за ними йшов Холиченко.

— Потрапили — потонув, — сказав він. Здається, дим на нього не вплинув. На брудному обличчі чоловіка, вимазаному сажею та кров'ю, був рідкісний вираз задоволення. — Вся команда, шестеро. Троє вийшли живими…

— Ти поранений?

— Зі мною все гаразд. Шматок стіни відколовся, от шматком бетону я й дістав… — Він витер кров рукою. Насправді рана на щоці не виглядала серйозною.

— А той вибух?

Холиченко махнув рукою. Оператори, які несли полонених, просто проходили повз них.

— Один із них складав запальні заряди. Ймовірно, вони були задумані як диверсія, щоб відволікти нас під час самої операції. Коли вони отримали повідомлення, хлопець розлютився, рука вислизнула, і запал здетонував. Вистачило, щоб вибити вікна й накоптити.

Ференц відчув величезне полегшення.

— Що тепер? — запитав він.

— Ми йдемо на фірму, — сказав полковник. — Ти також. Вони на допит…

Він не закінчив. І не потрібно було.

Етап 4

Москалевич сидів у кріслі. Забинтоване плече поклав на подушку. Лєна стверджувала, що їй вдалося очистити рану настільки, щоб в неї не потрапила інфекція. Справа, звичайно, полегшувалась тим, що куля пройшла прямо крізь м’яз, не пошкодивши кістки. Постріл, безсумнівно, завдав болю, але не загрожував життю.

Вона професійно перев'язала рану, перевдягнулася і мовчки вийшла з квартири. В її завдання входило страхування приміщення. Вона вважала за краще робити це, тиняючись по сусідству.

— Вони були з ГРУ, — сказав Вайман, коли за Лєною зачинилися двері. — Звідки ГРУ дізналося про вас і місце зустрічі?

— Мабуть, я повинен запитати вас. — Полковник намагався влаштуватися зручніше, немилосердно кривлячись.

— Хто може мати доступ до вашої кореспонденції?

— Ніхто, хто не бажає, щоб мати.

— Впевнений?

— Мережа не має для мене секретів.

Вайман хотів би, щоб все було так просто.

— Пан звернувся до нас, — відповів він через деякий час. — Ти ж знаєш, ми повинні набрати довіру до тебе.

— А з якою метою я дав вам наводки на диверсійні групи?

Вайман внутрішньо посміхнувся. У сучасному світі все може бути театром. А сучасні росіяни, спадкоємці царської Охранки та більшовицького ВЧК, мають давню, дуже давню традицію побудови достовірних вистав, зокрема знамениту операцію "Трест" початку 1920-х років. Коли вам допомагають фахівці зі штучного інтелекту та спецефектів, можливостей настільки багато, що їх неможливо уявити.

Ще в машині Лєна перевірила його за допомогою детектора, який виявляє підслуховуючі пристрої та GPS-трекери. Вона не знайшла нічого ні в одязі, ні на тілі, що не здивувало Ваймана. Якщо це був театр, то він був реалістичним, нічим не відрізнявся від правди.

— Побачимо, — сказав він. — Чому ти вирішив перейти на наш бік?

Москалевич посміхнувся кутиками вуст.

— Знаєш, як про нас говорять? — запитав він.

— Про ФСБ?

— Про Росію. Ми керована мафією бензозаправка, яка вдає з себе державу.

Вайман чув це окреслення. Йому воно не здавалося таким точним, як деяким його колегам.

— Це правда, — продовжив полковник. На господаря він не звертав уваги. Здавалося, він прислухався лише до власних думок. — Це станція, яка торгує нафтою та газом, яка видає себе за державу. Вона не вміє нічого іншого, але хоче, щоб усі її боялися.

— Ви б не стали керівником відділу, якби так думали, — зазначив Вайман.

— Я б не став керівником відділу, якби так сказав, — поправив його росіянин. — Офіційно я дотримувався курсу.

Вайман залишався скептичним. У такому положенні лише триматися курсу було далеко недостатньо. Щоб керувати відділом із сотнею офіцерів, потрібно проявити завзяття, жорстокість, нещадність та ініціативу. А також знати, як відбити вовків, які тільки і чекають на ваше місце. За вами постійно спостерігають і оцінюють. Режиму не потрібні нерішучі та невпевнені.

– І все добре, доки високі ціни на сировину, і система працює, — продовжив росіянин. — Але якщо ціни падають, гроші закінчуються. Коли гроші починають закінчуватися, фракції починають звинувачувати одна одну в причинах дефіциту. Всі борються за доступ до корита, а через те, що грошей стає менше, їх не вистачає на всіх. Когось треба різати. Тож вас чекає боротьба: не з ворогом, не з американцями, не з НАТО і так далі. Вас чекає боротьба з вашим власним народом, і у вас немає вибору. Якщо ви не будете боротися, ви помрете. Ви повинні бути сильнішими за інших, щоб вижити, часто в буквальному сенсі.

Вайман терпляче чекав. Москалевич, звичайно, чудово усвідомлював, що годує господаря узагальненнями, які нічого не пояснюють.

— Моя фірма керує всім, — продовжив росіянин. — Адміністрація, податки, економічна політика, зовнішня політика, озброєння. Вона в усьому розбирається і про все має останнє слово. Неважко здогадатися, що не всім це подобається, наприклад, армія вважає, що вона краще знає, що їй потрібно. Я також так думаю. Я вважаю, що кожен повинен займатися тим, в чому він є добрим, і якщо він відданий своїй Батьківщині, не потрібно до нього приставати, просто віддайте йому ініціативу.

— Це називається меритократією, — зазначив Вайман. — У вас, м’яко кажучи, немає в цьому традицій.

— Звинувачував казан каструлю.

— Не я до вас переходжу, а ти на мій бік.

— Тому, коли ціни падають, держава перестає працювати, — продовжив гість, не продовжуючи власний же відступ. — Ми сезонна країна, залежна від цін на нафту на біржах. Достатньо, якщо араби наростять видобуток, і в нас немає грошей на пенсії.

— Що зміниться від твоєї зміни сторони? — Вайман навмисно не вжив слово зрада. І все-таки він розраховував на якусь співпрацю, навіть якщо виявилося, що тип наскрізь фальшивий.

Москалевич зітхнув.

— Таких як я, є більше, — заявив він. — Я не буду розповідати подробиць. У нас є план взяти владу і зробити Росію країною, придатною для життя. Не бійтеся, я не буду годувати вас банальністю про демократію. Росія не була і не буде демократичною, цього не дозволяє географія, традиції, менталітет і ще дещо. Ми будемо авторитарними, але прагматичними. Кожен зможе жити по-своєму. Росія велика країна, з багатьма народами, нам не потрібно ні більше землі, ні більше народів. Ми не зацікавлені в просуванні на захід. В самій Росії вистачить роботи на три покоління.

Розумні слова. Однак Вайман не дуже в них вірив.

- І?

— Кремль хоче війни, і війна буде. Завтра вранці.

Виходить, таки війна. Вайман відчув дрож.

— А ти її не хочеш?

— Хочу. І хочу, щоб моя країна програла. Для цього мені потрібно цю війну локалізувати. Не дозволяйте, щоб це стало чимось іншим, ніж просто локальний конфлікт.

Вайман насторожився. Можливо, нарешті настав час конкретики.

— Сенс?

— Це означає, що план Кремля набагато ширший. І головною дійовою особою має бути ваша країна. І, боюся, головною жертвою.

Телефонний дзвінок завадив Вайману поставити ще одне запитання.

— Привіт, шеф, — сказав Ференц. — Обидва свідчення виявилися правдивими. Всього було знешкоджено дванадцять бійців спецназу, з них семеро вижили, а також затримано двох спостерігачів. Обидві команди були споряджені ще до війни. Дійсно, вони мали атакувати президентів: Зеленського, нашого та литовського. Холиченко попросив подякувати тобі.

Вайман глянув на Москалевича. Полковник, здавалося, був зовсім не зацікавлений у розмові, хоча, безперечно, здогадувався, хто дзвонить, і що має сказати. Самовпевненість або майстерна гра в поєднанні з холодною кров'ю. Можливо, і тим, і тим. Інформація виявилася правдивою. Росіянин отримав серйозний бал на шляху до довіри.

- Є ще щось, — продовжив Ференц. — Паршиве. Одна з команд мала завдати удару безпілотником-смертником. Нашим.

— Вормейтом?

— На жаль.

— Курва-мать. Де вони його взяли?

— Прослуховування тільки-но розпочалися.

Вайман внутрішньо вилаявся. Боєприпас Warmate (іноді їх також називають дронами-смертниками) був надзвичайно передовою зброєю, яку польська армія тільки почала отримувати. Його постачання мали контррозвідувальне прикриття. Недостатнє, як бачимо. У кількох осіб, які приймають рішення у Варшаві, сьогодні буде головний біль. І кілька політиків (особливо опозиційних) відчують запах крові.

Все-таки це не його турбота.

— Передай Холиченку, що я буду вдячний за інформацію про те, як спецназ заволодів Warmate.

— Звичайно. Як пацієнт?

— Принюхуємося один до одного.

— Поки що він каже правду.

— Власне. Зараз. Вони захочуть знати, як ми дізналися. Вони не купуватимуть ніяких дурниць.

— Знаю. Треба бути дуже обережним.

— Скільки я можу їм розповісти?

— Тільки те, щоб ти міг вибратися від них живим.

— Дуже смішно.

Вайман поклав слухавку й відклав апарат.

— Накрили, — сказав Москалевич.

— Так, так, — погодився Вайман. — Декого навіть вдалося взяти живими.

— Вони нічого не скажуть, чого я сам тобі не скажу. Одне застереження: нічого не буде, якщо ви продасте мене украм.

— У нас немає жодних планів щодо цього.

— Пам'ятайте про це. Бо є важливіша справа.

— Почекай. Перш ніж ми перейдемо до більш важливого. Біля однієї з груп виявлено літальні боєприпаси польського виробництва. Де ви їх взяли?

Москалевич скривився. Може, у нього увірвався терпець, а може, його рана боліла.

— Я знав лише місце і час, а тактичні деталі кожна група опрацьовувала самостійно.

— Придбання західної зброї — це не тактична деталь. Для цього потрібні контакти, виконавці, канал для перевезення і охорона.

— Вони з ГРУ, я з ФСБ. Знаю про них багато, але ж не все. Я знаю, як би я це зробив. Вони вирішували справу по-своєму.

Вайман уже знав, що росіянин, хоч, ймовірно, мав що сказати, більшого не розкриє. Він не хотів позбуватися всіх своїх карт. Добре, нехай буде так. Поки що.

— Що це за втягування Заходу у війну? — запитав він. — У якому сенсі моя країна має бути жертвою?

Москалевич нахилився вперед, ніби хотів надати своїм словам ваги. Напевно, це коштувало йому багато болю.

— У Калінінградській області під приводом планових щорічних навчань привели в бойову готовність ракетні війська. Вона вводиться відповідно до нашого військової доктрини: повільно і непомітно, так, щоб ваші системи спостереження це помітили. — Вайману було важко розібрати, іронізує гість чи серйозно. Але калінінградські приготування були фактом; він отримав звіт про це вранці. — Оскільки ситуація буде загострюватися з кожною хвилиною, ви визначите загрозу як цілком реальну. Ще сьогодні. Ми постараємося забезпечити достовірні витоки в ЗМІ, щоб було справді гаряче. Усі почнуть сурмити про загрозу та необхідність дій. Саме в цей момент численні групи диверсантів атакуватимуть наші об'єкти. Ефективно. Буде багато вогню та мертвих тіл. Наше телебачення покаже кількох полонених диверсантів, хоч і без знаків, але з польськими документами, польською технікою та які розмовляють польською мовою. Ми оголосимо, що на нас напали незаконно, і, згідно з доктриною, ми хочемо завдати удару у відповідь. Ми будемо бити по Варшаві ракетами "Іскандер", оснащеними ядерними боєголовками, до яких, звичайно, ваша авіація не дотягнеться, тому що ці системи встановлені на мобільних пускових установках. Ваша столиця зникне, Захід отримає попередження, яке сприйме серйозно. Він буде триматися подалі від нас і від України. Вбивство українського президента вирішить це питання назавжди. Можливо, виживе кілька західних округів, повністю залежна від Заходу оболонка, корумпована і збанкрутіла. Україна буде наша, і прийде нова розстановка сил.

Вайман відчув, що йому робиться холодно.

— Захід не відповість на ядерний удар по одному з членів НАТО?

— За нашими оцінками, ні.

— Не вірю.

— Мій любий, справа не у вірі, а в розрахунку ризику. Ми не вдаримо по Берліну чи Парижу, лише по Варшаві. Не ображайтеся, але ми не єдині, хто ставиться до вас як до буферної зони. Американці теж. Я навіть не кажу про німців. Німеччина хоче торгувати з нами, незалежно від того, існуєте ви як країна чи ні. Україна увійде до складу Росії і тоді все повернеться на круги своя, але за новими правилами. Нашими.

Вайман на мить переварив це. Звичайно, цей сценарій був йому не чужий. Він обговорювався серед військових, які приймали рішення. Проте було припущення, що далі погроз Росія не піде. Ядерний шантаж залишиться обіцянкою, а не реальною загрозою.

— ФСБ вже знає, що ти втік. Вона буде закладати, що цей план нам відомий.

— Це нічого не змінює. Підготовка вже завершена. Війна так чи інакше спалахне. І ви мало що можете зробити.

— Американці можуть.

— Ти маєш рацію, можуть. Але вони не повинні. Понад усе вони бояться великої війни. Вони зроблять все, щоб цього не сталося, навіть за ваш рахунок. Так вважають у Кремлі.

Вайман зітхнув.

— У тебе є якісь докази?

— Доказ буде наступної ночі.

5 етап

Крихітна однокімнатна квартира, яку фірма орендувала для Толяка, з темною кухнею та примітивною ванною знаходилася на п’ятому поверсі старої кам’яниці в стилі модерн без ліфта. Недоліки компенсувалися чудовим розташуванням на правому березі Києва та видом на дахи комплексу будівель Адміністрації Президента. Для цілей Кшептовського та Кіки це було краще, ніж добре; жоден із них не збирався залишатися в цьому місці довше, ніж потрібно.

Вони зайшли і почали працювати. Діяли як злагоджена команда. Їм не потрібно було використовувати слова, щоб знати, що робити.

Кшептовський пересунув з-під стіни до вікна маленький столик. Кіка поклала вміст одного з пакетів на підвіконня. Маленький дрон розміром не більше двох сірникових коробок був дітищем польських інженерів і був справжнім технологічним дивом.

Толяк сказав їм, що існує лише кілька примірників цього надзвичайного пристрою: відповідні органи все ще перевіряють, чи може і повинна польська держава купувати обладнання у приватної компанії. У Толяка таких заперечень не було — на його думку, пристрій, офіційно наданий SWW на тестування, мав такий широкий спектр застосування і продемонстрував таку ефективність під час кількох дій, що про це вже й думати не доводилося.

Дрон міг протриматися в повітрі дві години. Виготовлений у схемі квадрокоптера, він був майже безшумним завдяки своїм електродвигунам, виробляв незначну теплову сигнатуру, а фюзеляж був зробЛєний з матеріалу, який не відбивав хвилі, використовувані радарами. Тому його було практично неможливо виявити стандартними системами спостереження. Однак його найбільшою перевагою, окрім його неможливості виявлення та маленького розміру, була його дуже вдосконалена оптоелектронна головка, яка працювала в надзвичайно широкому діапазоні виявлення, від видимого до теплового, який можна використовувати для спостереження, ідентифікації або визначення координат цілі у видимому та інфрачервоному світлі.

Що було ще більш незвичайним, головка, розташована під черевом машини, оберталася навколо власної осі, дозволяючи спостерігати за місцевістю в діапазоні трьохсот шістдесяти градусів. Зображення передавалося по радіо на базову станцію, якою керував оператор, записувалося на диск, а потім аналізувалося в режимі уповільненої зйомки. Зробити правильні висновки допомагав штучний інтелект. Толяк, передаючи їм пристрій із програмним забезпеченням та інструкціями щодо його використання, висловив надію, що система зможе націлитися на ворога, який є технологічно просунутим і здатним ввести в оману стандартну систему виявлення приналежності до прибульців. Програма змогла виділити аномальну поведінку окремої людини, підвищену температуру тіла, неприродні жести чи міміку — навіть якщо людина була в натовпі.

Кіка готувала до польоту дрон, який нагадував дорогу іграшку, а Кшептовський в цей час розклав на підлозі польську снайперську гвинтівку GROT і п'ять обойм з патронами. Оптичний приціл відкалібрували раніше, під час тестових стрільб у Польщі. Гвинтівка поводилася чудово, була ідеально збалансованою, ергономічною, точною та надійною. Кшептовський не вважав себе ні відбірним стрільцем, ні тим більше снайпером, але стріляв пристойно, і ця зброя йому відразу сподобалася. Він сумнівався, що вона буде потрібною, але був радий, що вона у нього є. Він почувався впевненіше.

Кіка опустила вікно, завела двигуни дрона і випустила його в повітря. Апарат швидко зник з поля зору, але відразу почав передачу. Зображення на екрані комп’ютера мало високу роздільну здатність. Поки програма показала вид з передньої півсфери камери. Вони бачили дахи будинків, повз які пролітав апарат, рух у ярах вулиць внизу, перехожих, торгівельні ряди, газетні кіоски…

Система переробляла терабайти даних з неймовірною швидкістю. Поки нічого не відхилялося від норми.

— Продовжимо? — буркнула Кіка, не відриваючи очей від монітора.

— Звичайно, — підтвердив Станіслав. Він дістав мобільний телефон, ввів пароль із чотирнадцяти символів, увійшов у програму й отримав дані, що містилися в окремому, також захищеному паролем довіднику. — Залишилися наші колеги з розвідки.

Перед від'їздом Толяк надав їм оцифровані дані співробітників посольства. Кожну вільну хвилину вони розбирали їх поіменно, досліджуючи кожну деталь біографії, кар’єрної історії, невдач і досягнень, навіть плітки колег і ворогів (які на диво часто були одним і тим же).

У них залишилося лише представництво SWW[13].

— Це зверху, — наказала Кіка.

— Філіп Вайман. Майор. Начальник відділу. На службі з дві тисячі одинадцятого. Раніше служив у військовій поліції. Він підпорядковується безпосередньо начальнику Східного відділу полковнику Малішевському.

Гураль продовжував читати. Подальші моменти біографії Кіка відмічала легкими рухами голови, не відриваючи очей від екрану, готова реагувати на будь-яке відхилення від норми, будь-яку, навіть незначну, аномалію. Кшептовський, однак, міг посперечатися, що вона слухала, коли уважно спостерігала за оточенням. І поставила конкретні запитання.

— Нема на що скаржитися, — сказала вона, коли він закінчив. — Навіть його шлюб вдалий.

Дійсно, біографія Ваймана могла б бути зразковою. Ні залежностей, ні хвороб в сім'ї, які вимагають екстраординарних витрат, ні порнографії на комп'ютері, ні захоплення маленькими дівчатками. Надійний, розумний розвідник, який небайдужий, має цілі в житті і ще не став остаточно цинічним.

— Дивно, — пробурмотів Кшептовський. Кіка посміхнулася кутиками рота.

— Я сама знаю кількох таких, — відповіла вона.

Він відповів невизначеною гримасою. Якщо вона думала про нього, то, ймовірно, помилялася. У нього не було чіткої думки про себе. Після смерті Ядвіги багато чого змінилося.

— Далі.

— Лейтенант Дорота Мокржицька, псевдонім Лєна… до речі, гарна жінка. Дванадцять років у професії, здебільшого в полі, за робочим столом їй стає нудно та розчаровано. Мені вона вже подобається. Розмовляє російською, білоруською та українською мовами, вміє розпізнавати регіональні акценти, а її спеціальність — несправжня зовнішність. Також володіє англійською та німецькою мовами. Найчастіше вона працює нелегально. Дуже легко налагоджує контакти. Операції, в яких брала участь: дві тисячі дванадцятий…

— Почекай, — наказала Кіка.

Кшептовський замовк, став позаду неї та почав дивитися на екран. Камера виділила з натовпу елегантно одягнену жінку. Вона швидко пішла до поліцейського бар’єру, що стояв за п’ятсот метрів перед президентським палацом і охоронявся вісьмома поліцейськими з гвинтівками. На плечі у неї була нейлонова спортивна сумка. Навіть Кшептовський помітив, що та не пасує до її дорогого пальто та черевиків. Обличчя жінки приховали великі сонцезахисні окуляри. Натовп рідшав, і вона прямувала прямо до шлагбауму.

— Пульс вісімдесят п’ять, температура тіла тридцять сім, шкіра вкрита потом, рухи прискорені. — спокійним тоном прочитала Кіка дані, передані датчиками дрона.

— Захворювання?

— Досить велика напруга.

Кшептовський поклав рушницю на сошки й впіймав жінку в приціл. Вона йшла швидко, але рухи її були рівномірними, кут був досить значним — йому потрібно було лише злегка посунути ствол, щоб утримати ціль на лінії вогню.

Його палець опустився на спусковий гачок і почав обережно на нього натискати.

Жінка дійшла до шлагбаума та зупинилася перед одним із поліцейських. Вона простягла йому документ, який він якусь мить уважно вивчав. Сумка почала зісковзувати з мого плеча. Жінка поправила її нетерплячим рухом.

Палець пестив курок.

Що я роблю, промайнуло в його голові. Може тітка просто хвора. Я повинен її вбити, бо у неї температура?

Поліцейський повернув документ жінці, посунув одну із секцій сталевої огорожі й кивнув на знак згоди. Ствол слідував за фігурою, що відступала.

— У неї могли бути такі ж підроблені документи, як у нас, — без особливого наголосу сказала Кіка.

— Могли, — погодився Кшептовський. Якщо їм вдалося пройти через блокпост і зізнатися, що вони мають зброю, жінка могла зробити те саме. Справа в впевненості в собі і в добре підготовлених паперах. Українські поліцейські, незважаючи на часткову мобілізацію та накази зберігати пильність, продовжували працювати як в стані мирного часу. Інакше було б важко. Війна технічно тривала весь час, але десь далеко і фактично просто тліла; всі звикли. Київ жив своїм життям, працював, пив, веселився, дихав. Можливо, офіцери ще не зрозуміли, що елегантна жінка зі спортивною сумкою на плечі, яка не пасує до шикарного пальто, може становити таку ж загрозу, як і підрозділ спецназу.

Кшептовський теж цього ще не навчився. Він зняв палець зі спускового гачка і відвів погляд від прицілу.

Жінка зникла за рогом.

— Чому ти тут? — запитав Кшептовський.

Кіка оглядала місцевість у військовий бінокль.

— Ти ж знаєш, як воно, — сказала вона через деякий час. — Робота, що була до того, зробилася…

— Так. — Вони занадто багато років працювали в одній компанії, щоб їй довелося пояснювати йому, чому їй все осточортіло.

— … довелося змінити оточення.

— Тільки?

— Не до кінця.

Вона замовкла, а він далі не питав.

***

Непомітний, враховуючи важливість візиту, конвой складався лише з трьох легкових автомобілів і знаходився ще за півкілометра від місця призначення, коли задзвонив телефон. Толяк жадібним рухом потягнувся до нього, що лише змусило його зрозуміти, з яким напруженням він чекав будь-яких новин.

Ференц.

— Я обіцяв інформацію. Дві групи знищені, - повідомив розвідник без передмови. — Вони становили реальну небезпеку. У однієї з груп був наш Warmate.

Толяк на мить занемовив.

— Ти впевнений?

— Я бачив на власні очі.

В одну мить полковник зрозумів, у яку серйозну халепу вони потрапили. Витік був не тільки в посольстві, він стався і в Польщі, причому на високому рівні, оскільки можна було непомітно вилучити секретне обладнання з системи і вивезти його за кордон. Наслідків було більше, наразі не було часу їх обговорювати.

— Щось ще?

— Це все, що на даний момент. Два — нуль, але я не знаю, чи є у вас вільний шлях.

— Зрозумів. Спасибі за інформацію.

Він поклав слухавку, коли президентський кортеж наблизився до величезної огорожі, яка загороджувала проїзд до Адміністрації президента, де глава української держави зазвичай приймав іноземні делегації. Машини швидко проїхали крізь ворота, які охороняли вісім чоловіків, і які негайно безшумно зачинилися. Автомобілі сповільнювали хід, поки нарешті не зупинилися біля парадного входу.

З них вийшов президент Зеленський.

Толяк бачив це все через вікно, з відстані не менше двохсот метрів, тому багатьох деталей не помітив. У всякому разі, йому не довелося. Їхнім завданням була не безпосередня охорона політиків, цим займалася охорона, GROM, Служба держохорони, GIGN, яку позичили французи, литовська служба і, ймовірно, ще чотири українських, у ближньому чи дальшому периметрі. Люди Толяка повинні були ретельно спостерігати за околицями та виявляти можливі небезпеки, що надходять із глибини міста. На моніторах відображалися види навколишнього середовища, сантиметр за сантиметром, скановані дронами, що ширяли в сотні метрів над землею.

Проте небо було ясним і безхмарним. Політики в оточенні охоронців тепло вітали один одного. Нарешті всі вони зайшли всередину.

Толяк полегшено зітхнув. Якщо щось і мало статися, то це мало статися перед входом. Всередині ймовірність нападу знизилася, хоча, звичайно, не до нуля. Нелояльний співробітник служби безпеки, хтось з персоналу, пістолет, ніж, вибухівка… можливостей було багато.

Він зв'язався з Вятровичем, передав йому коротку інформацію про ліквідовані терористичні групи, а у відповідь почув повідомлення, що поки що все йде за планом.

— У нас є час на каву, — сказав він уголос. — Поки вони не підуть.

Можливо, він це уявив, але зітхання полегшення пролилося кімнатою. Наразі вони добре виконали свою роботу.

Ъх чекало кілька годин відносного спокою.

Етап 6

Начальнику Східного управління військової розвідки було шістдесят років, половину з яких він провів в фірмі. Він знав свою роботу, любив її та відносився до неї серйозно. Хоча він вступив у доросле життя за часів ПНР, він був людиною, сформованою в нові часи. На відміну від своїх колег і начальства, а також багатьох політиків, він завжди вважав, що Росія була, є і залишиться найважливішим ворогом Польщі. Той факт, що в 1990-х роках вона потрапила в період депресії і не становила серйозної загрози через розвал армії та присутню всюди корупцію, це лише, за словами полковника, відсунуло загрозу в часі. Але зовсім не ліквідувало її. Прихід до влади Путіна і вчинені ним дії, спрямовані на відновлення могутності держави, він сприйняв як підтвердження своїх прогнозів, які намагався висловити у своїх звітах. Реформування російської армії, її модернізація та зміна моделі функціонування — на більш наближену до західної — викликали глибоке занепокоєння полковника. Кремль навіть не приховував своїх агресивних намірів. Армія мала бути — як завжди в російському минулому — інструментом реалізації імперської політики та повинна була змусити Європу визнати, що Росія не тільки має право сісти за спільний стіл, але й хоче мати за цим столом вирішальний голос.

У нього склалося враження, що панікерський тон його доповідей лише дратував верхівку.

Полковник уже міг піти на пенсію, але навіть не думав про це. Незважаючи на опір матерії, він надто серйозно ставився до завдань, які стояли перед керівником ключового відділу фірми.

Почувши стислу, але повну деталей доповідь Ваймана, він замислився. Обидва повідомлення, хоч і мали різне значення, викликали у нього глибоке занепокоєння.

Втрата Warmate викличе бурю і підірве довіру уряду, який неохоче ставиться до приватних компаній, до виробника обладнання. Довіра, яку так важко будували за останні роки. Почнеться розслідування, а деякі політики вимагатимуть негайного покарання винних.

Уся ця плутанина, хоч і була дуже серйозною та з далекосяжними наслідками, блідла перед другою, набагато серйознішою загрозою. Росія має давню традицію провокувати своїх жертв, щоб надати своїй агресії вигляду законності — взяти перший приклад нападу на Фінляндію взимку 1939 року чи дві чеченські війни. Окреслений Москалевичем план втягнення Польщу у війну, щоб утримати НАТО від втручання в окупацію України, виглядав надзвичайно реалістичним. Так думали російські стратеги. Вдарити, задушити жертву, залякати можливих союзників, зберігаючи віру Заходу в могутність російської армії.

Це реально?

Так. Російська армія здатна виконувати такі операції.

Чи ймовірно це?

Так. Кагебісти, які керували Кремлем, добре розуміли мову сили і вміли нею користуватися; фактично це була єдина мова, якою вони могли говорити на високому рівні. Прийняття рішення про вбивство двох мільйонів жителів Варшави буде для них справою політичного розрахунку, а не етичних, християнських чи будь-яких інших принципів.

Малішевський підняв трубку стаціонарного телефону.

— Шеф? — сказав він, почувши хриплий голос генерала. — Думаю, ви повинні переконати міністра дати нам годину. Найкраще всього прямо зараз.

Етап 7

Президенти почали обговорення. Безпосередня загроза дещо зменшилася, але Кшептовський залишався на позиції, а Кіка продовжувала старанно оглядати оточення. Дорожній рух мало чим відрізнявся від звичайного. Лаконічне повідомлення Толяка про те, що дві групи спецназу ліквідовано, лише трохи розрядило напругу в приміщенні.

— Продовжимо? — запитав Кшептовський.

— Так. Лєну пропусти, — відповіла Кіка. — Вона виглядає як краща учениця.

— Це ще нічого не означає.

— Я відчуваю, що це не вона. Можливо, ми повернемося до цього пізніше. Давайте обговоримо це третє…

— Ференца?

— Ференца.

Кшептовський не був упевнений, чи це хороший метод, але він не протестував.

— Як хочеш. Людвік Ференц, народжений у 1981 році, закінчив факультет англійської мови та міжнародних відносин Ягеллонського університету, двічі, безуспішно, звертався з заявою до підрозділу GROM…

— Він, мабуть, раніше був в армії.

— Йому й не треба було. Деякий час було таке вікно, що приймали людей з вулиці. Мені самому прийшла в голову така ж думка, — через деякий час зізнався він, і Кіка почула в його голосі веселість, змішану зі соромом. У Києві все ще було спокійно, хоча нарождалося враження, що місто чекає щось неминуче, руйнівне, небезпечне. А може, це вона сама собі сказала. Для людей її покоління війна в цій частині Європи все ще була чистою абстракцією.

- І?

— Я теж не потрапив. У інструктора з десантниками були якісь негаразди, я думаю, і він мене завалив.

Кіка подивилася на нього з цікавістю. На кількох світських заходах він розповідав з досить легкою, анекдотичною ноткою про своє військове минуле, про службу у вісімнадцятому десантно-штурмовому батальйоні, про Афганістан…

Про спроби потрапити в найбільш елітний польський підрозділ — ніколи. Вона його розуміла. Сташек був честолюбним. Він не був людиною, яка любила публічно обговорювати свої невдачі.

— Потім він пішов в Агентство внутрішньої безпеки, але служив недовго, два роки. До Служби Внутрішньої Розвідки він був завербований начальником Східного відділу полковником Малішевським. Ференц пройшов навчання, здав усі курси, особливо мовні, на відмінно, рік просидів за столом як аналітик, а потім отримав перше оперативне завдання. Першим же ділом він завербував аташе з культури білоруського посольства…

— Непогано.

— Малішевський теж так думав. Ференц отримав підвищення і був відправлений в поле.

— Україна?

— Білорусь. Там він зустрів Мокржицьку, зрештою…

Кшептовський замовк.

— Так? Що?

— Слухай. Хлопець має успіх, — нарешті продовжив гураль. — Він вербує полковника Генштабу та двох високопоставлених працівників свого їхнього ж Міністерства Оборони. Він надає цінну інформацію, більшість з якої позитивно перевірена. Разом із Мокржицькою він підтримує польську громаду, їм навіть вдається врятувати двох засуджених журналістів польського походження. Через хабар, здається. І раптом, посеред цієї смуги успіху, хлопця відкликають.

— Можливо, його викрили, або білоруси вимагали його видворення.

— Про це ні слова. А це дуже детальна справа.

— То яку подали причину?

— "З оперативних причин".

— Місткий мішечок.

— Завжди. Хлопець приземляється у Варшаві, два місяці лежить на лікарняному, потім знову сідає за письмовий стіл. Лише після річної перерви він приїжджає до Києва. Тут успіхів немає. Невдач теж. Він робить те, що хоче Вайман. Ніби він регресував у розвитку.

Хвилину вони мовчали. Причин для відкликання Ференца з Мінська могло бути багато, включно з хворобою. Але вони обидва вважали, що це певним чином важливо.

— Чи вказана причина лікарняного? — запитала Кіка.

— Ні.

— Два місяці — це довго.

— За цей час можна вилікувати серйозне поранення.

— Фізично. Потім він сів за письмовий стіл. Тож він ще видужував. Лікував голову.

— Треба покопатися глибше.

Кшептовський схопив трубку. Толяк відповів після двох дзвінків.

— У вас щось є?

— Питання. По другій справі.

Він швидко резюмував, що їм потрібно. Толяк не прокоментував; він пообіцяв уважніше ознайомитися з біографією Ференца. Кшептовському спало на думку, що у хлопця, мабуть, сильна лапа, якщо він мав можливість отримати доступ до інформації, яку хтось — швидше за все начальник Ференца, полковник Малішевський — приховав із чітким наміром зберегти її в таємниці. Змусити керівника департаменту важливої державної служби розкрити секрети іншій службі, що не подобається розвідці (і навпаки), вимагало втручання на рівні, вищому за міністерський. Він знав Толяка дванадцять років, але чоловік багато в чому залишався для нього загадкою.

Він просто сподівався, що вони грають в одній команді.

Етап 8

Лейтенант Дорота Мокржицька, псевдонім Лєна, псевдонім Тамара (для українок), псевдонім Катя (для білорусів), псевдонім Надія (для росіян) стояла на розі Хрещатика і вулиці Горедецького, палила і чекала на якогось чоловіка. Одного разу вона допомогла йому — чесно кажучи, вона врятувала йому життя, не зовсім випадково, але для нього мав значення той простий факт, що він живий і продовжував керувати своїми численними підприємствами завдяки її втручанню — і тепер вона очікувала, що щоб він погасив частину боргу. Вона не соромилася про це питати. Потім, коли він був у лікарні, відновлюючись після вогнепального поранення та багатогодинної операції з видалення двох куль біля легенів, він сказав, що вона може просити все, що забажає, оскільки вона більше не хоче на нього працювати, а він пропонував їй шалену зарплату за якусь абсолютно вигадану посаду. Відмовившись працювати чи навіть прийняти велику суму грошей як компенсацію за свою присутність духу та холоднокровність, вона вразила його вдруге — можливо, навіть більше. Він дійсно був готовий зробити для неї багато.

Здалеку Лєна помітила не дуже чистий, вживаний позашляховик, найтиповіший автомобіль у цих районах української столиці. Обоє розуміли, що потрібно утриматися від показухи. На офіційних заходах тип їздив на броньованому Bentley з двома автомобілями охорони. Сьогоднішня зустріч була неофіційною в прямому сенсі цього слова. Машина під'їхала і зупинилася біля узбіччя. Жінка відчинила задні двері й сіла. Автомобіль відразу рушив.

Побачивши Дороту, чоловік усміхнувся. Йому було п’ятдесят років, але він виглядав молодшим завдяки розумному способу життя та фізичній активності. Нещодавня рана прибавила йому зморшок та декілька нових сивих волосків, але це не зіпсувало його зовнішність. Він все ще виглядав чудово.

— Доброго ранку, — привітався він з нею.

— Доброго ранку, — відповіла та, закріплюючи паси безпеки.

Чоловік натиснув кнопку, сховану в ручці дверей. Зараз же від водія та охоронця їх відділило броньоване скло. Для захисту господар брав на роботу лише колишніх операторів SAS, яким нав’язував важкі умови праці, але пропонував винагороду вдвічі вищу за ринкову. Він міг собі це дозволити, бо входив до трійки найбагатших українських олігархів. У нього були власні засоби масової інформації, велика група депутатів, вплив в адміністрації президента та гігантський конгломерат компаній, головним чином, але не тільки, в агропродовольчому секторі. Він був людиною справді великого впливу — лише з цієї причини його вважали дуже добре поінформованою.

— Ви чудово виглядаєте, пані Тамаро.

— Ви теж, пане Павле.

— Надовго в нашому прекрасному місті?

— Тиждень. Може менше. Це залежить.

— Від чого?

— Не від чого, а від кого. Серед іншого, від вас.

Господар все ще був розкутий, розслаблений, доброзичливий. Люди на самій вершині соціальної піраміди мають непереборне почуття вищості. Вони зверхньо дивляться на світ і його мешканців. До вимог, бажань, запитів і спокус інших ставляться, злегка примружуючи око.

Тому заява Лєни його не здивувала і не спантеличила. Він просто чекав, що станеться далі.

— Сьогодні вранці за кілька кварталів була стрілянина, — сказала вона. — Я хочу знати, хто в кого стріляв і чому.

Їй вдалося його здивувати. Він не показував цього, його обличчя було розтягнуте в дружній гримасі, але жінка відчувала в ньому напругу. Вона нічого йому не розповіла про себе. До цього дня вона нічого від нього не хотіла. Можливо, він припустив, що вона хоче попросити в нього фінансової підтримки. Або з запізненням погодитися на пропозицію про роботу.

— Терпіти не можу, коли хтось відповідає питанням на питання, але мені все одно потрібно знати: чому вас це цікавить?

Дорота подивилася йому прямо в очі. Чоловік спохмурнів. Він був дуже розумний. Можливо, він повірив у казку про випадковість, яка поставила її на його шляху саме тоді, коли він цього найбільше потребував. Він поставив на його шляху добре навчену жінку зі зброєю, яка розправилася з трьома професійними вбивцями з військовим минулим, які, зненацька розгромивши охорону, вже мали свою жертву. Вони встигли двічі встигли вистрілити, але вбити не встигли. Втім, вірогідніше, що цю казку він не купив. Наприклад, він вважав усю цю справу підставою, інсценуванням, спрямованим на те, щоб змусити його піти на поступки в одному з незліченних інтересів, які проводилися по всій Європі. Запитання жінки, яку він знав як Тамару, лише частково підтвердило це припущення. Це свідчило про те, що співрозмовниця оцінила чоловіка як обізнаного в набагато ширшій сфері, далеко за межами власного бізнесу. Це було цікаво, оскільки це означало, що вона знала про нього набагато більше, ніж показувала офіційна інформація.

Лєна все це усвідомлювала. Вона розкрилася, сподіваючись, що ризик окупиться.

— Тому що це важливо для людей, на яких я працюю, — відповіла вона.

— Я повторюю запитання.

Полька на мить задумалася. Цей чоловік мав можливість дізнатися особи її справжніх керівників. Якби він дуже хотів, то дізнався б про неї все важливе. Хоча вона ще нічого від нього не вимагала, він міг зробити це з чистої цікавості або заради безпеки.

— Припустимо, є сили, зацікавлені в безпеці України, — обережно сказала вона. — Які готові зробити багато для того, щоб Україна залишалася незалежною державою.

Він продовжував дивитися на неї з виразом легкого роздратування.

- І ти працюєш на ці сили.

Він почав кликати її по імені. Він скорочував дистанцію. Вона мала дозволити йому це зробити.

— Так.

— Я виконаю твоє прохання, якщо ти даси мені відповідь на одне запитання.

— Ні, я не випадково тебе врятувала, — сказала вона перед тим, як він запитав. — Моїм завданням було непомітно спостерігати за тобою. Надходила інформація про твоїх ворогів. Згодом один із них напав на тебе. Я була поруч, у мене була підтримка.

— Ти мало не запізнилася.

— Все мало виглядати максимально природно.

— Той вже мертвий.

Чоловік її здивував. За нападом стояв співробітник, який належав до верхівки спецслужб. У нього були претензії до співрозмовника Лєни, тому що відчув себе обдуреним в одній з його угод. Його вважали недоторканним. Якщо вам вдалося дістатися до нього…

— А знаєш, що я взагалі не повинен цікавитися незалежністю України? — запитав він.

Лєна зазначила, що він не хоче знати, хто її керівники.

— У тебе два заводи в Росії.

— Не тільки. Три чверті мого бізнесу знаходиться в Росії, або я роблю його з росіянами, — пояснив він. — Вони хороші партнери, надійні та платоспроможні. Ти знаєш, що я маю на увазі?

— Наприклад, розгалужена мережа контактів, розкиданих по всьому світу, доступ до осіб, які приймають рішення, які видають ліцензії, мають канали збуту та необмежений доступ до Кремля.

Чоловік оцінююче подивився на дівчину.

— Ти зробила домашнє завдання.

— Я надто тебе поважаю, щоб не відробляти його.

— Тож ти, мабуть, знаєш, що нинішня адміністрація порушила низку податкових проваджень проти моїх компаній, а на мене самого заведено кримінальну справу.

— Що ти тоді робиш у Києві?

Він схилив голову, визнаючи доречність питання. Більшість його заможних колег вели бізнес в Україні, але постійно проживали у Швейцарії, Ізраїлі, Франції та Великій Британії. Він жив у віддаленому передмісті столиці в будинку, де інші олігархи тримали прислугу.

— Я чекаю, — просто відповів він.

— Чого?

— Подивлюсь, яка сторона виграє. Тоді підтримаю її.

— Не вірю.

Чоловік розвів руки. Він знову спохмурнів. Він відвик від щирості оточуючих людей. Ніхто не мав інтересу дратувати його.

— Зателефонуй мені через кілька годин, — сказав він. — Спробую відповісти на твоє питання.

Машина зупинилась. Лєна вийшла.

Чоловік навіть не озирнувся.

Етап 9

— Треба йти, — сказав Холиченко.

— Дай мені хвилинку.

Полковник неохоче показав йому на стілець. Ференц сів перед великим вікном, що відділяло кімнату від кімнати для допитів. Чоловіка, прикутого до стільця, було схоплено в групі, що діяла з Чорної Гори. Слідчі СБУ оцінили, що він, швидше за все, лідер. Допит тільки почався.

— Звідки ти взяв зброю? — прозвучало перше запитання.

Тиша.

— Яким було ваше завдання?

Тиша.

— Як твоє ім'я?

Тиша.

В’язень похмуро мовчав, і Ференц відчув непереборне відчуття déjà vu. Вранці він запитав те ж саме. І почув ті самі відповіді. Ці люди ніби з під однієї матриці.

— У приміщенні ми виявили дванадцять одиниць зброї, вибухівку, бойовий дрон, фальшиві документи та гроші. Це підпадає під Закон про тероризм. Ти отримаєш довічне ув'язнення. А як заговориш, може, обміняємо, і ти повернешся до сім’ї.

Нічого. Жодної реакції.

— Пішли, — сказав Холиченко. — Тут це буде ще довго.

Ференц без протесту підвівся. Він знав, що перебуває в цій будівлі, не для того, щоб стежити за допитом. Двома поверхами вище вони потрапили в конференц-зал. Господар попросив їх сісти, але випити нічого не запропонував. Через деякий час відчинилися бічні двері, і в кімнату зайшов полковник Балицький, начальник відділу АТО, начальник Холиченка і один із найважливіших людей у фірмі. За ним з’явився ще один — всесильний генерал-майор Сергій Ковалюк, заступник голови СБУ.

Говорили, що ця людина трусить половину українських політиків і по імені з більшістю олігархів, а керівник служби — просто фігурант, призначенець президента. Особисті статки Ковалюка оцінювалися мільйонами, але офіційно генерал жив лише на державну зарплату та їздив на службовому авто.

Ференц очікував Баліцького, але вигляд Ковалюка його все одно здивував. Він знав, що українці не задовільняться узагальненнями. Присутність такого високопоставленого офіцера свідчила про те, що вони сприймають справу вкрай серйозно.

Прибулі сіли й дивилися на нього важкими очима дослідників. І хоч це були абсолютно різні фізичні типи — Холиченко був високий і красивий, Балицький — повний і огрядний, а зовнішність Ковалюка наводила на думку про те, що його предки походили з Кавказу, — похмурий вираз обличчя робив їх чимось схожими.

— Ваша інформація виявилася правдивою, — сказав Балицький. — Ми хотіли б знати, де ви їх взяли.

— Я думав, що почую подяку.

Балицький скривився, наче надкусив лимона.

— Пане капітане…

— Я отримав її від свого шефа, — продовжив Ференц.

— Дуже смішно. А він від кого?

— Я не знаю.

Балицький зітхнув із смиренням людини, яка знає, що іноді життя буває складним, поліз у кишеню й кинув через стіл фотографію. Кидок був настільки майстерним, що та зупинилася прямо перед поляком, і в потрібній позиції. Капітан поки що не дивився на неї. Він здогадувався, що побачить.

— Полковник Холиченко працював у польових умовах, тому ще не знає про це, але його хлопці та колеги-слідчі виконали велику роботу, — продовжив Балицький. — На місці ранкової стрілянини знайшли в тому числі кількох свідків. Обом вдалося зняти частину інциденту. Один фільм вартий особливого перегляду. Подивіться, пане Ференц. Це кадр із цього фільму.

Капітан подивився на фото. Вийшло навіть непогано. Хтось знімав його з лівого, кращого (за словами дружини, з якою він тільки почав процес розлучення) профілю. Але було видно не лише профіль, а й решту фігури. Глок посміхався на передньому плані, вказуючи на когось, хто був поза кадром.

— Цікаво, правда?

Ференц мовчав. Він не міг придумати, що сказати.

— Трупи, автоматна стрілянина, купа відбитків пальців та інших слідів… ти думаєш, що знімаєшся в американському фільмі?

Вони могли зробити з ним все, що завгодно, і ніякий імунітет не приніс би йому користі. Він стиснув губи в упертості.

Балицький схилився через стіл. Його кругле обличчя сяяло від поту. Подих був не дуже свіжим. Він виглядав надзвичайно виснаженим. Чутки, які поширюються Києвом щодо "надійної" інформації про майбутній напад, могли викликати серцебиття.

— Кілька людей загинули. Їх упізнали. Це були бійці спецназу. На тілі одного з них були свіжі сліди тортур. Хтось хотів змусити його говорити. Що там сталося, пане Ференц?

Тому не було що сказати.

— Де майор Вайман і лейтенант Мокржицька?

Тому не було що сказати.

— Чому на вас напали? Чи ви були тими, хто напав?

Тому не було що сказати.

— Пане Ференц, давайте прояснимо одну річ. Ми вважаємо вас союзниками і тому допускаємо багато чого. Або принаймні ми закриваємо на це очі. Багато служб, які працюють у нашому місті, хотіли б мати половину ваших пільг. Ми знаємо, що ви граєте у свої ігри та інколи щось приховуєте від нас, тому що вважаєте, що наші послуги все ще нещільні. Ви праві: вони такі. Ми виявили багато зрадників, очистили ряди, але, звісно, не прибрали всіх, хто грав проти нас. Робота триває. Однак у цій кімнаті перебувають лише надійні люди. По цей бік столу.

Чітко сформульована ситуація.

— Розумію.

— Напевно, пане Ференц? Так чому ви нічого не кажете? По нашому місту ходить російський спецназ, а ви відмовляєте у співпраці.

"Довіра до мене може швидко вичерпатися", подумав капітан, але утримався від того, щоб висловити цей висновок вголос. Якщо взагалі такий колись був.

Він все ще не міг придумати жодного пояснення. Чоловіки, що сиділи навпроти, не тиснули, а, наче за командою, діставали сигарети. Не пропонуючи йому. Тяжкий дим вдарив у ніздрі Ференца.

— У нас є докази, що ви брали участь у стрілянині, в результаті якої загинули чотири людини, — наостанок сказав Балицький. — Можу посперечатися, у вас при собі пістолет. Якщо ми його дослідимо, то виявиться, що ви з нього стріляли, і, можливо, навіть кулі, знайдені в тілах жертв, вийшли з вашої зброї. Скажіть, будь ласка, чому я не маю вас заарештувати?

Полковник мав рацію, розумну причину в цій ситуації знайти було важко.

— Я повторю запитання: звідки ви взяли інформацію про російські диверсійні групи?

"Ти маєш вийти звідси живим", — згадав Ференц інструкції Ваймана.

— У нас є джерело, — сказав він.

— Здогадуюсь, що ви не вичитали цього в "Українській правді"[14], — зі злістю зауважив Холиченко. Мабуть, він розсердився, що не поговорив з поляком першим, без свідків. — Хто він такий?

— ФСБ.

— Високо?

— Дуже високо.

— Хоче надавати чи вибрав свободу?

— Можливо, він хотів надавати вранці. Тепер йому нічого не залишається, як обрати свободу.

Він щойно зізнався, що стрілянина була пов'язана з операцією зі встановлення контактів з джерелом.

— Мотивація? Він хоче грошей?

— Ні. Саме в цьому і річ.

Українці, що сиділи навпроти Ференца, переглянулися. Було справді цікаво. Як правило, офіцери спецслужб, незалежно від організаційної приналежності, мали обмежену довіру до людей, які йшли на смертельний ризик — і це була зрада власної організації, особливо такої як ФСБ — з ідеологічних міркувань. Вони з досвіду знали, що краще працювати з людьми, які працюють за гроші.

— Не знаю, чи добре це, — сказав Балицький.

— Ми побачимо.

— Ти знаєш, хто він?

Ференц похитав головою. Час перевернути розмову.

— Я і так вам багато чого сказав. Чоловік поставив умови: він працює на нас і ні на кого більше. Ні на вас, ні навіть на американців. Це все, що я можу сказати.

— Побачимо.

— Повторюю: інакше можна забути про будь-яку співпрацю. Я теж хочу щось від вас.

Балицький ворухнувся.

— Це дуже цікаво.

— Мені потрібна достовірна інформація про те, звідки росіяни взяли наші бойові дрони.

— Ти торгуєшся?

— Здається, у мене немає іншого вибору.

Балицький глянув на генерала, але вираз обличчя того було важко прочитати.

— Припустимо, ми можемо обговорити цю тему, — заявив він.

— Вважайте, що завдяки нашій інформації вдалося запобігти двом атакам. Ваш президент живий.

— Ваш теж. Ви діяли у власних інтересах.

— Сталося так, що це спільний інтерес.

— Так, — несподівано погодився Балицький. — Гаразд. Ми не будемо тиснути на вас, щоб ви розкрили джерело, хоча було б набагато легше, якби ми могли поговорити з ним самі. І друга хороша річ: коли ми щось дізнаємося про ваш дрон, ми вам повідомимо.

— Підходить.

Балицький уважно подивився на нього.

— Ми вважаємо, що все ще існує загроза замаху на нашого президента. Росіяни напевно підготували кілька сценаріїв такої атаки. Ми хочемо знати про інші диверсійні групи, не обов'язково тільки в Києві. Ми хочемо знати про можливі подальші напади на наших вищих урядовців та критичну інфраструктуру. І, звичайно, по можливості, про російських агентів серед нас.

"Чи то вам хочеться знати все про все", — подумав Ференц, "мало даючи натомість". Так діяли українці, він звик до цього. Коли він чи Вайман протестували, Холиченко чи його шеф гасили їхню опозицію аргументом, що коли справа дійде до справи, вони, а не поляки, заплатять кров’ю за кожну зроблену помилку чи навіть брак інформації. В умовах переважної переваги російської армії, що збирається на кордонах, важко відмовити такому аргументу в дещиці раціональності.

— З цим можна погодитися, — заявив Ференц. — Усе, що ми дізнаємося і що стосується вас, одразу потрапить на стіл полковника Холиченка.

Етап 10

— Ти швидко вправився, — сказав Кшептовський.

— Я маю прямий доступ до інформації, — серйозно відповів Толяк. Його було важко чути. За останні кілька годин якість сигналу мобільного зв'язку значно погіршилася. Голос то затихав, то щось тріщало, наче хтось висипав попкорн на гарячу олію. — Я думаю, ви можете мати рацію.

— Бо?

— Він був на лікарняному з дуже конкретної причини.

— Мені цікаво.

Толяк говорив кілька хвилин. Кшептовський кинув записувати. Йшлося не про деталі, а про зведення фактів. Вони могли б стати вагомими непрямими доказами провини Ференца. Але вони з таким же успіхом могли вказати ні на що конкретне. Вони були хорошою відправною точкою, але потребували перевірки.

— Подивимось, — заявив він. — Де ми можемо його знайти?

— Він спілкується з українцями. Ті, мабуть, його лають за ранкову стрілянину. І за джерело інформації про атаку. Що, мабуть, одне й те саме.

— Штаб-квартира СБУ?

— Ви повинні знайти його там.

— Розумію.

— Президенти скоро мають закінчити. Коли вони підуть, ви можете йти.

— Зрозумів. Нам знадобиться обладнання.

— Що саме?

Він йому сказав.

— Не біда, — почув він у відповідь. — У вас є в наявності.

Свій візит у Києві вони розпочали з відвідин однієї з компаній, яка спеціалізуються на оренді невеликих складських приміщень. Вона мала перевагу в тому, що запевняла безпеку і ні про що не питала. Толяк, який виступав як представник польської харчової компанії, орендував найменше, чотириметрове приміщення. В ньому було створено склад для обладнання та припасів, необхідних для виконання місії.

— Гаразд.

Кшептовський відклав апарат і подивився на Кіку.

— В нас є тема, яку треба владнати.

І доповів їй, що він дізнався.

— Принаймні є відправна точка, — прокоментувала та. — Їдемо на склад.

Пролунал сигнал вхідного повідомлення. Президенти завершили зустріч.

***

Толяк у напрузі спостерігав за прощанням політиків. Воно було надзвичайно сердечним, далеко за межами дипломатичних стандартів, наче троє чоловіків були групою друзів, які збиралися надовго розлучитися. Машини терпляче чекали, готові їхати в аеропорт.

Якщо щось мало статися, то воно станеться зараз.

— Тиша? — запитав Толяк.

— Тиша, — підтвердив один із операторів дрона.

Телефонний дзвінок. Вятрович. Він подумав, чи відповідати. Прощання політиків тривало й тривало. Їх було видно, як муху на стіні. Однак, дзвінок відібрав.

— Повідомляється, що російська авіація в Білорусі прогріває двигуни. Українці бояться якоїсь провокації в повітрі. Або просто нападу, — сказав Вятрович. — Служба державної охорони рекомендує повертатися автомобілем.

— Розумно, — без вагань сказав Толяк. Він постійно читав звіти, які надходили. Ситуація погіршувалася з кожною хвилиною. Російська армія була готова до наступу. Пілоти сіли в машини. Незважаючи на всю небезпеку повернення до Польщі автомобілем, Толяк годину тому дійшов висновку, що з усіх поганих рішень це найменш погане. П'ятсот п'ятдесят кілометрів, які розділяли президентський кортеж від Києва до кордону, за вмілої їзди та незважаючи на стан українських доріг можна було подолати за шість, а може, й п'ять з половиною годин. — Литовці згодні?

— Так. Вони повинні їхати разом.

"Поки вони сідають у свої машини й якомога швидше вибираються звідси", — подумав Толаяк.

— Гаразд. Рекомендую створити дві колони. Одна прямуватиме через Коростень, Сарни та Ковель, інша — через Житомир, Рівне та Луцьк. Ніхто, крім служби безпеки, не може знати, де знаходиться президенти, добре? Передайте, будь ласка, що це офіційна рекомендація заступника начальника Служби військової контррозвідки.

— Я передам, — кивнув Вятрович і поклав трубку.

Начебто прислухавшись до благань Толяка, політики нарешті сіли в свої машини. Зеленський повернувся до палацу, і колона виїхала, проїхала через ковані ворота, а потім швидко зникла за поворотом.

— Хороша робота, дякую за співпрацю, — голосно сказав полковник. — Давайте збиратися.

Люди зітхнули з полегшенням.

Буря тимчасово пройшла боком, хоча Толяк не мав ілюзій, що це лише тимчасове прояснення. З цього моменту охорона польського президента покладається виключно на офіцерів Служби державної охорони і, в усякому разі, це перестає бути проблемою Толяка.

Він міг повернутися до визначення особи крота.

Етап 11

Штаб-квартира СБУ знаходилася на вулиці Володимирській, у західній частині центру міста, в історичній триповерховій будівлі з майже стометровим фасадом. З іншого боку відносно вузької вулиці були вражаючі кам’яниці в стилі модерн. Незважаючи на центральне розташування, на цій сонній вулиці було мало руху.

Порожньо, людей мало, природного прикриття немає, всюди камери. Жахливе місце для стеження за будь-ким.

Ні Кшептовський, ні Кіка не володіли й половиною здатності Лєни приймати образ різних осіб для різних випадків, але вони добре знали правила стеження, щоб залишатися непоміченими. Однак цього разу їм довелося бути особливо обережними й уважними: мова йшла про навченого офіцера-розвідника, а їх було лише двоє.

Кшептовський почав з того, що обійшов будівлю, зазначивши, що штаб-квартира СБУ мала кілька службових входів і кілька менших, що дозволяло непомітно проникати в будівлю людям, які не хотіли, щоб їх бачили. На нього ніхто не звертав особливої уваги, але він добре розумів, що камери реагують на його переміщення і стежать за кожним його рухом. Він зорієнтувався в топографії і звернув на бічну вулицю, не бажаючи залишатися на кадрах довше, ніж потрібно. Потім він змінив куртку і зняв капелюх, а також позбувся великих рогових окулярів.

— Спокій? — прошепотів він у мікрофон, захований під коміром піджака.

— Поки що спокій, — відповіла Кіка. Вона сиділа в машині, припаркованій на сусідній вулиці. У неї був вид на головний вхід, але жінка навіть не дивилася на нього. На екрані ноутбука, розкладеного на сусідньому сидінні, система виявила логування мобільного телефону Ференца. У них не було достатньо повноважень, щоб підслуховувати його розмови (поки що ні; як тільки вони отримають певні докази, це, ймовірно, зміниться), але вони могли точно визначити його місцезнаходження. Наразі цього мало б вистачити.

Наразі мобільний телефон був неактивний.

***

Фомін мав у своєму розпорядженні кілька груп у Києві, які не знали одна про одну.

Сашко Крупський глянув на командира. Червона точка на екрані ноутбука м’яко пульсувала. Вона застрягла на одному місці.

— Маємо, товаришу майоре, — сказав він.

— Ти впевнений?

— Сто відсотків.

Фомін задоволено кивнув. Облава знайшла слід. Настав час випустити мисливців. Сьогодні вранці не спрацювало, зараз має спрацювати. І далі лише головна ціль — Зеленський.

— Скажи Аркадію, щоб взяв своїх людей і вирішив цю справу раз і назавжди. А потім зустрічаємося на місці зустрічі.

Командир однієї з тактичних груп Аркадій Шатович мав два вживаних позашляховика, яких у Києві тисячі. І семеро дуже добре озброєних хлопців.

- Єсть, товаришу майоре. — Крупський підвівся і вийшов виконувати наказ.

Фомін глянув на годинник. Швидко наближався час великих рішень. Він дістав телефон і набрав номер, який зберіг у пам’яті.

— Добрий вечір, Сергію Івановичу, — тепло сказав він, змінивши акцент.

— А це ви, Євгене Федоровичу, — відповів чоловічий приємний голос. — Добрий вечір.

— Ми побачимося сьогодні ввечері на іменинах мого дядька?

— На жаль, дорогий мій. Я чергую. Я не закінчую до завтра о восьмій. Але сьогодні близько десятої тридцять у мене перерва, тоді подзвоню дядькові побажати йому добра.

Той, хто телефонував, щойно дав зрозуміти майору, що він не діє під примусом і може говорити вільно.

— Дядько буде невтішний.

— Що поробиш? Служба.

— Я спробую пояснити йому про вас. На добраніч, Сергію Івановичу.

— На добраніч, Євгене Федоровичу.

Фомін відключився. Людина, від якої багато в чому залежав успіх плану, дала зелене світло до дій. Все почнеться скоро, о десятій тридцять. Сергій Іванович подбає, щоб для них не було перешкод. Він був справжнім українським патріотом, ненавидів Захід і бачив майбутнє своєї Батьківщини в тісному зв’язку з Росією. Своє високому становищу в адміністрації президента він завдячував умінню маскувати власні погляди та неабиякій хитрості. Він мав необмежений доступ до Зеленського.

Майор відчув тремтіння від хвилювання. Це мала бути чудова ніч.

***

Ференц покинув кабінет Холиченка, по суті, розгублений. Деякий час він був упевнений, що не вийде з будівлі, що українці вирішать його заарештувати, незважаючи на його недоторканність. Наприкінці зустрічі втрутився генерал Ковалюк: він виголосив щось на кшталт програмної промови, недаремно стверджуючи, що коли почнеться війна, Україна воюватиме за всю Європу, намагаючись не дати російським танкам стати на польській стороні. кордону. Тому він очікує від поляків повної співпраці. Якщо ж ситуація з ранку повториться знову, він буде просити президента видалити польські служби з Києва. Після цього йому дозволили покинути будівлю. Він не вірив, що це просто так. За ним причеплять хвіст, це точно. Але що ще? Обмежена свобода пересування? Прохання про екстрадицію? Перші два пункти здавалися йому певними, третій — не обов’язково; Власне, Холиченко був вдячний за те, що капітан включився в роботу, що він терпіти не може росіян, і бажає як можна сильніше обмежити їхні впливи. І бажає Україні добра. Напевне тому, позиція його самого, як і його начальства в решті решт виявилася не такою вже й принципіальною.

Поляк вийшов на вулицю і попрямував у бік станції метро "Театральна". Фізичні вправи та свіже повітря були для нього корисними. З кожним кварталом перехожих ставало все більше. Якась жінка зіштовхнулася з ним і зникла в вируючому натовпі; він побачив її обличчя на частку секунди. Повз монументальну будівлю Національної опери він повернув на Хмельницького. Київ знову вразив — тут вирувало життя великого міста, всюди гуляли ретельно загримовані дівчата в одязі за останньою модою, їздили дорогі машини запрацьованих столичних бізнесменів — і нікого особливо не хвилювала новина про зростання небезпеки, що висіла в повітрі. ЗМІ припускали, що якщо щось і почнеться, то на Донбасі; можливо ціллю буде Харків чи орки атакуватимуть з Криму на Херсон. В те, що нібито Київ може бути об’єктом нападу, мало хто вірив. Хоча Ференц бачив то тут, то там підготовлені контрольно-пропускні пункти, то тут, то там вантажівки насипали купи піску, необхідного для наповнення мішків, де-не-де зварювальники мигали киснево-ацетиленовими факелами, але у польського розвідника склалося враження, що він має справу радше з показовими діями, за наказом мера Кличка, колишнього чемпіона світу з боксу та заклятого ворога Зеленського. Майбутній апокаліпсис не зміг пригасити вогонь священної війни між конкуруючими кланами українських еліт.

Він дійшов до великої зеленої букви "М", що позначала вхід до підземної залізниці. Він вставив у автомат пластиковий жетон і поїхав ескалатором углиб. Станції "Театральній" була далека від сліпучого блиску "Деміївської", "Золотих Воріт" чи "Університету", але її мармурові колони та арочна ліпна стеля, освітлена стильними лампами, все одно виглядала вражаюче. У всякому разі, Ференцу це подобалося. Він любив їздити в метро. Слухайте розмови. Дивитися на людей.

Він глянув убік. Крізь не дуже чисті скляні двері він міг побачити всередині другого вагона. Це та сама жінка, яка наштовхнулася на нього? Вона сперлася на стовп і читала книжку. Вона? Не вона? Ференц не міг вирішити.

Вийшов на станції "Берестейська". Перш ніж дістатися до поверхні, він уважно озирнувся. Жінки він ніде не бачив. Потиснув плечима. Скоріш за все, ситуація не мала значення.

Ференц рушив уперед і незабаром опинився в, здавалося б, хаотичному (і чомусь чарівному) клубку вулиць, густо вкритих деревами. Скрізь старі, максимум триповерхові будинки, які давно не ремонтувалися, гаражі з жерсті, окремі сараї та смітники, стихійно створені стоянки для машин. Представники середнього класу, які претендували на щось вище, точно не жили в цьому районі. Однак, з точки зору київського осередку польської розвідки, місце вибрано дуже вдало; по-своєму анонімний, він забезпечував безпечну конфіденційність.

Після кількох хвилин неквапливої прогулянки розвідник опинився перед невеликим житловим будинком. Якийсь художник-початківець в сфері графіті вкрив нерозбірливими каракулями скло сходових дверей і нижню частину фасаду. Десь наполегливо гавкав пес. Хтось перегазовував двигун: хрипкий звук то підвищувався, то стихав.

Майже над головою з гуркотом і стуком пролетів військовий вертоліт.

Ференц зупинився, став на коліна й почав зав’язувати шнурок. Навколо нікого. Хвіст за ним, начебто, не волочився, хоча таких речей ніколи не знаєш напевно.

Він увійшов у клітку і, перестрибуючи через дві сходинки, дістався першого поверху. Постукав. Вайман швидко відкрив.

— Все добре? — запитав він, обережно зачиняючи двері.

— Більш-менш, — відповів Ференц.

Майор дав йому знак замовкнути. Більш детально вони розмовлятимуть без присутності росіянина.

Москалевич відпочивав на дивані в напівлежачому положенні. Росіянин виглядав набагато гірше, ніж того ранку, коли Ференц бачив його востаннє. Він був блідий і помітно відчував біль. Очі були закриті. Його організм, підтриманий потужною дозою антибіотиків і протизапальних препаратів, намагався подолати кризу, але поки що програвав.

За непрофесійною думкою Ференца, Москалевичу потрібно було швидко дістатися до лікарні.

— Я залишаю вас, — заявив Вайман. — Я йду до фірми поговорити з начальником. Організую лікаря. У холодильнику є що поїсти. Ключі від машини на столі. Якщо щось не вийде, ти змотуєшся, добре?

Ференц кивнув. Він сів у крісло. Він стежив і за росіянином, і за вхідними дверима.

— Ясно. Лєна де?

— Скоро має бути тут. Я лечу.

Рипнули двері. Ференц залишився сам.

***

Лейтенант Мокржицька йшла повільно, не звертаючи уваги на пориви холодного вітру, що пронизували її куртку. День добігав кінця. Вона не звертала уваги на глузування двох п’яних хуліганів, відповіла посмішкою гарному хлопцеві, який проїжджав повз у гарній машині, і ласкаво дивилася на молоду жінку, яка намагалася приборкати верескливого трирічного малюка. Поведінка Кіки була маскою, насправді вона була зосереджена виключно на завданні.

Жінка перевірила територію, намагаючись виявити можливу небезпеку. Але жодної не ідентифікувала.

Вона пройшла повз станцію метро, повернула за ріг і виїхала на вулицю з вибоїнами, яка гордо називалася Артилерійською. Вона одразу відчула, ніби щось не так. Машина припаркована на тротуарі? Звичайний опель, нічого екстраординарного. Однак жінка за кермом дивилася вбік і вниз, наче на пасажирському сидінні було щось жахливо цікаве. На її обличчі відсвічувало легке, яскраве сяйво. Якби це сталося на дві години раніше, вдень, Лєна б цього не помітила. Темрява виявилася союзником.

Ноутбук.

Жінка втупилася в екран ноутбука, який лежав поруч. Будинок, де знаходилася конспіративна квартира, був лише за сотню метрів. І що? Скільки людей сьогодні користуються ноутбуком, де б вони не були?

Лєна перейшла вулицю і сховалася за жерстяною будкою, яких було багато в околицях. На вулиці було тихо. Вона знову озирнулася. По небу пройшла тінь. Жінка напружила очі. Дрон. Маленький і тихий, ніяка не дешева китайська іграшка. Тітка в машині керувала дроном.

Розвідниця дістала мобільний телефон. Ференц вже має бути на місці.

— Змотуйся, — сказала Лєна, почувши його голос. — Негайно!

***

Зеленувате, дещо нереальне зображення камери нічного бачення квадрокоптера правдиво передавало реальність, що відбувалася на сто метрів внизу. Кіка чітко бачив вхід до будинку та найближче оточення. Дрон фактично нерухомо завис у повітрі, тихий і невидимий. У нижній частині екрана ноутбука, в окремому вікні, вона мала точне місцезнаходження Ференца. Саме вона штовхнула його після виходу з управління СБУ. І прикріпила до коміра його пальта крихітний локатор, не більший за голівку шпильки. Разом із Кшептовським вони припустили, що визначати місцезнаходження об’єкта, який вони відстежують, за логінами мобільного телефону було надто ризиковано. Вони мали рацію: відразу після виходу з будівлі української спецслужби Ференц вимкнув телефон і дістав з нього SIM-картку. Завдяки локатору, вони без проблем дісталися вулиці Артилерійської. Чоловік із Закопане вийшов раніше і зник у темряві, а Кіка виїхала на вулицю, припаркувала машину на деякій відстані від будинку, куди увійшов Ференц, і запустила дрон. Завдяки цьому, вона мала дуже широкий огляд місцевості. Що ще важливіше, завдяки надчутливому мікрофону їй вдалося вже через хвилину визначити конкретне місце розташування об’єкта: приміщення на першому поверсі, вікна з фасаду.

Звук, який досягав мікрофона через вікна і передавався по радіо на приймальну станцію, був не дуже чітким, але спеціальна програма змогла покращити його настільки, щоб можна було розрізняти слова.

— Голодний? — запитав Ференц російською.

Мабуть, хтось тільки похитав головою, бо відповіді не було.

Через хвилину тишу порушив телефонний дзвінок.

***

Кшептовський стояв у найглибшій тіні від брудного гаража й спостерігав за входом до будинку. Стеження, з його часто нескінченним перебуванням на одному місці, з його нудьгою та одноманітністю (це класична поліцейська діяльність складалася, переважно, з очікування), було, м’яко кажучи, не його улюбленим заняттям. Він був занадто нетерплячий для цього. Сташек навчився зберігати спокій, але імпульсивний характер штовхав його до дій.

У цьому випадку удача посміхнулася йому.

Приблизно через двадцять хвилин охорони, коли він не був готовий нудьгувати чи навіть мерзнути під сильними поривами вітру, у телефоні почувся схвильований голос Кіки.

— Він виходить, — оголосила вона. — Не один.

— Прийняв, — пробурмотів гураль.

Через деякий час у дверях сходів з’явилися двоє чоловіків. На той час у Кшептовського в руці вже був фотоапарат із надзвичайно чутливим телеоб’єктивом. Світло від лампочки, що висіла над входом, на секунду освітило обличчя тих, хто виходив.

Затвор клацнув шість разів, перш ніж вони знову зникли в темряві.

Кшептовський глянув на дисплей. Зображення було чітким, чітко видно риси обличчя обох чоловіків. Першим ішов Ференц. Останнього Кшептовський ніколи не бачив.

Камера мала Bluetooth-з’єднання з його мобільним телефоном. Через кілька секунд набір фотографій потрапив на телефони Кіки та Толяка. Через півхвилини він дістався до Варшави і з’явився на екрані комп’ютера, оснащеного системою розпізнавання облич, якою користувався аналітик, що працював на полковника.

Тим часом чоловіки, трохи похитуючись (другий, мабуть, був ослаблений, хворий чи поранений), дійшли до припаркованого на узбіччі автомобіля. Коли Кшептовський побачив їх у плямі світла від ліхтаря, у нього склалося враження, що чоловік іде із закритими очима. Вони були не далі як за п’ятдесят метрів від великого горця. Відізвався центральний замок. Ференц допоміг чоловікові зайти. Він зробив це обережно, ніби не хотів завдати болю своїй коханій. Зачинив пасажирські двері й почав обходити машину, уважно оглядаючись.

— Другий — це полковник ФСБ, — пролунав у трубці схвильований голос Кіки. — Сергій Москалевич, заступник начальника Управління аналізу, прогнозів та стратегічного планування.

Кшептовський очікував чогось подібного, але був здивований таким високим званням (точніше функцією) росіянина. Дорогою до Києва він читав синтетичний матеріал про ФСБ. Департамент аналізів, прогнозів та стратегічного планування був одним із найважливіших. Саме тут народжувалися поняття війни та завоювання. Саме тут формувалися майбутні менеджери Європи. Половиною російських державних компаній керували люди, які мали певний зв’язок із відомством, яким фактично керувала (номінальний керівник, як правило, політична фігура) людина, яка була під рукою. З ким щойно познайомився Ференц.

Все зійшлося.

— Я їх беру, — сказав Кшептовський.

— Почекай, — відповіла Кіка. — Ми не маємо дозволу. У Москалевича точно є імунітет, херня піде на всю котушку.

— Я буду затримаю лише Ференца. Вони зараз від'їдуть.

— На Ференці є трекер. Ми поїдемо за ними.

— Якщо вони дізнаються, то втечуть, і тільки ми їх побачимо.

Ференц сів. Заревів мотор автомобіля. Кшептовський буквально почув, як Кіка роздумує.

— У нас немає права його заарештовувати, — нарешті сказала вона. — Або навіть допитувати. Нам потрібно повідомити про це Толяку. Відключайся.

— Вони їдуть.

— Ми поїдемо за ними.

Кшептовський боровся сам із собою. Аргумент Кіки не була позбавлений сенсу: у них і справді не було оперативних повноважень. Вони діяли поза законом і поза відомістю влад міста.

З іншого боку, Ференц у них був на виделці, вони мали відкриті докази його зради. Толяк надав їм місце, де жоден сусід не зацікавиться ними. З особистого досвіду Кшептовський знав, що допити, які він проводив, найчастіше закінчувалися повною співпрацею допитуваної особи. Вони доведуть провину Ференца, а решта буде турботою Толяка. Витік буде усунено.

Якщо вонипросто підуть, другої можливості може і не бути.

— Я іду. Про наслідки будемо хвилюватися потім…

— Сташек…

Гураль дістав зброю з кобури, накрутив глушник і сховав пістолет за спину. Під час останнього обміну словами він уже подолав половину відстані між ним і автомобілем. Ференц включив першу передачу і натиснув на педаль газу.

Через секунду сталося кілька речей одночасно.

Десь позаду заревів мотор. Його звук посилювався кілька секунд, але Кшептовський спочатку не звернув на нього уваги — звичайний вечірній шум великого міста. Але тепер сумнівів не було; хтось наближався на дуже великій швидкості. Кшептовський обернувся і побачив велику темну машину, що їхала вузькою вибоїстою вулицею. Ба більше того, з іншого боку мчав інший автомобіль. Він проминув машину Кіки та поїхав далі.

Кшептовський уже знав, що вони зробили помилку. Вони стежили за Ференцем, але не захистилися від стеження. Бо саме вони привели сюди непроханих гостей, закопанець не сумнівався в цьому.

Обидві машини раптово загальмували й зупинилися біля автомобіля Ференца, повністю перекривши йому шлях втечі.

***

Лєна дістала свій "глок" і почала тікати. Вона помітила, що жінка, яка сиділа в припаркованому на узбіччі авто, раптом закрила ноутбук, глибоко засунула руку в куртку і схопилася за ручку дверей. Коли полька підійшла до машини і з ударила ногою у відчинені двері, жінка здивовано скрикнула.

- І не руш, блядь, — процідила російською Мокржицька, наставляючи пістолет прямо між очей. Тітка завмерла. Але, на подив Лєни, вона подивилася на неї без особливих емоцій.

— Опусти зброю, Лено, — сказала вона чіткою польською мовою. — Ми на одній стороні. Принаймні я так думаю. — Вона злегка посміхнулася. — Мене звати Кіка, — продовжила вона. — І це таке ж ім’я, як і у вас.

Мокржицька не опускала зброї.

— Хто ти і що тут робиш?

— Надкомісар Качковська, Центральне бюро розслідувань.

— Ти не схожа на поліцейську.

— А ти не схожа на розвідницю.

Рев двигуна виник нізвідки. Лєна інстинктивно відскочила вбік. Повз неї промчав темний позашляховик. Водій, мабуть, навіть не помітив її. Не вона була ціллю.

Коли в сотні метрів машина раптово загальмувала, з протилежного боку виїхала друга, така ж машина й зі скрипом зупинилася на тому ж місці, вона зрозуміла, що відбувається. Ліквідація Москалевича. І, мабуть, при оказії, Ференца. Те, що не вдалося вранці, мабуть, повинно було вдатися ввечері.

Подібно до Кшептовського на іншому кінці вулиці, Лєна мусила швидко прийняти рішення. І на вибір залишилися лише погані рішення. Можливо, довіритись цій жінці хоч на мить, було найменшою поганою річчю?

— Залишайся тут, — покликала вона, кидаючись бігти. Десь на задньому плані була думка, що нова знайома є, все ж, кимось іншим, що вона власне зараз піднімає зброю, щоб послати їй кулю в спину… Але передусім вона зосередилася на мішені, бо мішень, у вигляді чоловіків, які сиділи в позашляховиках, була прямою загрозою життів Ференца і Москалевича, не кажучи вже про зрив акції з депортації агента.

Позаду вона почула прискорене дихання. Лєна не обернулася. Судячи з усього, нібито (або нібито) поліцейська вирішила скласти їй компанію. Нехай буде так. У неї не було часу думати про це.

Почулися приглушені автоматні черги, схожі на якийсь примарний машинний кашель.

Машина Ференца розвалювалася на шматки.

***

Неочікуваний рейд обох автомобілів застав Кшептовського за двадцять метрів від машини Ференца, добре освітленої світлом ліхтарів. Закопанець, залишаючись у тіні, все бачив чітко. Йому довелося погодитися з тим, що Ференц швидко визначив загрозу, зробив правильні висновки та продемонстрував чудові рефлекси. Він увімкнув першу передачу і з гуркотом двигуна почав рухатися заднім ходом.

Проте вікна обох автомобілів на той момент були вже відкриті. В них показалися стволи автоматів, подовжені глушниками.

Чотирикратний залп хрипкого приглушеного кашлю пронизав повітря. Кулі затріщали об кузов машини Ференца, яка все ще рухалася назад. Лобове скло було пробито наскрізь, потім бахнула пробита шина, потім друга, димів двигун, у який кілька разів вдарили кулі. Через секунду в те ж місце полетіли нові черги.

Стрільці могли так і не старатися. Після першого залпу двигун заглух. Втеча закінчилася, не встигнувши розгорнутися. Оточений хмарою пари з пробитого радіатора та розірваної трубки дросельної заслінки, автомобіль похитнувся, як серйозно поранений слон, і вдарився заднім бампером об ліхтарний стовп. Постріли припинилися.

На відміну від попередніх бурхливих секунд, ніби за законом контрасту, все завмерло в неприродній тиші.

Стрільці міняли обойми. Вони ще не бачили Кшептовського, в голові якого крутився ураган суперечливих думок. Якби Ференц був зрадником і мішенню для зловмисників, його ліквідація усунула б проблему витоку, і це зробив би хтось інший, чужими руками. Чиїми — можна буде дізнаєтися пізніше. Кшептовський просто піде і повернеться в Закопане, до своїх справ. Київ був чужою землею, і його мало хвилювала майбутня війна.

Але ж, якщо все не так, як вважається?

Наприклад, якщо ціль — Москалевич, а Ференц — лише випадковий учасник подій? Вороже угруповання у ФСБ вирішило позбутися полковника в одній із незліченних ігор у цій кривавій організації, ігор за владу та доступ до вуха володаря Кремля? Другий варіант: вони обидва є ціллю, тому що хтось підозрює Москалевича у зраді, а Ференц є свідком страти?

Все це промайнуло в голові горця в якійсь моторошній компресії, за частки секунди. На запитання надано відповіді. Відповіді перетворилися на висновки.

Він знав, що робити ще до того, як стихла луна пострілів. Закопане довелося почекати.

Він витягнув пістолет. Ствол був спрямований прямо в голову водія ближнього автомобіля. Сташек двічі натиснув на курок. Зброя кашлянула, набагато тихіше, ніж зброя нападників. Задзвеніло розбите скло вікна, водій підстрибнув і вдарився чолом об кермо. Стрілець перевів ствол вліво і в район заднього сидіння впустив ще десяток куль.

Потрапив. На задньому сидінні почався хаос. Крик болю прорізав повітря.

Екіпаж іншої машини швидко відреагував. Задні двері відчинилися, і в бік горця полетів град куль. Кшептовський, звісно, не став чекати: секундою раніше він кинувся вбік. Він впав на землю і кілька разів перекотився, боляче вдарившись об бордюр. Засичав від болю, але домігся свого — вийшов з лінії вогню.

Він змінив обойму і знову підняв пістолет.

З машини Ференца пролунали постріли. Хтось, може, сам Ференц, а може, Москалевич чи ще хтось, не став користуватися глушником. А може, його просто не було.

Не думаючи про це, великий горець відкрив вогонь.

***

Капітан Людвік Ференц робив багато дурниць у своєму житті, він також мав багато слабостей, але паніка перед обличчям небезпеки не була однією з них. Він умів залишатися холоднокровним, тремтячи від страху; парадокс, але лише уявний. З якимось дивним (мазохістським?) задоволенням він помітив, що вдруге за цей день став об’єктом полювання. Так, він одразу зрозумів, що люди, які сиділи у позашляховиках, які одночасно з’явилися з обох боків, загородили йому дорогу, а з їхніх салонів вирвався град куль, — їдуть не за ним. Ціллю, як і вранці, був Москалевич, який сидів поруч. Але Ференц також був на вогневому рубежі. Він міг потрапити випадково, або, скоріш за все, завданням групи вбивць також було усунення свідка аварії.

Тож він доклав максимум зусиль і почав давати задній хід, знайшовши щілину в заторі, яку, на його думку, міг проскочити. Він відтягнув вирок на цілу секунду, невблаганні кулі все одно знерухомили машину, лише за десяток-інший метрів. Але прямо в нього не влучили. Раптовий відступ врятував йому життя.

На цей час у нього в руках вже був пістолет. Голова Москалевича лежала на стовпчикові між дверима. З двох ран на його грудях текла кров. Ференц відкрив пасажирські двері саме тоді, коли чергова куля врізалася в машину, перетворюючи салон на руїну. Він наосліп відстібнув ремінь безпеки росіянина та виштовхнув того назовні. Тіло мляво впало на землю. Ференц не був упевнений, чи це взагалі мало сенс, полковник, швидше за все, був уже мертвий і намагатися його врятувати було марно. Але він діяв у шаленому поспіху, жахливо усвідомлюючи, що машина, хоча спочатку й врятувала йому життя, тепер стала смертельною пасткою. Кулі свистіли поруч, над його головою, всюди. Людвік присів, шукаючи якогось укриття, навіть не думаючи про вогонь у відповідь.

За нього це зробив хтось інший.

Краєм ока він побачив величезну тінь, метрів за двадцять. На тлі великого людського силуету спалахнула серія вогників. Ференц нічого не чув — оглушений звуком розбитого скла, гуркотом двигуна й гуркотом зіткнення з ліхтарним стовпом, — але походження цих вогників було йому зрозуміле. Також було зрозуміло, що не він був ціллю.

На полі бою з'явився несподіваний союзник. Вогонь з одного з автомобілів припинився.

Ференц виставив ствол свого "глока" над понівечений капот автомобіля й включився в дію. Голосно гримнули постріли без глушника. Він промахнувся. І довелося негайно пірнути; інша черга пролетіла прямо повз голову, мало не ошпарюючи. Проте ворог був змушений розділити вогонь — по ньому стріляв один автомат, а не два. Людвік дочекався, поки у стрільця закінчаться набої, висунув голову і за три секунди повністю спорожнив обойму. Краєм ока він побачив, як в будинках навколо нього вимкнулося світло в квартирах. Люди інстинктивно відчували, що світіння лампочок може привернути небезпеку.

Він змінив обойму і обережно визирнув.

Решта автомобілів стояла нерухомо — вогонь таємничого союзника, очевидно, був влучним. З ближнього, на подив Ференца, стрілянина припинилася.

А точніше: обстріли по ньому припинилися.

На полі бою з'явився ще хтось; У першому силуеті Ференц упізнав Лєну, а в другому, на свій подив, жінку, яка штовхнула його на вулиці біля СБУ. В обох в руках була зброя, обидві зупинилися, як за командою, і одночасно відкрили вогонь. Позашляховик відповів, але це був швидка, нервова і не дуже влучна відповідь. Проте свою функцію вона виконала: обидві жінки сховалися за сміттєвим баком неподалік.

Екіпаж на позашляховику не чекав продовження. Машина заревла двигуном і почала від'їжджати прямо на Ференца та жінок, які ховалися десь позаду нього. Капітан відкрив вогонь по машині, що проїжджала повз. Захований у темряві велетень теж почав стріляти.

У позашляховика були розбиті вікна, але він не гальмував, а навпаки, водій все сильніше натискав на педаль газу. Глок Ференца клацнув, ударник вдарив у порожнечу, затвор залишився в задньому положенні. Інші троє також припинили стрілянину.

Машина зникла за поворотом.

Запанувала моторошна тиша, що посилювалася темрявою, що їх оточувала.

Етап 12

Полковник Вадим Холиченко похмуро витріщився на свого начальника. Вони обидва усвідомлювали, що час витікає у них крізь пальці. Ніч зазирала у вікна. Сигаретний дим майже душив, але це їм не завадило. Нікотин допоміг із концентрацією.

— День закінчився, — пробурмотів Балицький. — І нічого.

Холиченко скривив губи в скептичній гримасі.

Росіяни люблять символи, вони навіть психологічно залежні від них. Коли ми здаємо фабрику в експлуатацію, це має бути саме в день народження дорогого Володимира Володимировича. Якщо ми готуємо якусь акцію (наприклад, підрив заводу боєприпасів НАТО в Чехії чи Болгарії), то в річницю Великої Жовтневої Соціалістичної Революції. Якщо починаємо війну, то…

Ну, власне. Двадцять третє лютого відзначається в Росії з пишністю і численними урочистостями вшанування ветеранів як День захисника Вітчизни, традиція, яка сягає корінням у глибокі радянські часи. Це дуже важлива річниця для правильно мислячих росіян. Удар по бунтівній Україні мав би того дня моральний сенс, показав би світові, наскільки серйозно Матінка Росія (через голови своїх кремлівських представників і мускули народу) ставиться до загрози, що йде із Заходу. Адже йдеться про захист Батьківщини, чи не так?

А тим часом день добігав кінця, і в такий символічний день нічого не відбувалося. Війна не почалася. Окрім багатьох провокацій, до яких усі звикли за вісім років боєзіткнень, та успішної нейтралізації двох російських диверсійних груп, був мир. Деякі аналітики вважали, що якщо росіяни не атакували того дня, загроза минула. На їхню думку, нещодавнє офіційне визнання Путіним ДНР і ЛНР принаймні на деякий час закрило це питання, оскільки Росія почувалася задоволеною.

Звичайно, інша частина фахівців, спираючись на витоки інформації від американців, твердо стверджувала, що наступи будуть найближчим часом, але вони будуть відбуватися на Донбасі, в Харкові, можливо, десь на півдні, в Мелітополі — але точно не в Києві. Холиченко, який вважав, що мішенню стане Київ, був у явній меншості.

— Що не змінює факту, що закипає все сильніше, — продовжив шеф. — За останні два дні збільшилася кількість інцидентів, особливо на Донбасі, але розумники з Генштабу вважають, що це лише нагнітання напруги або намір спровокувати нас на якусь дурницю…

— Одне іншого не виключає, — буркнув Холиченко. Він прагнув кілька годин сну. Марні надії. На нього чекала напружена ніч.

— Я сказав їм те саме. Вони не послухали. Президент взагалі вважає, що війни не буде.

— Політик, — скривив губи полковник.

— Актор.

— Скоріше комік.

Балицький махнув рукою. Всі бачили відео з фрагментами російських телепрограм кількарічної давнини за участю Зеленського. Нинішній президент навіть з’явився на новорічному шоу акули кремлівської пропаганди Володимира Соловйова, під час якого нинішній глава української держави говорив і співав російською, виглядаючи щиро весело.

Тяжку тишу порушив стукіт. До кабінету зайшов керівник слідчо-оперативної групи, яка допитувала полонених російських диверсантів. Він завагався, коли побачив Балицького.

— Проходь, проходь. — Начальник жестом запросив його зайти. — У вас щось є?

— Двоє з них розкололося, — сказав той, занадто втомлений, щоб показати задоволення. Він важко сів у крісло. — Насправді повна співпраця. Вони обидва сказали, в основному, те саме. Решта теж про щось свідчила, і власне з фрагментів вдалося скласти цілісну картину. Їх залучили в операцію два місяці тому, вони пройшли коротку підготовку з принципів конспірації, отримали детальний інструктаж щодо поведінки, пройшли коротку підготовку зі стрільби. Ніхто з них раніше не знав інших учасників групи, вони зустрічалися лише під час тренувань. До Києва приїхали поодинці, потягом, два-три тижні тому. Вони нікуди не ходили, чекали наказу. У приміщенні чекали зброя та вибухівка. Про завдання дізналися сьогодні вранці.

— Хвилинку, стривай, — підняв руку Холиченко. Слідчий мав великий досвід і знав, що запитати. Це робило історію ще дивнішою. — Що означає, що вони пройшли коротке навчання?

— Нас це теж здивувало. Ніхто з них не має досвіду роботи зі спецпризначенцями. Двоє колишніх десантників, один військовий поліцейський, один з кримінальної поліції, сапер і артилерист. В основному резервісти без досягнень.

Балицький і Холиченко переглянулися.

— Хто організував? — запитав полковник.

— ФСБ.

— ФСБ найняла для такої операції лящів без досвіду?

— Виглядає на те.

— Вони самі склали план?

— НІ. Сьогодні вранці прибув зв'язковий із готовим планом, розписаним по хвилинах.

— Однаковий план для обох груп?

— Той самий план і людина.

— Ви сказали, що коли вони прибули на квартиру, зброя їх вже чекала.

— Так.

— "Вормейт" також?

— Ні. Дрон і його програмування сьогодні вранці доставив оператор, який мав ним керувати.

— Він вижив?

— Так. Він поранений, але при свідомості.

— Говорить?

— Менше за всіх… Ми над ним працюємо.

Холиченко запалив ще одну сигарету.

— Дуже важливо, щоб він говорив.

— Знаю. Чесно кажучи, з обох груп він єдиний, хто виглядає як професіонал. Я доручив двом хлопцям працювати над ним без перерви. Він втомиться і почне говорити.

— Щось ще?

— Це все, що на даний момент.

— Хороша робота. Повідомте, якщо щось станеться.

— Так точно.

Слідчий вийшов з кабінету. Холиченко підійшов до кавомашини, зробив дві чорні як смола кави і поставив одну чашку перед Баліцьким.

— У нас проблема, — сказав начальник.

— Знаю, — відповів Холиченко, а потім схопив мобільний телефон. — Борис? — спитав він, почувши у навушнику голос начальника охорони президента. — Розбудив?

— Сьома година вечора, друже, — засміявся співрозмовник. — Ви в СБУ спите цілодобово, тут працюєте цілодобово. Який збіг, я саме збирався тобі подзвонити.

— Як завжди, я був більш швидким. У мене справа, — посерйознішав Холиченко. — Не по телефону.

— Хочеш поговорити про стрілянину в місті?

— Цього ранку?

— Чверть години тому. Імовірно кілька тіл.

Холиченко скрипнув зубами. Інколи потік інформації виявлявся нечувано повільним. Це зводило його з розуму. Він нічого не знав про жодну стрілянину. Чого він, звичайно, не міг визнати.

— Про це теж, — спокійно сказав він. — Але в мене є дещо інше.

— Гаразд. приходь Власне, я мав би сказати: приходьте.

— Ми?

— Ви з поляками. Вайман, Ференц і красуня Тамара.

— Бо?

— Шеф хоче бачити вас усіх. Особисто подякувати вам за операцію з видалення орків з нори.

Холиченко навіть не запитав, звідки Борис Карпюк знав про причетність Ференца та інших.

— Серйозно?

— Ви коли-небудь бачив, щоб я жартував? — Сміх. — Тільки не зараз. Приблизно через дві години, добре?

— Може бути. — задумався Холиченко. За дві години нічого не повинно статися, і він хоч щось дізнається про цю стрілянину. — Тримайте очі відкритими.

— Щось особливе?

— НІ. Передчуття.

— Шановний, тут ми всі покладаємося на інтуїцію, тому у нас очі на потилиці.

— Так і тримайтеся, — завершив розмову полковник.

Він подивився на свого шефа.

— У місті знову щось відбувається.

— Я чую тебе. Подбайте про це.

— Звичайно. Зеленський хоче бачити мене і поляків, — сказав він. — Хочу привітати нас з успіхом.

Балицький скривився, наче випив склянку оцту.

— Не завищуй його заслуги, зрозумів? Ми, СБУ, все контролюємо.

— Юра, як давно ми знайомі? Ви коли-небудь бачили, як я хвалив якогось чужака?

Етап 13

Зазвичай тихий і стриманий Захар Матвійчук лаявся, як швець.

У нього була причина для роздратування. По-перше, він не міг додзвонитися до Уляни. Не було сигналу і все. Він намагався знову і знову, сходив на перший поверх будинку, навіть виліз на дах, ризикуючи зламати шию на хиткій драбині — і нічого. Ніяких ліній в апараті. Можливо росіяни глушили. Або наші власні. Бог знає, що планує СБУ. Ходили чутки, що коли почнеться, половина з них виявиться російськими агентами. А може більше половини.

Наразі йому було байдуже. Війна мала початися сто разів, і досі вона не почалася (хоча приватно, в глибині душі, він вірив, що вона вибухне досить скоро), і йому потрібно було поговорити з дружиною. Він не чув її від учора, і в кінці короткого дзвінка Уляна чітко сказала, що має зателефонувати сьогодні, щонайпізніше о сьомій, щоб поцілувати дівчаток по телефону, перш ніж ті підуть до школи. Вони не бачили свого батька два тижні і щодня розпитували про нього. Захар, звичайно, пообіцяв подзвонити — і що? Немає сигналу вранці, немає сигналу зараз, пізно вдень. Уляна завдасть йому неприємностей, коли він нарешті возз’єднається з нею. Його рішуча дружина не вважала технічні труднощі достатньою перешкодою для виконання його ролі батька. "Дев'ять місяців я ношу в животі цих маленьких виродків, мене нудить, спина болить, я б не побажала пологів своєму найлютішому ворогу, так що вам теж потрібно довести себе". "Ти маєш поводитися як батько", — казала вона, коли він на щось сердився. Він боявся і захоплювався нею, і в чомусь не розумів. Наприклад, він не мав уявлення про те, як освічена, приваблива, витончена, шикарна жінка — яка одягалася зовсім не так, як інші жінки в місті, у своєму власному, дуже індивідуальному стилі — погодилася вийти заміж за Захара Матвійчука, випускника ПТУ та менеджера з закупівля сільгосппродукції в Собківці, спокійний чоловік з хворою печінкою, з красою, на відміну від дружини, більш ніж суперечливою.

Тож він вилаявся, ніби попри свою спокійну вдачу, бо застряг на цьому ідіотському даху з застарілим мобільним телефоном у руці, мерз на лютневому вітрі й знову почув монотонний голос оператора, який говорив, що "виклик не може бути реалізований". Не може, блядь, і все. А Уляна в цей час, мабуть, уже прийшла додому, стежить за дівчатами, щоб вони зробили уроки, а скоро, мабуть, відведе їх у ванну та покладе спати. А від чоловіка ні слуху, ні духу. Ех, завдасть йому неприємностей його красуня-дружина, як тільки він до неї додзвониться, безсумнівно.

У нього була й друга причина для поганого настрою.

Нарешті, після кількох тижнів хаосу та плутанини, спричинених поспішною мобілізацією (Захар волів не думати про те, що буде, коли почнеться війна. Якби такою мобілізація була в мирний час, що було б, коли почнуть летіти бомби та ракети?) його призначили обслугу. Боже милостивий, обслугу. Троє таких телепнів, що важко уявити більших. Двоє товстих п’ятдесятилітніх керівників, яких силоміць вигнали з-за робочих столів, і один, для різноманітності, худий, як тичка, колишній студент — заїка Валерій, прищавий, слинявий і постійно поправляючи свої невідповідні окуляри. Водій нібито. Документи показали, що він пройшов коротку підготовку рік тому, нібито вміє керувати гарматою-гаубицею 2S3 "Акація" ("і якщо потрібно, ще й іншу гусеничну штуковину, я досить обізнаний, пане сержант, хе-хе") і, здавалося, він ні про що не хвилювався. Решта: навідник і заряджаючий, проходили строкову військову службу на початку 1990-х років, коли Україна лише робила перші хиткі кроки незалежного існування. Сказати, що вони служили в іншій армії, ніж сьогодні, — нічого не сказати. Безодня і все таке. До того ж вони вже все забули, і навіть не намагалися приховати. "Сержант, росіяни не такі вже й погані, навіщо їм нападати на нас, адже ми ж брати, так? Ці два тижні тренувань ми тут посидимо тихенько, нікому на очі не будемо, якось мине час, і пляшку знайдемо".

З такими ось захисниками Батьківщини доля відвела сержанта запасу артилерії Захара Матвійчука, в цивільному житті завідувача сільгоспзаготівлею та чоловіка Уляни, людину ділову, порядну і спокійну.

Але будь-який спокій можна порушити і будь-якого флегматика можна засмутити, і поточний настрій Захара був найкращим тому доказом.

Він глибоко зітхнув, поклав телефон у кишеню та покинув дах. Коли він вийшов із напівзруйнованої будівлі колишньої школи, яку командування виділило ескадрильї в якості штабу, він зустрів командира взводу лейтенанта Кравченка.

— Ой, Захаре, — зрадів офіцер, ніби побачивши друга, якого не бачив сто років, що чомусь ще більше роздратувало Матвійчука. Навіть Уляна не так лізла йому під шкіру, як той нещасний слуга в особі лейтенанта Кравченка. — Збери свій екіпаж. Нарада зі Старим за п'ять хвилин.

Захар скривився. Командир ескадрильї майор Мельник, відомий як "Старий", щодня скликав людей на інструктаж. Проблема в тому, що нічого з того інструктування не вийшло.

— Може, про техніку розповість, — буркнув сержант.

Кравченко поплескав його по плечу.

— Про техніку не турбуйся, — сказав він. — Немає техніки — немає війни.

Ця заява, яку він вимовляв при кожній нагоді, була кредо лейтенанта. Якщо нам не буде з чого стріляти, вони нас не кинуть у бій, правда? Так що краще тільки у пана Бога за пазухою, а тут ще й ми, резервний артилерійський дивізіон 4-ї бригади швидкого реагування Нацгвардії, який якийсь любитель поганих історичних романів назвав Чорними Воронами.

Захар турбувався, і не з приводу дурного імені. Звичайно ж, він хвилювався. Він знав, де вони стоять і які їхні обов’язки. Він знав, що як тільки все почнеться, вони можуть опинитися на передовій. Він розумів це, дивуючись, як інші не можуть цього зрозуміти. А як не було техніки, то її немає й досі, і нічого не анонсує змін у найближчому майбутньому. Що гірше, він не бачив навколо себе людей, які хотіли б покращити цей стан речей.

Чорні ворони. Яка бойова кодова назва. Шкода, що нема з чого стріляти.

Все це не містилося у голові.

Він ще раз зітхнув і важкими кроками пішов за лейтенантом Кравченком на інструктаж, який пройшов саме так, як передбачав сержант Захар Матвійчук.

Старий представляв офіційний оптимізм. Говорив коротко, лаконічно, без суті і строго за вказівками зверху. Це був типовий приклад старої школи. Він закінчив військову освіту за часів Горбачова, коли Радянський Союз був у занепаді, але все ще існував. Незважаючи на це, він був риторично дуже прозахідним, вихваляючись при кожній нагоді, що брав участь у курсах, організованих американцями, хоча у Захара склалося враження, що він мало чому навчився на них, а розмови про нові стандарти були лише розмовами та димовою завісою для добрих, старих, перевірених в більш ніж одному гарнізоні звичок, розташованих десь в чорній дірі. Структура команд вертикальна; так було завжди і таким має залишатися. Багато офіцерів української армії не бачили сенсу щось змінювати, керуючись простим правилом: якщо в штабі чи вищому командуванні є мудрі голови і вони ставлять завдання, навіщо вигадувати своє? А якщо не вийде? Хто тоді відповідатиме?

Тому, звісно, слова майора мало що значили. Гаубиці прийдуть, а як же, скоро прийдуть. Відразу ж після ремонту, зі свіженькою фарбою. І командні машини, і боєприпаси, і нові артилерійські радари, і взагалі все, що можна і чого не можна вимагати. Захар думки не висловлював, але свою справу знав. Вони прийдуть, саме вчасно. Вони були резервним підрозділом Нацгвардії, резервом резерву. Все вони отримували в останню чергу. Дурного взуття менших розмірів не могли допроситися. Отримали майже нові автомати АК 74, але боєприпаси для них, соромно сказати, були такого ж калібру, як і для АК 47. Хтось із логістики поміняв четвірку та сімку. Після тижня скандалів патрони забрали і дали правильні, але ж відповідальні лаялися як шевці і виглядали серйозно ображеними. Що ж, у цієї команди були пріоритети. Інші сміялися з цього, але Захару було зовсім не до сміху. Він відчував те саме, що й тоді, вісім років тому, в іншій частині країни, під Дебальцевим. Тоді все закінчилося погано, а тепер, як він боявся, це може не закінчитися добре. Різниця в тому, що Дебальцеве далеко, на Донбасі, за вісімсот кілометрів. А зараз вони під Києвом, майже в передмісті. Без Дебальцевого і взагалі всього Донбасу Україна може вижити — важко і зі скреготом зубів. А без столиці? Без мозку держави? Хто дасть гарантію, що армія буде воювати, коли голова відпаде від тіла? Ну, власне. У своїх мотивах Захар не сумнівався, але в інших не був впевнений.

Коли майор нарешті дозволив їм розійтися, Захар вийшов із готелю на холодний лютневий вітер, запалив цигарку й подивився на північ. Рев літака, що злітав, донісся до нього за три кілометри і викликав гучний брязкіт вікон. Аеропорт Антонова жив цілодобово. Важкі військові літаки злітали і сідали кілька разів на годину. Повідомлялося, що американці та британці оживили постачання обладнання. Ходили чутки, що "Жавеліни" і NLAW'и, коли дійде до діла, зроблять чудову роботу. Захар вірив на слово, але переконуватись зовсім не мав бажання. Він би волів, щоб війни зовсім не було. Він хотів повернутися до Уляни та дівчат.

Він озирнувся. Чисті, рівні вулиці, чисті, гарні будинки. Доглянуті сади. Буча стояла тиха й сонна. Більшість людей уже повернулися з роботи, з Києва, забрали дітей зі школи. Гарне місце. Приємніше за Собківку. Багато вілл мало приватну охорону, часто укомплектовану ветеранами спецпідрозділів, похмурими типами, з якими навіть не поговориш. З точки зору Захара, тут жили тільки багаті люди.

Знову брязнули вікна. Ще один літак приземлився в аеропорту Гостомель.

Він загасив недопалок, викинув його, а потім пішов на свою квартиру.

Обслуга грала у карти. Напівпорожня пляшка горілки весело посміхалася на столі. Гурт під назвою "Бумбокс" грав на мобільному телефоні, підключеному до гучномовця, і його співак хотів надіслати дівчині електронний лист і намагався це зробити протягом усієї пісні. Валерій відбивав ритм ногою. Артилеристи з червоними обличчями, голосно сміялися. Панувала майже святкова безтурботна атмосфера.

Захар відчув, як у нього темніє в очах.

— Мать вашу йоб! — заревів він, вкладаючи у свій крик усі свої придушені страхи й розчарування. Він ніколи не відчував такої люті. Він і сам не до кінця розумів, що з ним відбувається. — Невдахи, суки, підори, пхуєсоси! Якби прийшли росіяни, то забрали б вас, як немовлят, наволочі! Дилетанти, цивільна банда, невдахи! Геть нахуй звідси, негайно! Зібратися перед штабом через десять секунд!

У Валерія та жвавих п'ятдесятирічних стариків влучила блискавка. Спочатку вони завмерли в жахливій нерухомості, а потім як один схопилися й вибігли надвір, перекинувши стіл. Динамік покотився по бетону, але вокаліст "Бумбоксу", не злякавшись, продовжив співати. За екіпажем трохи повільніше йшов Захар. Він ще кипів, але крик допоміг вивільнити найбільшу злість. О, якби Уляна могла його зараз побачити. Вона поглянула б на нього інакше. Вона б побачила іншу людину.

— П’ятдесят віджимань, — крикнув він.

Ті впали на землю. Почали віджиматися, нерівно, невміло, як купка пенсіонерів.

Захар закурив. Гнів пішов так само раптово, як і прийшов. Для різноманітності йому захотілося засміятися.

Рев моторів долинув без попередження, нізвідки, оглушливий, потужний, страхітливий. C-5 Galaxy, найбільший транспортний літак ВПС США, приземлився в Гостомелі.

Його приліт приховав нервовий регіт сержанта.

ФАЗА 2

Восьма вечора — восьма ранку

23/24 лютого 2022 року

Етап 1

З початку зустрічі у Малішевського склалося непереборне враження, що він потрапив на американські гірки.

Він ніколи не зустрічався з таким швидким прийняттям рішень політиками, які зазвичай діяли аж надто обережно. Міністр дозволив йому поговорити лише кілька хвилин, а потім взяв слухавку і зажадав поговорити з прем'єр-міністром. І голова Ради міністрів погодився на зустріч, незважаючи на дуже щільний графік і дуже напружені стосунки з міністром. Через півгодини Малішевський, його начальник і міністр приземлилися в таємній канцелярії прем'єр-міністра, де вже чекали начальник генштабу, командувачі військами і міністр внутрішніх справ. Крім того, президент, який перебував у Києві, мав зв’язатися з ними онлайн. Склад комітету чітко свідчив про те, що міністр сприйняв свої слова вкрай серйозно. Ці люди мали таку владу, що могли негайно прийняти будь-яке можливе рішення, яке не потребувало затвердження парламенту.

Перш ніж Малішевського попросили надати детальний звіт про сенсації, отримані від Ваймана, виступив міністр національної оборони. І відразу дав зрозуміти, що найбільше його турбувало.

— Пане полковнику, ваша перша доповідь про ліквідацію диверсійних груп у Києві свідчить про одну дуже тривожну річ, — промовив він крізь зуби.

Начальник Східного відділу сидів нерухомо. Він точно знав, що мав почути. Він думав про відповідь — таку, яка була б достатньо ввічливою, щоб його не вигнали за двері.

— Одна з цих російських груп мала наш дрон Warmate. Чи усвідомлюєте ви наслідки цього факту?

— Звичайно, пане міністре, — відповів Малішевський.

— Точно? — примружив очі міністр. — Упевнюсь: безпілотник розроблено та виготовлено приватною компанією. Співпраця в такому стратегічному секторі вимагає абсолютної довіри. Ця довіра була підірвана, ви це розумієте?

— Я вважаю, що варто дочекатися результатів розслідування, — спокійно відповів полковник, проігнорувавши зауваження, що військова розвідка анітрохи не причетна до захисту як техніки, так і ланцюга постачання армії. Однак міністр давно давав зрозуміти, що воліє замовляти обладнання у держкомпаній, а тепер відчув, що має аргументи на підтримку своєї точки зору. — Як я чув, військова поліція вже зайнялася цим.

— Не поводьтеся як дитина, пане Малішевський. Ця компанія виявила злочинну недбалість. Система безпеки виявилася неефективною. У компанії не тільки викрали обладнання під грифом "цілком таємно", але й навіть не помітили цього. Якби не обізнаність українських служб, була б атака з використанням польського безпілотника. Знаєте, що про нас подумають американці?

Найголовніше — оцінка з боку Великого Брата. Малішевський готувався до відповіді, хотів пояснити, що згаданою вище обізнаністю українські служби завдячують виключно людям Ваймана, а тема зустрічі мала бути щось набагато серйозніше, ніж Warmate, але шеф його попередив. Він здогадувався про зміст репліки, знав, що терпіння полковника не безмежне. Баран.

— Пане міністр, я дійсно вважаю, що варто почекати, — сказав він. — Над цим питанням працює не тільки військова поліція. Колеги з контррозвідки теж.

Удар виявився точним. Міністр мав постійні проблеми з контррозвідкою. Принаймні так він стверджував. Службу очолив кандидат у президенти. І контррозвідка в цьому питанні проявила явну халатність — якщо не щось більше.

— Пане міністре, я думаю, ми можемо відкласти це питання на потім, — втрутився в розмову прем’єр, певною мірою прийшовши на допомогу розвідникам. — Наскільки я зрозумів інформацію від панів зі Служби внутрішньої розвідки, у нас, можливо, проблема більша. Я пропоную вам зосередитися на цьому.

Ніхто, крім міністра, не мав нічого проти. Американські гірки почали розганятися.

— Пане полковник?

— Так дякую. Я спробую підсумувати, але мені потрібно пояснити кілька речей трохи докладніше. Першим пунктом російської підготовки до операції став наказ про підвищення готовності ракетних підрозділів у Калінінградській області, — почав Малішевський, коли вирішив, що всі можуть зосередитися на новій темі. Перед кожним учасником зустрічі стояв підключений до захищеного з’єднання ноутбук і нашвидкуруч підготовлений звіт із найважливішою інформацією. На одній зі стін було розміщено кілька широкоформатних екранів, на яких беззвучно транслювалися матеріали всіх польських і кількох найважливіших світових каналів новин. — Це було зроблено вчора. Сьогодні вранці пускові установки вивели на замасковані бойові позиції. Завдяки допомозі американців ми знаємо, що два дивізіони "Іскандерів" готові до використання. Є підстави вважати, що принаймні одна пускова установка має ракету з ядерною боєголовкою. Ми не знаємо, яка саме, але оцінюємо загрозу як цілком реальну.

Він зробив паузу, щоб зібратися з думками. Ймовірно, ніколи в його професійному житті група політиків і військових такого високого рангу не слухала його так уважно. За вікном з виттям сирени промайнула поліцейська патрульна машина. Її звук швидко приглушив вуличний говір. В приміщенні панувала абсолютна тиша.

— Другий момент: за словами нашого джерела, — це витік інформації в ЗМІ, або фактично ціла низка контрольованих витоків, які виглядають як інформація прямо з Міноборони. Дуже достовірна інформація. Таке, на жаль, теж буває.

— Так? — запитав прем’єр-міністр. Він сидів спиною до екранів. Раніше у нього не було часу дивитися телевізор.

— Будь ласка, подивіться. — Малішевський пультом дистанційного керування збільшив гучність одного з телевізорів. На екрані стурбований репортер стояв перед огорожею однієї з військових частин Варшави. Прем'єр-міністр обернувся.

— …ситуація стає справді драматичною. Поки президент перебуває з візитом у Києві, росіяни почали готуватися до війни. Їхні авіаційні та ракетні підрозділи готові до наступу. Отримана нами інформація свідчить, що окрім України, мішенню буде також Польща. У Калінінградській області дислокується потужне угруповання російських військ. На цьому місці я хотів би нагадати про результати нещодавньої військової гри польських військових у присутності міністра національної оборони. Ця гра закінчилася повним розгромом польських військ, і росіяни на четвертий день війни оточили Варшаву. Чи реалістичний цей сценарій? Нам загрожує війна? Чому влада ніяк не реагує на загострення кризи? Послухаємо лідера опозиції…

Він стишив голос. Інші станції раптово припинили свої поточні програми та надали слово таким же схвильованим журналістам. Жовті смуги стали червоними. Факти були більш-менш однакові, але їх інтерпретації різко відрізнялися і, звичайно, були тісно пов'язані з політичними симпатіями власника того чи іншого засобу масової інформації. Паралельні світи діяли на повну силу, що було ще небезпечніше, бо Польща і справді була в небезпеці.

— Поки що все відбувається саме за сценарієм, представленим вашим джерелом, — сказав прем’єр. Він більше не дивився на телевізор. Він сидів, згорбившись над столом, без піджака чи краватки. Він виглядав безпорадним.

— На жаль. Ми підходимо до критичного моменту. — Малішевський намагався бути тверезим. — Оскільки наразі вся інформація виявляється правдивою, ми маємо право припускати, що наступний пункт російського плану — провокація з нападом на російські військові об’єкти людьми під виглядом польського спецназу — реальний і буде реалізованим. Подальше зображення в ЗМІ, яке стане основою для росіян для політичного виправдання нападу на Варшаву, також виглядає реалістичним. Питання в тому, як нам реагувати.

— Ваша думка? — запитав прем’єр.

— Вибір засобів не за мною. Проте я вважаю, що утримуючись від дій, ми нічого не досягнемо. Потім вони проведуть цю дію за своїм сценарієм.

Міністр внутрішніх справ виступив вперше. Він говорив тихо і не дуже чітко.

— Як ви вважаєте, це ймовірно?

— Так. Росіяни вміло використовують провокації. Це їхній стиль.

— Ядерний удар по столиці країни НАТО — це гра з вогнем, — втрутився начальник Генштабу.

Малішевський утримався від згадки гірких слів Москалевича, які процитував йому Вайман. Варшава — це не Париж і не Берлін. Ставки в грі різні. Політики образилися б. Була б дискусія, яка зайняла б лише час і ні до чого не призвела.

— Ми можемо повідомити американців, — запропонував міністр оборони.

— Вони знають. Ми підтримуємо постійний зв'язок. Звичайно, пряма розмова на політичному рівні може тільки допомогти. Нас запевнили, що росіяни отримають попередження про наслідки ядерної атаки.

— Якого типу попередження? — запитав прем’єр.

— На атаку буде дана адекватна відповідь.

— Тобто ядерний контрудар.

Малішевський вагався. Його місце зайняв начальник.

— Я так не думаю. Відповіддю стане масована атака звичайними засобами на один або декілька обраних військових об’єктів.

— Нісенітниця, — сказав міністр оборони. — Відповідь має бути пропорційною. Удар за удар. Я отримав особисті запевнення з цього приводу від міністра оборони.

Малішевський засміявся про себе. У програмі державного телебачення вони не брали участі. У цій кімнаті бажання не можуть замінити реальність.

— На жаль, ні, пане міністре, з усією повагою, — відповів голова Військової розвідки. Він мав, як і Малішевський, рису, яку не любили політики: він не боявся говорити правду. Було загадкою, як йому і його підлеглому вдалося так довго протриматися на посаді. — Звичайно, американці не хочуть поступатися росіянам, але передусім вони бояться ескалації конфлікту. Це їх головне стратегічне припущення. Вони відповідатимуть потужним контрударом, але вивіреним таким чином, щоб росіяни могли відійти, оголосивши для внутрішнього користування, що вони досягли своїх цілей. Побічним ефектом стане купа радіоактивних уламків на місці Варшави.

Прем'єр почервонів. Він не був політичним новачком, мав міжнародний досвід, але перед обличчям небезпеки прискореними темпами засвоював урок справжньої Realpolitik. Права на помилку не передбачено.

— Повернемося до плану росіян. Наскільки я пам'ятаю, наступний пункт — атака на власні військові об'єкти, так? — прогарчав він, сердито дивлячись на Малішевського.

— Правильно. Найближчими годинами численні групи диверсантів атакуватимуть російські військові об'єкти. Ефективно, — повторив Малішевський, намагаючись якомога точніше передати суть інформації, отриманої від Москалевича. — Вони залишать багато вогню та трупів. Російське телебачення покаже кількох полонених диверсантів, в одного будуть польські документи, в іншого — польська техніка, а в третього — тільки польська мова. Путін оголосить, що на Росію напали. Потім…

— Почекайте хвилинку. — підняв руку Прем’єр-міністр. — Тобто приводом для нападу на нас буде операція в стилі провокації в Глівіце[15]?

— Так вони собі це уявляють.

— Вони сподіваються, що хтось у це повірить?

— Ажіотажу вже багато. А на Заході ми маємо репутацію божевільних русофобів. Частина громадськості повірить. Багато років там працювали численні агенти впливу, особливо в Німеччині. Крім того, це гра для російського внутрішнього використання.

— Американці не повірять. І від них залежить реакція.

— Американські політики сприймають громадську думку дуже серйозно. І значна частина американців проти занадто сильного залучення до Східної Європи, і вони навіть не можуть показати Польщу на карті. Словом, їм наплювати на нас, вибачте.

Прем'єр-міністр замислився.

— Якщо не буде провокації, то не буде приводу для нападу, — сказав він наостанок.

— Ви думаєте про знешкодження диверсантів до того, як вони завдадуть удару? — запитав начальник Генштабу.

— Чи можливо це?

Начальник штабу глянув на командира спецназу.

— Теоретично, так, — підтвердив генерал, коли його покликали відповісти. — За кількох умов. По-перше, нам потрібно знати точне розташування цих груп. Одним словом, знати, де вони. Я залишаю осторонь питання підтвердження розвідкою, що це точно ці люди. Скажімо, ми знаємо на 100 %, що це вони, і ми знаємо, де вони зосереджені. По-друге, ми мали б встигнути спланувати операцію, враховуючи маршрути підходу, умови місцевості, погоду, підрозділи захисту, охорони, поліції чи армії, які знаходяться в цьому районі. І так далі. Це непросто, зважаючи на тиск обставин. По-третє, добиратися туди треба швидко, літаком чи гелікоптером. Звичайно, з відповідним захистом. Це ще серйозніша справа. Дія на ворожій території, насиченій силами ППО та військовими частинами…

— Більшу частину регулярних військ вони перекинули на український напрямок, — зазначив начальник Генштабу.

— Того, що залишилося, достатньо, щоб мати проблеми.

— За скільки потрібно запланувати таку операцію?

— Це залежить. Мінімум шість годин з моменту отримання інформації про місцеперебування цих груп або групи.

— Шість годин, — повторив Прем’єр-міністр.

— Запізно. — Міністр національної оборони подивився на годинник. — Їм вдасться влаштувати провокацію.

— Ми маємо вдарити зараз, у найближчі дві-три години.

— Пане прем’єр-міністре, хочу зазначити, що наразі ми не знаємо, де знаходяться ці групи, — долучився до розмови керівник Малішевського. — Ми вже задіяли наші особисті джерела на місцях, але це операція, яка потребує часу та терпіння. Такі групи, безумовно, добре приховані, замасковані, вони обов’язково з’являться під фальшивими назвами, наприклад, видаючи за підрозділ пожежної охорони чи поліції. Або взагалі не прикидаються, що нічого не роблять, просто сидять сховавшись у якійсь військовій частині, не виходять на вулицю і чекають сигналу.

— Я вважаю прямий напад наших спеціальних оперативних сил занадто ризикованим, — вставив Малішевський.

Прем'єр-міністр зло глянув на нього.

— Я точно не буду сидіти і чекати, поки ядерна ракета влучить у Палац культури, — твердо сказав він.

— Звичайно. Я не пропоную цього.

— То що ви пропонуєте?

Малішевському довелося розвіяти деякі ілюзії. Він зітхнув. Він не відчував задоволення.

— Перш ніж ми перейдемо до пропозиції, два слова пояснення, — почав він. — Я вважаю неприпустимим прямий напад нашого спецназу на штаб диверсантів у Калінінградській області з двох причин. По-перше, це невідомість. Ми не знаємо, з наскільки сильним ворогом ми маємо справу, тому що не встигнемо провести ретельну розвідку. Однак треба вважати, що їх загін складається з кількох секцій по шість осіб у кожній. Це тридцять людей — мінімум. Це ще не все. Підрозділ, ймовірно, дійсно знаходиться в якійсь військовій частині, і навіть якщо припустити, що росіяни перекинули більшість своїх сил в Україну, вони можуть розраховувати на підтримку додатково двадцяти-тридцяти солдатів. Цього цілком достатньо, щоб ускладнити нам життя, тим паче, що росіяни будуть відбивати нашу атаку в місці, яке вони добре знають. На відміну від наших операторів.

Він помітив легкий рух головою командира спецназу. Спеціалісти його підтримали. Малішевському було байдуже. Він і без цього знав, що мав рацію. Думка про прямий напад була нездійсненною ще з однієї причини, яку, однак, Малішевський не міг відкрити присутнім, не бажаючи спалити джерело. Росіяни вже знали про зраду Москалевича. Вони повинні були припустити, що і поляки, і американці знають їхній план. Вони, звичайно, очікують негативної реакції. І готуються дати йому відсіч.

— По-друге, — продовжив полковник, — ми, швидше за все, не отримаємо згоди американців на таку операцію. Саме з тих причин, про які ми говорили: ризик ескалації. Нам не особливо повірили, коли ми надали інформацію. Звичайно, вони сказали, що розберуться у цьому питанні та повідомлять мені. Вони кажуть таке, коли хочуть, щоб ми відступили. Можливо, вони б повірили, якби ми виявили їм джерело, але про це не може бути й мови. Наші великі союзники не знають про наше джерело і не дізнаються.

— Дурниці, — гукнув міністр оборони. Це стало його улюбленим словом. — Віддати їм це ваше джерело — це невелика ціна за їхню допомогу.

Малішевський плавно проковтнув сильний наголос на слові "ваше". Ніби вони не в одному човні. Можливо, вони і не знаходилися.

— З усією повагою: ні. Ми під загрозою нападу. Щоб ефективно захистити себе, нам потрібно якомога більше надійної інформації. Джерело надасть її нам.

Міністр глибоко зітхнув, але прем'єр перервав дискусію.

— Я попрошу президента зателефонувати в Білий дім, — сказав він.

— Тиск на політичному рівні може допомогти, — погодився Малішевський. Начальник кинув на нього злий погляд. Ви нічого не отримаєте від цих людей, протегуючи їм. — Але у нас дуже мало часу. Я боюся, що нам доведеться йти самотужки.

Настала тиша. Ці люди спиралися на американців і базували на них всю стратегію національної оборони: закуповували гігантські обсяги техніки, завозили інструкторів з-за Атлантики, організовували розміщення якомога більшої кількості американських солдатів на території Польщі, запитували їхню думку майже по кожному питанню. І тепер вони збиралися зробити щось без їх відома і згоди, навіть всупереч їхньому бажанню.

— Що ви маєте на увазі? — запитав прем’єр-міністр. Він був помітно розчарований і втомлений, але з політиків у залі він, здавалося, найбільше зацікавлений у вживанні дій. — Ви щойно заявили, що ми не будемо отримувати згоду американців на самостійну акцію.

Малішевський глянув на свого начальника. У них не було часу обговорювати деталі, тільки що у машині під час руху. Шеф довіряв йому, але його посада також залежала від призначенців верховного правителя. Він кивнув. Малішевський цінував його між іншим за це; мужик не любив надто перестраховуватися.

— Справді. Я також сказав, що прямий напад на штаб диверсійної групи — це занадто великий ризик, — почав він, а потім поліз у портфель. Він поклав на стіл велике фото, на якому була зображена с різкістю, покращеною цифровим шляхом, ділянка якогось військового об’єкту у вертикальному ракурсі. Кілька будівель і акуратний ряд машин. Цистерни. Залізнична рампа. — З іншого боку, пан прем’єр-міністр правий: ми не можемо пустити події на самоплив. Диверсійну групу необхідно знайти та знищити.

— Це об'єкт, де вони укриваються? — запитав міністр. Він виглядав зачарованим. Здавалося, він не помічає нещодавньої суперечки.

— Ні, — похитав головою Малішевський. — Ми над цим працюємо, але поки що не знаємо точного місця. Сподіваюся, це питання найближчих годин. Це фото супутникової розвідки, яким поділилися з нами американці. На ньому видно базу одного з реактивних артилерійських дивізіонів 244-ї артилерійської бригади, оснащеного пусковими установками БМ-27 "Ураган".

Ззовні знову долинули звуки поліцейських сирен. Варшава нервувала дедалі більше. На це ніхто не звернув уваги. Малішевський проковтнув слину. У горлі зовсім пересохло.

— Ми пропонуємо бити росіян їх власною зброєю, також у прямому сенсі, — продовжив він. — Вони люблять операції під фальшивими прапорами. Давайте зробимо те саме у відповідь.

— Що саме ви маєте на увазі?

— Цей підрозділ розташований у маленькому містечку неподалік від узбережжя, менш ніж за дванадцять кілометрів. Невелика група наших спецназівців дістанеться цілі не літаком чи гелікоптером, а водою, за допомогою швидкісних катерів. На чверть години вона захопить всю базу, або хоча б її частину. Ми оцінюємо це як цілком здійсненне. Ескадрилья вирушила до українського кордону, а на фото ми бачимо резерви, пошкоджену або непрацюючу техніку. Охорона бази мінімальна. Ми вважаємо, що існує ймовірність запуску однієї з пускових установок і обстрілу пункту зосередження диверсійної групи, яка готується до нападу. Після пожежі наші фахівці будуть відступати і повертатися тим же шляхом. Тож ми не матимемо жодного відношення до обстрілу росіянами власного підрозділу внаслідок виниклого бардаку та некомпетентності командира, старшого лейтенанта Воронцева.

Ще одне фото лягло на стіл. Одутле обличчя з червоним носом і маленькими очима, прихованими під валиками жиру, евфемістично кажучи, не викликало довіри. Цей чоловік однозначно міг бути нехлюєм, якому вся служба до дупи. Здавалося, що він надавався до плану полковника.

— Підсумовуючи, атака на цей об’єкт виглядає відносно легко, захисту мало, ніхто не очікує нападу. Ризик нещасного випадку низький. І найголовніше: без нашої участі.

— Що ви думаєте, панове? — запитав міністр оборони, глянувши на генералів.

Першим заговорив представник спецслужб.

— План може виявитися ефективним, — обережно сказав він. — Проблема в тому, що росіяни відразу визначать, що по диверсантах стріляв не їхній підрозділ, а чужий спецназ. Вони будуть це знати.

— Це не важливо, — відповів Малішевський. Він почувався добре підготовленим до розмови, враховуючи, що план був створений лише у машині. — Нічого, звісно, вони не доведуть, якщо наші оператори не попадуться і не розмовлятимуть між собою польською. Важливо те, що дізнається світова громадська думка. Ми зосереджуємося на простому посланні: російський бардак, як завжди і скрізь, і спроба росіян скинути його на нас. Крім того, ми можемо відмовитися у всьому перед нашими американськими друзями. Звичайно, ви повинні підготувати відповідну комунікаційну стратегію для цього випадку.

— Таку операцію від них не можна тримати в секреті, — сказав начальник Генштабу.

— Треба спробувати.

— План, навіть у разі успіху, не гарантує, що росіяни утримаються від нападу на Варшаву, — обличчя міністра внутрішніх справ виражало чистий, неприхований скептицизм.

— Вони втратять привід, — відповів Малішевський.

— Обійдуться без будь-яких приводів.

— Згоден. Вони могли б обійтися без нас. Але американці можуть сприйняти всерйоз неспровокований напад на столицю країни-союзниці, яка також має відігравати ключову роль у підтримці України.

— Ми цього не знаємо.

— Росіяни знають це ще менше.

Зібрані на мить задумалися, а потім почали один за одним говорити. Спалахнула бурхлива дискусія. Малішевський майже одразу вимкнувся. Замість того, щоб слухати, він думав про наступний крок.

У кишені завібрував мобільний телефон. Він глянув на дисплей. Вайман попросив терміново зв’язатися.

Етап 2

Новоспечений підполковник Конрад Вільгат провів картку по зчитувальному пристрою, який відповів добре знаним писком. Всередині все виглядало практично так само, як завжди: сірі стіни, колеги безпричинно посміхалися йому, Бернацький, який відганяв сон черговою чашкою кави… Центр повітряних операцій — Командування авіаційного компоненту, розташований у Пирах під Варшавою, жив у власному темпі. Справді, все було як і раніше, за одним досить значним винятком: Вільгат був мертвий.

Він був мертвий, тому що поступив як дурень. Вчорашній день, сьогоднішня ніч і певну частину ранку він провів не професійно, безвідповідально і абсолютно проти правил: відсвяткував своє сорокаріччя і одним махом отримав підвищення в званні до підполковника, яке, отримав напередодні своєї важливої для себе дати, ювілею. Звичайно, ніхто не забороняв святкувати дні народження. Тим паче, коли пити за просування на вищий рівень. Але такому, як Вільгат, було заборонено вживати алкоголь за двадцять чотири години до виходу на службу. Бувало так, що чергові не п’ють навіть за два дні до зміни. А останнє пиво він допив (наскільки пам'ятав) о шостій ранку, і лише тоді викинув з квартири останні тіла своїх друзів. Чотирнадцять годин тому. Він проспав шість із них. Прокинувся без похмілля, п'яний і в чудовому настрої. Він глянув раз і вдруге на годинник на шафі, потягнувся, жадібно глянув на голу жінку, що лежала поруч (він був знайомий з нею два дні, але вже був закоханий, що з ним часто траплялося), а потім: ніби від якоїсь сили тяжіння, його очі повернулися до таймера. Його підживлений алкоголем мозок обробив дані й зрозумів, що минув полудень. Бліде зимове сонце світило мені в обличчя, а повітря було наповнене важким смородом сигаретного диму, перетравленого алкоголю і непоганих жіночих парфумів; ніщо ще не порушувало його прекрасного настрою. Полудень. 12:00. Середина дня. Позіхання.

І тут він згадав, який сьогодні день.

"Ти маєш бути у найкращій формі", — сказав йому його шеф, коли вони бачилися востаннє. Веселощі починаються. — "Відпочни, виспися про запас. Це буде дика їзда, а ти людина з найбільшою кількістю розуму в голові. Я розраховую на тебе, ти розумієш, Вільгате?".

У нього не було розуму в голові, у нього там взагалі нічого не було. Він боявся, що всередині просто гуляє вітер. Він виявився настільки дурним, що влаштував день народження (у вузькому колі найближчих друзів, і ця дівчина, яку він щойно зустрів, але хто на землі встоїть перед її чарами? Звісно, не Вільгат.) у ситуації, коли це було вже починають відкрито говорити про мобілізацію армії. На службі треба з'явитися відпочивши, тим часом сам він відчував себе не тільки невиспаним, але, о загрозо, абсолютно п'яним.

Він незграбно вистрибував з ліжка, впав, підвівся, п’ятнадцять хвилин намагався переконати дівчину якнайшвидше піти (йому довелося дати багато обіцянок), потім запровадив програму порятунку, намагаючись пригадати всі способи, якими він тільки чув, щоб усунути або хочби зменшити вплив алкоголю.

Він виконав багато важкої роботи, але ефект виявився примарним. Коли він з’явився на фірмі о чверть на восьму, Вільгат уже не був п’яний, але в голові у нього було таке відчуття, ніби черепушка розколюється навпіл. Ніякі порошки не допомагали, від них з'являлися тільки сонливість і важкість. Він серйозно розглядав можливість взяти вихідний. Йому було важко зосередитися, а його робота була надто важливою, щоб виконувати її абияк. Вип'є кави, піде до командира, пояснить, як воно є (з командиром чесність була найкращою політикою), поговорять про заміну, він піде додому, поспить (один), а завтра з'явиться на передовій, свіжий, відпочив і готовий зрушити гори. Війна не заєць, не втече, на всіх вистачить.

Він роздягнувся в гардеробній, залишив у схованці свій мобільний телефон і невпевненими кроками пішов двома поверхами нижче, під землю, чомусь уникаючи ліфта, потім зазирнув у світлицю, де побачив підполковника Бернацького, який скінчив чергування.

— Ну, я йду, — оголосив Бернацький, допиваючи останній ковток кави. На щастя, він не надто дивився на приятеля. — Аби подалі від цього місця.

— Бо?

— Пара зриває кришку, чемпіоне. Щоб ти дожив до ранку.

Вільгат знизав плечима, його голова хитнулася; і він скривився від болю. Стара пісня. Якщо щось станеться, то нехай станеться, лише б не на моїй зміні. Хоча, звісно, в певному сенсі Бєрнацький мав рацію: рух останнім часом великий, і більше того, він зростає з кожним днем. Американці, англійці, данці, навіть французи останнім часом літають над Польщею, як над своїм городом. Київ був головною, але не єдиною метою, а ніч — улюбленою порою дня. Доставка, доставка, доставка; організовано, однак, за дуже обережним правилом, щоб не перебільшувати смертоносність поставленої зброї та не провокувати другу армію світу спрямувати свою агресію далі на захід.

Вільгат мав на цей рахунок власну думку, якою він особливо ні перед ким не хвалився. Він уважав, що так, праві ті, хто каже, що Росія могутня і небезпечна, але Росії не потрібен привід, щоб завдати удару де-небудь у Європі. Якщо вона хоче напасти на Польщу чи країни Балтії, вона це зробить; вона створить собі виправдання, те, в чому досягла справжньої майстерності, - наприклад, почне сурмити на весь світ про якусь несправедливість. А можлива протидія жертви зустрінеться з ядерним шантажем. Що виявиться ефективним, тому що всі політики зліва направо найбільше у світі бояться ядерної ескалації. І Росія зробить те, що планувала.

Тому, на думку Вільгата, українців слід було озброїти швидше та більшою мірою, при цьому переконавшись, що вони ефективно чистять власні ряди від російської агентури чи, ширше, прихильників "Русского Мира". Вони хотіли битися, принаймні так сказав добре обізнаний друг, думці якого Вільгат довіряв. Хлопець кілька днів тому поїхав до Києва і мав прямий контакт з українськими спецслужбами та армією. "Вони стануть чинити опір, — сказав він під час останньої розмови, — вони, напевно, програють, але росіяни заплатять морем крові за свої здобутки". Для Польщі, та й для регіону загалом, чиста вигода, до того ж здобута чужими руками, що рідко трапляється в історії, бо ми зазвичай були в перших рядах, боролися за себе та за інших і приносили найбільші жертви.

Може й так.

— Щось конкретне наразі?

— У тебе на трвсі Airbus від Франції. І янківський Sentry уздовж кордону. Все отримаєш в брифі.

Вільгат поставив кухоль під носик кавомашини, дочекався, поки кава повністю заповнить її, і всередині злощасної черепушки знову сильно гупнуло. "Вартовий" був майже постійною рисою ландшафту, летів уздовж кордону, наче вдома, і вдивлявся з висоти чотирнадцяти тисяч метрів далеко на схід, у неосяжні глибини українських степів.

— В тебе, часом, немає кетоналу? — сапитав він.

— Ні. Може, у Яніцкого є…

— О, пане заступнику. Я дуже радий, що ви нарешті вирішила прийти на роботу, — почув він за спиною грубий голос. Вільгат обернувся. Начальник зміни, офіційно відомий як черговий командир протиповітряної оборони, стояв на порозі своєї кабінки й дивився на нього з розлюченим виразом. Вільгат не вважав за потрібне пояснювати, що він прибув до фірми за п’ятнадцять хвилин перед терміном. — Будь ласка, до мене.

Вільгат кивнув Бернацькому, який відповів співчутливим поглядом, і пішов до кабінету свого шефа. Йому залишилося просто попросити, щоб його відпустили. Прийде заступник, нічого особливого не трапиться. Полковник навіть не запросив сісти.

— У нас тут бордель на колесах, — оголосив він без передмови. — Говорять про наказ про часткову мобілізацію. Очікується, що рішення буде прийнято протягом кількох годин. У будь-якому випадку відпустки та лікарняні припиняються до подальшого повідомлення. Ми повинні мати стовідсотковий штат.

— Щось починається? — запитав Вільгат. Чутки про розширення командного пункту на час війни ходять уже кілька днів, хоча Великий Американський Брат нібито стверджував, що війна почнеться будь-якої миті, але обмежиться лише Україною. А якщо і так, скільки ті українці витримають? Як довго вони будуть в стані захищатися? І чи справді росіяни обмежаться лише західним сусідом? Бути підготовленим мало свої переваги, без сумніву.

— У Калінінградській області росіяни розгорнули матеріально-технічне забезпечення, а потім перейшли до фази зайняття бойових позицій, — додав начальник, ніби почувши думки підлеглого.

Вільгат на мить забув про головний біль. Правителі колишнього Кенігсберга ніколи не влаштовували таких масштабних виступів, тим більше, що частину своїх сил вони перекинули до кордону з Україною, а переважна більшість сухопутних частин і частина флоту залишилися в Калінінграді. Лише у ракетних військах були повні екіпажі — і це не дивно, адже згідно з доктриною, Росія в будь-який момент готова завдати потужного удару по противнику ракетами та авіацією, тож ракетна складова стоїть на варті з усіх боків.

— Чи ми приводимо підрозділи в бойову готовність? — запитав він, обережно ставлячи чашку на стільницю і збентежено подивився на свої тремтячі руки.

— У другого крила готовність з самого ранку.

— З бойовими?

— Ні, стрілятимуть пістонами.

Вільгат свиснув. Друге крило тактичної авіації було найнебезпечнішою (і єдиною) ударною силою Республіки Польща, оснащене багатоцільовими винищувачами F-16, які, озброєні ракетами AGM-158B JASSM-ER, могли вражати цілі на відстані майже дев'ятсот кілометрів. Якщо політики дали зелене світло переведенню такого підрозділу у режим фактичної війни та наказали створити командний пункт повітряних операцій, ситуація мала виглядати справді серйозно.

— Ви повинні тримати очі відкритими. Росіяни — майстри провокацій. Пішов на робоче місце.

Була восьма година вечора двадцять третього лютого дві тисячі двадцять другого року. Старший оперативний черговий бойової зміни, новоспечений підполковник Конрад Вільгат, швидко пішов до кімнати з багатьма широкоформатними екранами, намагаючись забути про головний біль і жахливий смак перетравленого алкоголю, який жодна жувальна гумка не могла вигнати з його рота. Він сів у зручне ергономічне крісло. Кивнув операторам, які сиділи поруч і попереду, досить великій команді спеціалістів, яку він очолив. Надягнув навушники з мікрофоном.

Лише по тому до нього дійшло, що він забув попросити про заміну.

Етап 3

Вони дивилися одне на одного, як дві ворогуючі банди, які безуспішно домовлялися про розподіл здобичі і тепер готувалися до смертельної сутички. Їх було шестеро. Вони подзвонили Вайману, Кіка і Кшептовський сповістили Толяка. Місце належало Службі Військової Контррозвідки — Толяк вважав за краще атакувати на власній території. Привезення Лєни та Ференца сюди було більше схоже на арешт, а може, навіть на викрадення: Кшептовський мусив погрожувати застосувати силу, щоб вони погодилися піти з ним і Кікою. Всі аж кипіли від адреналіну, який кружив по жилах. Вони покинули місце стрілянини, коли поліцейські сирени були вже зовсім близько, але Кшептовський все ж встиг сфотографувати всіх загиблих.

Вони люто сперечалися протягом усієї подорожі та перших п’ятнадцяти хвилин свого перебування в замінній квартирі. Звинувачували один одного. У запалі дискусії Ференц дійшов до того, що звинуватив у смерті Москалевича винуватість Кшептовського та Кіки (у чому вони переконалися перед тим, як залишити місце розстрілу; на жаль, обидва поранення виявилися смертельними). У відповідь уродженець Закопаного заявив, що Ференц працює на росіян. На той час вони вже були в комплекті.

— Мариш, — прогарчав Ференц. — Я чую якісь дурощі, витягнуті з дупи.

— Не так швидко, — підключився до розмови Толяк. — Коли ми закінчимо, ти щось скажеш.

— А може ми взагалі не хочемо вас слухати, — сказав Вайман. З того моменту, як розвідник увійшов, він не прийняв запрошення сісти. Він був явно розлючений, але Кшептовський, мружачись на нього, міг заприсягтися, що побачив у його гніві щось штучне, якусь театральність чи позу. Чоловік ніби хотів придушити свій страх перед тим, що може випливти на допиті. — Різне у нас начальство, хер ти нам що зробиш.

Толяк сунув руку за пазуху. Він передав Вайману документ, захищений пластиковим покриттям.

— Поглянь. Довіреність за підписом міністра національної оборони, — сказав він офіційним тоном. — Це дає мені слідчі повноваження з усіх питань, пов’язаних із витоком секретної інформації з об’єкта в Києві. Якщо я вважаю за потрібне, то маю право вас допитати, стежити за вами, прослуховувати ваші розмови, заарештувати і вивезти до Польщі. Якщо хочеш, можеш подзвонити до полковника Малішевського, він розвіє всі сумніви, якщо такі ще є. Або відразу в Міноборони, щоб уникнути посередників.

Вайман вдивлявся в документ і вагався. Той виглядав справжнім, Толяк також виглядав цілком справжнім, і майор чув про нього в кількох інших випадках.

— Цікаво, — сказав Ференц. — Ми ж зустрічалися вранці.

Непоставлене запитання зависло в повітрі. Толяк не збирався їм відповідати.

— Я теж спілкувався з начальником, він згадав вас, але ні слова про розслідування. Ні про ваші права, ні про цих двох, — продовжував капітан, неохоче дивлячись на Кшептовського й Кіку. Неохота була поміркованою, бо розвідник усвідомлював, наскільки вони йому допомогли в боротьбі з росіянами.

— То, можливо, пан капітан люб’язно подзвонить до пана полковника, і ми роз’яснимо сумніви, — відповів Толяк. — Або продовжимо. Ми й справді не маємо часу.

Ференц глянув на Ваймана. Майор повернув документ Толяку й злегка знизав плечима. Він більше не виказував злості — що лише підтвердило підозри Кшептовського щодо штучності вибуху. Йому зовсім не подобався цей тип. А от головний підозрюваний, Ференц, справив на жителя Закопаного хороше враження. Сильний, енергійний, у нього щире, гарне обличчя, та виглядав він компетентним. Що, звичайно, було несуттєвим враженням і не обов’язково мало свідчити на його користь.

— Добре, — сказав Ференц, сідаючи в крісло. — Я слухаю.

Толяк дав знак Кшептовському продовжити цей дивний, майже публічний допит. Спочатку вони мали намір поговорити з Ференцем без свідків, але ні Лєна, ні Вайман не хотіли про це й чути. Або поговоримо разом, або попрощаємось, — сказав керівник резидентури. Поки що Толяк не хотів застосовувати силу, тому погодився на цю умову.

— По-перше: сьогодні вас двічі атакували росіяни. Ми ідентифікували людину, яка йшла з капітаном Ференцем, як полковника Сергія Москалевича з ФСБ. Відразу після цього була атака, друга за день. Вранці ви троє брали участь у стрілянині в іншій частині міста. Хто на вас напав і чому? Хто був метою? Чому ви зустрілися з Москалевичем?

— У пана є сертифікат, у них — ні, — сказав Вайман, вказуючи на Кшептовського та Кіку. — Боюся, це секрет.

— Боюсь, не для нас, — відповів Кшептовський. — Полковник Толяк надав нам сертифікати доступу до секретної інформації.

Толяк знову поліз за пазуху й витяг інший документ. Вайман подивився. Його плечі трохи опустилися. Без сумніву, Толяк і його колеги добре підготувалися до розмови.

— Москалевич вирішив перейти на наш бік, — з неохотою в голосі пояснив він. — Саме завдяки йому СБУ змогла ліквідувати диверсантів.

— Гаразд. Чи був Москалевич мішенню?

— Так.

— Росіяни двічі мали точну інформацію про його місцезнаходження. Звідки?

— Ми намагаємося розібратися.

— Якби ви більше старалися, то могли б уникнути вечірнього нападу. — не втримався від зловтіхи Толяк.

Кшептовський пильно подивився на Ференца. Капітан відчув себе учнем, викликаним відповідати до дошки.

— Я не маю з цим нічого спільного, — відповів Ференц, сердито дивлячись на горця. — А у вас немає жодного доказу, що у мене щось є.

— Я нічого такого не казав. — тепло посміхався Кшептовський, що незмінно робило його схожим на голодного крокодила, про що він чудово знав. — Але у нас щось інше. — Великий горець дістав мобільний телефон. На ньому була інформація про Ференца. Разом з тою, що була вилученою з його особистої справи. — З дві тисячі п'ятнадцятого по дев'ятнадцятий рік ви були оперативним офіцером у Білорусі, це вірно?

— Так.

- І що ви там робили?

— Я провів кілька успішних операцій з вербування, — подразненим голосом відповів Ференц.

— Викладіть коротко.

Ференц глянув на Ваймана. Майор жестом попросив його відповісти на запитання. За кілька хвилин він поділився тим, що вони вже знали. Кшептовський хотів, щоб розвідник розслабився. І він свого досяг.

— А потім ви повернулися до Польщі.

— Я захворів. Довелося лікуватися.

— Чим захворів?

— Вірус гепатиту С.

— Це серйозно.

— Ви б не хотіли цього випробувати на собі.

— Де ви лежали?

— У Варшаві, на Шасерів.

Кшептовський глянув на нього. Ференц не відводив погляду, поводився спокійно, впевнено, майже розслаблено. Зразок людини, якій нічого приховувати. Від початкового опору не залишилося навіть сліду.

— Це дуже цікаво, — сказав через деякий час закопанець. — Бо мені здається, що в такому випадку ти мав бути в інфекційному відділенні.

— Тобі вірно здається.

— Чому ж ти насправді лежав в травматології?

— Дурниці!

— Не зовсім, — Кшептовський підняв смартфон, щоб Ференц міг добре на неї подивитися. — Твоя правдива медична документація з Шасерів, тому що такі речі ніколи не гинуть назавжди. Є навіть прізвище лікуючого лікаря, анестезіолога, хірурга тощо. Протягом трьох тижнів ти лежав в окремій палаті на травматологічному відділенні. Потім тебе перевели у відділення внутрішньої медицини, де ти провів наступні кілька тижнів.

— Ви дісталися до не тої документації.

— Зрозуміло. Я дурю всім голову, бо знайшов неправильну документацію. Пробач. Хтось подбав про наявність офіційного файлу, щоб підтвердити твою історію. Хворий поступив з симптомами гострого гепатиту С, лікувався телепревіром, стан значно покращився, дя-ля, ля-ля… Красиво. Крім того, це неправда. Тебе лікували, але від чогось іншого.

— Марнуєш час.

Кшептовський зазначив, що вибив хлопця з гарного настрою — справжнього чи фальшивого. Певне, що так. Справжня версія подій була зовсім іншого калібру.

— Я процитую дещо, — сказав він, підносячи смартфон до очей. — Великі криваві синці по всьому тілу, численні сліди опіків сигаретами та від ураження електричним струмом, зламаний ніс, чотири ребра та зап’ястя правої руки. Вирвано два нігті з лівої руки та правої ноги. Глибокі пошкодження шкіри та сухожиль зап’ястя та навколо щиколоток, численні порізи та синці. П'ять зубів вибиті. Струс мозку. Пацієнт поступив у стані сильного зневоднення, не міг ходити, не міг відкрити очі через великі рани обличчя та набряки.

Настала тиша. Ференц дивився в підлогу, Лєна мала нейтральний вираз, а Вайман був зворушений. Кшептовський оцінив, що щойно прочитані одкровення для дівчини не були новими, але керівник закладу почув їх уперше в її житті. Це можна пояснити логічно; Вайман на багато років застряг у Києві, Лєна в цей період була в Білорусі. Вона була близькою до Ференца до його арешту і, можливо, також після того, як він знову звільнився.

— Якби ви запитали мене про мою думку, я б сказав, що описані травми були результатом тортур, швидше за все, не дуже тривалих, але дуже інтенсивних, — продовжив Кшептовський після довгої миті, дозволяючи всім задуматися. — Традиційні тортури, так би мовити, але вміло застосовані. Я б сказав, що потерпілого підвішували за зап’ястки на ланцюгу чи мотузці, прикріпленій до стелі так, що ноги не діставали до підлоги, били, палили цигарками та електрикою, не давали спати і пити. Двадцяти чотирьох годин достатньо, щоб найвитриваліша людина здалася. Скільки протримався ти?

— Залиште його, — вимагав Вайман. Він скинув маску цинічного крутого типа і був шокований.

— Нехай відповідає, — наказав Толяк.

— Я не знаю, — пробурмотів Ференц. — Я втратив відчуття часу.

Кшептовський глянув на нього з деяким співчуттям. Швидко привів себе до порядку. Співчуття в цій ситуації нікому не допоможе.

— Протягом наступних двох тижнів було заарештовано одинадцять осіб, білорусів і поляків, у тому числі полковника Генштабу, якого ти завербував, — сказав він, переглядаючи файли. — Через місяць його розстріляли за державну зраду. Усі решта отримали тривалі терміни у білоруських тюрмах.

Хвилину вони мовчали. Тиша підкреслювала вагомість сказаних слів.

— Ти розколовся, — лагідно сказав Кшептовський. — Важко тебе звинувачувати. Ніхто б не витримав.

Ференц не підвів очей.

— Тепер давайте поговоримо про пані Балугу. Про Анастасію Балугу — продовжував атакувати Кшептовський, не дозволяючи допитуваному вирватися з психологічної пастки, яку він для нього поставив. — зірку білоруського телебачення. Твою коханку, через яку ти розлучаєшся з дружиною.

Ференц підвів очі.

— Залиш мою дружину в спокої! — скрикнув він, стискаючи кулаки. — Вона не має до цього ніякого відношення.

— Як хочеш, — погодився Кшептовський. — Давай просто поговоримо про Анастасію. Вона засипала тебе білоруському КДБ?

Ференц дивився на нього з ненавистю, тепер стискаючи й розжимаючи кулаки.

— Ти не бачив її відтоді, правда? Гніву було занадто багато. І, напевно, ти відчував провину. Офіцер розвідки не може закохатися у своє джерело… Не дивись так, ми обоє знаємо, що вона була твоїм джерелом протягом першого року, чи не так? Я не здивований. Я трохи читав про панну Балугу. Вона сидить на самій вершині медіа-істеблішменту в Білорусі та має доступ до найважливіших осіб, які приймають рішення, включаючи президента. Ну, і з неї непогана дупа.

— Курва мать… — вирвалося у Ференца.

— Людвіку, це правда? — хотів знати Вайман.

Капітан хитав головою, але Кшептовський не сприйняв цей жест як заперечення. Ференц, мабуть, не міг прийняти, що його таємниця розкрита, і тепер знову переживає пекло спогадів. Можливо, розкриття його співпраці з ворогом було для нього менш важливим.

Може бути.

— Ми мали виїхати, — сказав капітан так тихо, що закопанець змушений був нахилитися вперед, щоб його почути. — Усе було готове. Раптом перед нею зачинилися двері всіх кабінетів. Вона сказала, що за нею стежать, підозрює, що вони також її підслуховують. Напередодні від'їзду… — він замовк.

— Вони прийшли за тобою, так? — закінчив за нього великий горець. — І все висипалося. У них, напевно, був хороший матеріал на тебе, якщо вони вирішили заарештувати офіцера розвідки з країни, що належить до НАТО.

Ференц заплющив очі. На його обличчі промайнула гримаса болю. Старі рани відкрилися і почали кровоточити. Картини страху та деградації ожили.

— А тобі не здалося, що це підстава? — вперше заговорила Кіка, переймаючи естафету. На її обличчі з правильними рисами була відраза. Кшептовський вірив, що це не фальшивка. Його колишня колега з фірми була невдоволеною двоєдушними людьми, навіть якщо ця двоєдушність була вимушена драматичними обставинами. — Що це панна Анастасія вела тебе, а не ти її? Тобі відомо, що відразу після твого арешту вона знову була в центрі уваги і навіть отримала підвищення? Це й сьогодні вона номер один. У неї багато грошей. Її всі люблять.

— Це не вона.

— Для тебе буде краще, якщо ти змиришся з тим, що вона тебе засипала. І саме за це її винагородили.

Ференц похитав головою, як уперта дитина, яка не погоджується з тим, що його покарали за те, що він з’їв банку варення.

— Але це, можна сказати, лише вступ, перша дія, — знову долучився до розмови Кшептовський. — Ти розколовся не тільки тоді. Білоруський КДБ здав тебе ФСБ, і ти колешся для них і сьогодні. Тобі платять, чи вони хотіли розкрити вашу співпрацю?

— Спекулюєш, — прогарчав Вайман.

— Хоча, твій шеф усе знав… адже з лап КДБ тебе витяг полковник Малішевський, так? До речі, сюжет мов з бойовика: у формі білоруського генерала, за підробленими документами, він увірвався в СІЗО, як до свого будинку, накричав на охорону і забрав тебе з собою. У будь-якому випадку ти завдячуєш йому життям, чи не так?

— Ні! — Ференц подивився Кшептовському в очі.

— Ні? Ось такий ти невдячний?

— Я не працюю на ФСБ, — рішуче заявив капітан. — Тоді я розколовся, так. Я рятував життя, розумієш? Я рятував своє сране життя. Ти б зробив те ж саме, я можу тобі обіцяти. Але я не працюю на росіян.

— Коли хтось вже починає говорити, він зазвичай і продовжує.

— Не в цьому випадку.

— Запитаємо Малішевського.

— Він вірив, що я невинний. Він мене витягнув, а потім, як я вилікувався, посадив на рік за письмовий стіл. Спрепарував рапорт. Ні слова про Анастасію. Мій провал здавався нещасним випадком.

— Ти не невинний. Агентуру в Білорусі розбили через твою балакучість.

Свідома жорстокість. На обличчі Ференца знову з'явився біль.

— Думаєш, я не знаю?

— Малішевський ризикував, що хтось відкриє правду, — вставив Толяк. — Так само, як ми зараз.

Ференц знизав плечима, вирішивши, що не зобов’язаний відповідати на запитання, яке не було поставлене.

Кшептовський уважно подивився на нього. Він відчував тривогу. Чоловік не зізнався, що співпрацював з росіянами, і, що більше, від нього віяло якоюсь однобокою і змиреною щирістю; біль і докори сумління були справжніми. Кшептовський інстинктивно повірив розвіднику, і це його непокоїло.

Щоб його офіційно звинуватили у державній зраді, Ференц мав зізнатися. У них не було вагомих доказів, і Малішевському вдалося приховати навіть те, що поляк відкрив білорусам під тортурами. Розвал агентської мережі міг мати інші причини. Тим не менш, обов'язково потрібно поговорити з полковником, вислухати його версію, спробувати знайти лазівки.

Він думав про наступне запитання, але не встиг поставити його. Його роздуми перервав дзвінок телефону Ваймана.

Подзвонив полковник Холиченко.

***

Фомін дивився на екран мобільного телефону. Обличчя Москалевича було добре видно, хоча фото явно зроблене поспіхом і з незручної позиції. Очі полковника були заплющені, а риси обличчя стягнені від болю. На грудях було дві криваві рани.

— На фото не видно, що цей негідник мертвий, — сказав майор.

Капітан Аркадій Шатович витер рукою кров, що просочувалась крізь імпровізовану пов’язку на скроні. Осколок скла глибоко проник у шкіру й досі залишився в рані. Двом людям у його машині пощастило менше; як тяжкопоранені, вони виявилися непридатними до подальших дій. На полі бою залишилося четверо операторів — екіпаж другої машини.

— На дев’яносто відсотків він мертвий. Він отримав дві кулі в груди, — відповів офіцер. — Я бачив його зблизька. Якби не люди, які йому допомагали, я б сам перевірив.

Фомін погодився з ним. Для підвищення ефективності група використовувала спеціальні розривні боєприпаси. Поранення, нанесені кулями цього типу, спричиняли великі ушкодження, які найчастіше закінчувалися смертю; людина, яку двічі влучили в груди, навіть якщо вона була в бронежилеті, мала примарні шанси вижити.

Так чи інакше, але легенда ФСБ, всесильний полковник Сергій Москалевич, вже не становить загрози, принаймні в найближчому майбутньому. І саме найближчі години визначатимуть успіх місії. Фомін багато в чому знав загальний план цього етапу війни, а про решту здогадувався. Його люди були одним із елементів, дуже важливим, навіть вирішальним, але не єдиним. Операцію, сплановану з розмахом і фантазією, завершать інші. І разом вони будуть святкувати успіх.

Він докоряв собі за цю думку. Бажання тріумфу не було у його характері. Вони усунули одну з перешкод, але ще не виграли війну. Насправді вони навіть не виграли першу битву.

— Ви знаєте, хто ці люди?

— Той, хто за кермом, точно Ференц. Одна з жінок — Мокржицька. Інших двох не знаю.

— Поляки?

— Важко сказати. Великий добре стріляв. Власне, він сам опікувався нашими.

Фомін запалив.

— Дивно, навіщо полковник прийшов до поляків, — пробурмотів він собі під ніс.

Шатович не відповів.

— Нехай вас хтось перев'яже, — наказав Фомін, відмовившись від припущень про мотиви Москалевича. Щось в цій всій справі для нього не грало. Кожен, хто переходив на інший бік, йшли до американців чи англійців. Фомін не міг пригадати моменту, щоб хтось важливий попросив притулку в країні Східної Європи. Треба буде розпитати нагорі, покопирсатися. У нього були близькі друзі, які були чудово обізнані з тектонікою кремлівських залежностей. Вони допоможуть. Вони вірили в справу, тому допомагали охоче. — Ти стікаєш кров'ю. А ти мені потрібен у хорошій формі.

— Зараз займусь цим.

— Скажи людям, що ми виїжджаємо через п’ятнадцять хвилин.

— Звичайно, товаришу майоре.

***

— Ти серйозно? — запитав Толяк. Він був щиро вражений. Вайман щойно закінчив розмову з Холиченко.

— Цілком серйозно. Президент Зеленський запросив нас усіх трьох до президентського палацу на 22:00. Він хоче подякувати нам особисто за допомогу в ліквідації російських диверсійних груп.

Толяк подивився на Ваймана з недовірою, ніби не погоджуючись з тим, що керівник розвідувального відділу в Києві погодився поставити людину, щодо якої були дуже серйозні підозри (оскільки Ференц не навів їм жодних особливих аргументів, щоб змусити їх думати інакше). в безпосередній близькості до глави Української держави.

Вайман поворухнувся. Йому стало зрозуміло, що він не може втекти від відповіді.

— Чи можна приватно? — спитав він.

Толяк кивнув. Обоє подали знак своїм колегам. Обидві пари вийшли з кімнати.

Вони сіли один навпроти одного. Квартира була дуже скромною. На останній поверх багатоповерхового будинку жахливо розхитаний ліфт підіймався цілу вічність. Але квартира була гарно розташована: якщо далеко висунутися з вікна маленької кімнати і подивитися ліворуч, було видно президентський палац.

— Малішевський ніколи не згадував мені про це, ніколи, — рішуче сказав Вайман. — Він прислав мені цього хлопця як досвідченого оперативника з досконалим знанням російської мови. Я знаю його два роки, і він жодного разу не підводив. Ніколи я не мав проти нього жодних заперечень. Сьогодні вранці він поводився так, як треба, і зараз теж, я чую…

— Вірю, — погодився Толяк. Він відчував голод і спрагу. Лише тепер він зрозумів, що в останнє поїв, причому, дуже скромно, перед обідом. А гаряча вечеря була два дні тому. — Що не змінює того факту, що у вас є кріт.

— Пан цього не знає. Він може бути в посольстві, а не у нас.

— Структура розкриття вказує на вас.

У Ваймана не було аргументів для суперечки. Йому доведеться поговорити з Малішевським.

— Ми повинні піти на цю зустріч, пане полковнику, — сказав він. — Нас запросили всіх трьох, поіменно. Я не можу так просто пояснити відсутність капітана Ференца.

— Ти можеш дати йому якесь термінове, — Толяк підняв обидві руки і показав "лапки" — "завдання".

— Я не хочу пояснюватися перед українцями.

— Але ви готові ризикнути. Хлопець зробив промах і здав білоруському КДБ дуже цінну інформацію. Це факти, які він визнав. Звідки ти знаєш, що він більше нічого не видає?

— Він ненавидить росіян. У нього мала бути справді особлива причина.

Толяк скривився. Його співбесідник незграбно грав наївного. Вони обидва чудово знали, що в цій професії найбільше значення мають інтереси. Особисті симпатії та антипатії мали маргінальне значення, часто не мали жодної ваги.

— Все, що мені потрібно зробити, це зателефонувати Холиченку і натякнути, що у нас є кілька запитань до капітана Ференца, — запропонував Толяк.

Вайман відмовився від маски. Він вороже глянув на полковника.

— Звичайно ж, ти цього не зробиш, — пробурчав він.

— А чому ні? В інтересах Польщі, щоб у Зеленського не впала волосина з голови. Якщо почнеться війна, і він загине, український опір буде ще слабшим, — сказав Толяк, проігнорувавши останній коментар. Звісно, Вайман мав рацію. Визнання чи навіть просто натяк українцям, що в їхніх лавах є російський агент, зруйнувало б тонку та делікатну нитку довіри між двома службами. Вони обоє знали, як це повинно виглядати: непомітний виклик Ференца до країни з причини обов'язкового проходження спеціального курсу, слідство, судове засідання, можливий вирок. Але все тихенько і без розголосу.

— Я беру це на себе, — заявив Вайман. — Перед зустріччю охорона нас все одно роззброїть. Я не відводжу очей від Ференца.

— Його роль не повинна зводитися до того, щоб стріляти з пістолета.

— Будь ласка, не турбуйтеся про це. Я не дозволю йому робити нічого такого, що може нашкодити Зеленському.

Толяк задумався. Він міг просто наказати Кшептовському затримати Ференца і відвезти його до Польщі. Завтра вранці у Варшаві він передасть розвідника військовій поліції, і кожен з них повернеться на свою роботу.

З іншого боку, у них не було прямих доказів; лише непрямі. Ніхто не схопив Ференца за руку. Презумпція невинуватості все ще діяла. Якщо історія Ваймана про Москалевича як джерело для Служби зовнішньої розвідки пройде перевірку, вони залишаться практично ні з чим. Перевага Ференца була ще більше посилена тим фактом, що за останні дванадцять годин на нього двічі напали російські диверсійні групи, а він вбив принаймні одного нападника. Навіть звичайний юрист зробить це ключовим аргументом захисту.

— Добре, — зітхнув Толак. — Одна умова: ви надасте нам доступ до своїх офісів.

- І мови не…

Він замовчав, побачивши підняту руку полковника.

— Віднесіться до цього, як до шансу, — запропонував він. — Ми озирнемося довкола, обнюхаємо. Ми можемо подивитися збоку. Розкриття справи лежить у ваших інтересах. Ти ж знаєш, що я все одно туди зайду. Бажаю, щоб з вашої згоди.

Вайман вагався, що Толяк чудово розумів. Такі дії були в повній суперечності не тільки з процедурами та законом, а й звичаями. Служби не пускали конкурентів на своє подвір’я, і вже точно не без нагляду. Те, що Толяк мав довіреність міністра на проведення розслідування, мало що змінило. Тип був із контррозвідки.

Однак…

Полковник кидав йому рятувальне коло. Він пропонував з'ясувати це питання чужими руками, що могло мати вирішальне значення з огляду на дуже незрозумілу роль Малішевського. Саме він прикрив Ференца, підробив його медичну картку, приховав факт його роману з білоруською режимною журналісткою, заховав питання про відповідальність за численні помилки польських розвідників, створив фальшиве досьє капітана… Так, безсумнівно, в інтересах Ваймана було прояснити питання про витік інформації кимось ззовні.

Майор зітхнув, поліз у кишеню, витяг звідти кодову магнітну картку й простягнув її Толяку, давши короткі пояснення на прощання.

***

Дві групи розлучилися, не кажучи ні слова, дивлячись одна на одну з неохотою, не ворогами, але точно не союзниками. Дві машини роз'їхалися в різні боки.

Кшептовський їхав, час від часу поглядаючи на екран навігації. Незважаючи на пізній час, у Києві було людно. Проте електронний порадник вів впевнено, і навіть його пропозиції щодо об’їздів особливо завантажених місць виявилися корисними.

— Що ти думаєш? — запитав Толяк. Перед посадкою він встиг у кількох реченнях розповісти про операцію з придбання Москалевича. Якщо розповідь Ваймана прийняти за чисту монету, то контакти Ференца з полковником мали цілком достовірне обґрунтування.

— Ми повинні шукати далі, — сказав Кшептовський. — Наразі ми на хлопця нічого не маємо.

— Не маємо, — кивнула Кіка. — Нам обов’язково потрібно поговорити з Малішевським. Щиро кажучи, краще б ти з ним поговорив, — запропонувала вона, глянувши на Толяка.

— Боюсь, ти права.

Кшептовського звернула з вулиці В'ячеслава Ліпінського на Івана Франка. Метрів за сто вулиця була перегороджена бетонним шлагбаумом, з проїздом посередині, в який могла вміститися одна машина. Четверо високих гвардійців з рушницями перевіряли документи. Черга складалася з шести машин.

Кшептовський зупинився наприкінці.

— Ми не поставили одного питання, — сказав він. — Чи були вони взагалі обізнані про витік?

— Я дивилася на Ференца, — сказала Кіка. — Коли Сташек повідомив про чергові невдачі, він не виглядав здивованим.

— Мабуть, усі троє пройшли спеціальні уроки, як зберегти кам'яне обличчя, — кивнув Толяк. Вони просунулися на одне місце вперед. Черга була такою короткою лише тому, що вони рухалися бічними вулицями. Перекриття Хрещатика чи бульвару Тараса Шевченка закоркувало б Київ на півдня.

— Малішевський — це ключ, — повернулася до теми Кіка.

— Мені потрібно більше конкретики, — сказав Толяк. — Малішевський — це шматок сучого сина. Він може залишатися на посаді при будь-якій владі. Або я приб'ю його яйця до стіни, або зможу ігнорувати його.

— Ти маєш правдиву медичну документацію, — наполягала поліцейська. — І, як я тебе знаю, запис, на якому Ференц визнає, що розколовся у розслідуванні, і каже, що Малішевський все знав і сфальсифікував рапорт, не повідомивши про це своє начальство. Це злочин.

Толяк усміхнувся кутиками рота, дістав із кишені маленький диктофон і помахав ним у повітрі. Кіка відповіла легкою посмішкою, Кшептовський відреагував на ситуацію з гримасою іронії, ніби вважав недоречним хвалити полковника за очевидні речі.

— Однак у нас немає доказів того, що Ференц сипле, — посерйознішав Толяк перед тим, як покласти прилад назад у кишеню.

— З Малішевським можеш поговорити твердо. Ти не передаш інформацію про нього, якщо він віддасть вам Ференца.

— Перш за все, він мав би знати про витік, — відповів полковник. — Що фактично робить його спільником. Тоді він піде у повну відмову і скаже мені, щоб я пішов нахуй. З того, що я чув перед від’їздом, наші можновладці його дуже цінують і бачать на ключовій посаді в разі кризи чи війни. Вони хочуть мати його під рукою, а значить, будуть глухими до всього неочевидного. Розслідування проводила б військова поліція, і якщо вона отримає неофіційний наказ від міністра, то нічого не знайде.

Аргумент непереборний. Кіка замовкла. Вони довго мовчали, поглинені власними думками.

Кшептовський глянув убік. У протилежному напрямку, подалі від блокади, тротуаром йшла жінка в елегантному пальті. На плечі в неї звисала брезентова торба. Біляве волосся розвівалося вітром.

Та ж сама особа, яку він мало не застрелив біля президентського палацу.

Але щось змінилося. Жіночі кроки були більш повільними, важкими, ніби туфлі раптово зробилися затісними, або тягар, що висів на плечі, сковував рухи. В якийсь момент жінка дивилася прямо перед собою, здавалося, не звертаючи уваги на те, що її оточує. Це нагадало жителю Закопаного робота, у якого розряджається акумулятор.

Однак, перш ніж він вжив будь-яких дій, автомобіль, що їхав попереду, рушив. Жінка почала відходити. Перехожому довелося зійти їй з дороги, щоб уникнути зіткнення. Кшептовський озирнувся. Жінка зникла серед людей.

Я параноїк, подумав закопанець. По вулиці йде жінка. Яке мені до неї діло? Вдома я б навіть не глянув на неї.

Він обманював себе. Він би подивився. І спробував би щось про неї дізнатися.

— Стасю, їдемо, — закликала його Кіка.

Той натиснув на педаль газу. Машина просунулася на одно місце вперед. Поліцейська запитливо подивилася на нього.

— Щось трапилося?

— Все гаразд.

Вона йому не повірила. Він побачив це в ній. Він все ще думав про жінку, яка не відповідала власній сумці.

Перевірку вони пройшли спокійно — дипломатичний паспорт Толяка означав, що охорона навіть не вимагала документів у Кшептовського та Кіки, що пасажири автомобіля одноголосно визнали помилкою. Але, мабуть, у Києві все ще був мирний режим.

Вони повернули на Ярославів Вал. Людей було менше, вулиця належала до спокійніших частин міста. Будинок за півкілометра зустрів їх такою ж похмурою потворністю, як завжди. Завдяки повноваженням Толяка, охоронець без жодних розмов відчинив двері. Вони мовчки спустилися сходами до підземної частини посольства.

Кшептовський зіщулився: стеля прямокутної кімнати, освітленої двома слабкими лампами, що служили передпокоєм, звисала низько — трохи більше двох метрів над підлогою. Для тих, хто страждає на клаустрофобію, простір без вікон, мабуть, змушував серце битися швидше. Творці будівлі, мабуть, не сподівалися, що хтось надасть підвалу утилітарний характер. Полковник озирнувся. Четверо закритих дверей, позначених крихітними інформаційними табличками, вели до наступних кімнат будівлі. Крайня справа була частина, яку займала контррозвідка. Попереду: АВБ[16]. Трохи ліворуч: офіцер зв'язку з головним управлінням поліції. А далеко ліворуч було те, що їх цікавило: царство розвідки. Захищені електронними замками з багатоступеневою процедурою відкриття і закриття, всі двері виглядали дуже надійними.

Толяк використав картку, отриману від Ваймана, і ввів шестизначний код. Замок клацнув. Вони обережно переступили поріг. Двері за ними автоматично зачинилися. Кшептовський намацав вимикач; неприємне сяйво люмінесцентних ламп освітлювало маленьку кімнату, яка, очевидно, слугувала секретаріатом і зв’язком з іншими кімнатами, також захищеними цифровими замками. Відчинили навстіж усі двері. Стоячи біля секретарського столу, можна було заглянути в кожну з кімнат. Тіснота була майже приголомшливою. Окрім кімнати, що виконувала роль секретаріату, у приміщенні площею трохи більше сорока квадратних метрів були два кабінети, конференц-зал із зашифрованим зв’язком, пристосований для організації відеоконференцій, серверна та кімната для спілкування. Це було все, що Річ Посполита давала своїх шпигунам для роботи на неї.

Що ще гірше, все це було зовсім не схоже на ультрасучасний, технологічно просунутий командний центр розвідувальних операцій, наповнений великими екранами та комп’ютерами, який кожен фанат трилерів знає із сотень фільмів. Він постав як типовий державний офіс: бідність минулого перепліталися з меншими та більшими острівцями сучасності. Зручність робочого столу 1980-х років забезпечувала ергономічне обертове крісло на коліщатках зі шкіряною оббивкою. Старий ноутбук забезпечувався даними через оптоволокно. Старий сейф (звичайно, з механічним замком і сталевим колом) стояв поряд із сучасним знищувачем документів. І так далі. Картину доповнювали потерті огидні коричневі килими та покриті підтіками звукопоглинальні плитки на стелі, деякі з яких явно відшаровувалися від штукатурки. Старе поєдналося з новим у неповторному польському стилі.

— Що ми насправді шукаємо? — хотів знати Кшептовський.

— Я тобі скажу, як знайду, — відповів Толяк.

— Бомба, — прокоментувала Кіка, надягаючи латексні рукавички.

Без жодного слова вони розділили роботу між собою. Толяк обшукав кабінет Ваймана, Кшептовський — Ференца, а суперінтендант Качковська зайнялась секретаріатом та іншими приміщеннями.

Із замкненим на ключ столом Кіка порадила собі за кілька секунд, використовуючи одну з відмичок, які дав їй Толяк. Вона побіжно переглянула документи в шухлядах. Ретельно просканувала меблі за допомогою датчика, який виявляє електронні пристрої. Вони виявилися чистими. Стаціонарний телефон, ноутбук, оснащений механічною покришкою, що закриває камеру, теж. Вимірювання показало, що пристрій був вимкнений і жоден із його компонентів не випромінював електромагнітних коливань.

Вона підійшла до шафи, де були папки з тоннами документів. Щоб їх побіжно передивитися, знадобиться місяць. У будь-якому випадку, як і в столі, вона не очікувала там нічого знайти. Тому вона припинила сканування. Жодних знахідок.

Крихітна, скромно обставлена кухня теж не мала секретів, прихованих камер і клопів. Серверна виявилася набагато цікавішою. Тут польська держава не економила. Тихе гудіння кондиціонера забезпечувало постійну температуру. У стійці містився потужний обчислювальний блок, з якого виходили товсті пучки кабелів, які зникали в численних каналах. Кіка вставила флешку з програмою-сканером в USB-роз'єм і вийшла з кімнати. У неї було п’ятнадцять хвилин, перш ніж програма перевірить сервер і виявить будь-які несанкціоновані зміни.

Вона провела сканером по стінах кабінету. Біля вхідних дверей сканер пропищав: вентиляційний отвір. Вона почала оглядатися в пошуках стільця, коли почула голос Толяка.

— Йдіть-но сюди. Давай я тобі дещо покажу.

Кіка покинула знахідку. Обох чоловіків вона знайщла у кабінеті Ваймана. Вони дивилися в певну точку в кутку кімнати, десь там, де стикалися стіна та стеля. Вона подивилася, але нічого там не побачила.

— Що? — запитала вона.

— Веб-камера з мікрофоном, — відповів Толяк.

Кіка підійшла ближче. Стіна обклеєна немодними візерунчастими шпалерами злегка вицвілих кольорів. Вона все одно не помітила нічого незвичайного. Тільки коли посвітила ліхтариком, то помітила невеликі пошкодження кольорового паперу, що вкривав стіну.

— Камера? Де — спитала Кіка, бо як не намагалася, жодної лінзи не побачила.

Толяк виліз на табурет, поставлений біля стіни, якийсь час повозився в кутку, а потім зістрибнув на підлогу.

На його руці був пластир товщиною не більше міліметра, вкритий візерунками, ідентичними шпалерам. Його довжина була приблизно чотири сантиметри. Навіть зблизька це ніяк не було схоже на електронний пристрій. Приклеєний на стіну він робився непомітним.

— Що це? Я ніколи не бачила нічого подібного, — сказала Кіка.

— Я теж, — додав Кшептовський.

— А от я — так, — вираз обличчя Толяка був ще похмуріший, ніж зазвичай. — У жовтні я мав серію дуже цікавих зустрічей у Вашингтоні з людьми з контррозвідки ФБР. Вони показали мені деякі прилади, які щойно почали використовувати. Це також.

Настала тиша.

— Американська іграшка? — першим заспокоївся Кшептовський.

— Нанотехнології. Не виявляється датчиками. У цій частині розміщено об’єктив, мікрофон, пам’ять, живлення та модем для передачі даних, які можна завантажити через Bluetooth. А ще є датчик руху. Ця зараза може працювати сто годин без підзарядки акумулятора.

— Якщо її не виявлено датчиком, як ви її знайшли?

— Чиста випадковість. Мені навіть на думку не спало шукати. Я посвітив ліхтариком і побачив тінь. При ближчому розгляді виявилося, що в одному місці шпалери трохи порвані. А поруч — мінімальне потовщення. Ви можете побачити більше через збільшувальне скло. Якби я не бачив таку штуковину раніше у Вашингтоні, я б на сто відсотків її проігнорував.

— Американці поставили Ваймана під нагляд? — хотіла знати Кіка.

— Думаєш, що це неможливо?

Вона думала про це. Союзники по той бік Атлантики любили бути добре поінформованими. І вони, звичайно, припускали, що їхні партнери не розповідають їм усе. Тому вони вдавалися до різних хитрощів, щоб розширити свої знання. Проте, попри все, прослуховування Альянсом на одному з ключових об’єктів європейської безпеки межувало зі скандалом. Звісно — якби американці захотіли скористатися цими знаннями.

— Можливо, це все-таки ГРУ чи ФСБ. Вони отримали пристрій і приліпили його Вайманові? — міркував Кшептовський.

— Дуже малоймовірно, — заперечив Толяк. — Янкі знають, як захищати речі, які їм справді важливі.

— Шкода. Ми б вирішили проблему витоку, — зітхнула Кіка.

— Навіть якщо припустити, що апарат встановили на замовлення росіян, не зовсім, — заперечив великий горець. Незважаючи на втому, він виглядав зосередженим. — Ми знаємо лише те, звідки надходила інформація. Однак ми не знаємо, чи допомагав їм Ференц.

— Сумніваюся, що росіяни зможуть роздобути такий пристрій і дати його Ференцу, щоб він засунув його в кабінет свого начальника. Повторюю: американці дуже пильно охороняють свої електронні рішення — охолодив їх Толяк. — Тому замість однієї загадки ми маємо дві: як росіяни дізналися про пересування Ваймана та команди у зв’язку з Москалевичем і попередніми інцидентами, а по-друге, хто шпигував за Вайманом.

— Хіба що все це поєднано, — сказала поліцейська.

— Я цього не бачу. — Кшептовський знеохотився. Цей день починав впливати навіть на нього. Приїжджаючи до Києва, він не очікував вражаючих успіхів, але змушений був визнати, що вони насправді ганялися за хвостами.

— Олдріч Еймс. Роберт Ханссен[17], - Толак і Кіка сказали одночасно.

Кшептовський дивився на них з виразом людини, яка чує дзвони, але насправді не знає, з якого костелу цей звук.

— Двоє високопоставлених російських агентів, один у ЦРУ, інший у ФБР, — пояснив Толяк, оцінюючи Кіку. — Перший працював головою контррозвідки ЦРУ, яка займалася Радянським Союзом. Янкі довго оговтувалися від втрат.

— Ви вважаєте, що хтось із ЦРУ стежив за Вайманом, щоб надати дані росіянам? — У голосі закопанця пролунав скептицизм.

— Поки ми не знайдемо іншого пояснення, давайте припустимо, що це могло бути так.

Кіка озирнулася.

— Ми досі не маємо уявлення про те, хто встановив прослуховування та скачував з нього дані, — зазначила вона.

Толяк погодився з цим. Вони зробили перший крок, але попереду було ще кілька. Кіка відкрила рот, щоб розповісти йому про знахідку в офісі, але Толяк випередив її. Він дістав телефон і набрав номер начальника розвідувального центру.

***

Машина стояла на світлофорі. Звук телефонного дзвінка змусив Ференца стрепенутися й пробудив Ваймана від глибокої задуми.

Толяк.

— Можеш говорити? — почув майор.

Він увімкнув протокол шифрування на своєму мобільному телефоні.

— Говоріть. Коротко. У мене скоро зустріч.

— У вашому офісі занадто голосно.

Вайман напружився. Щоранку він сканував стіни та меблі та за допомогою спеціальної програми перевіряв комп’ютер. Він ніколи ні на що не натикався.

— Ти впевнений? — запитав він, намагаючись говорити нормально.

— Так. Питання в тому, чи можемо ми щось з цим зробити.

За звичайних обставин загадковий спосіб розмови через зашифрований зв’язок надзвичайно розважив би його. Але він усвідомлював, що в машині був не один. Раптом він почав підозрювати, що звинувачення проти Ференца можуть мати раціональні підстави. Капітан мав вільний і фактично необмежений доступ до свого офісу — і знову став головним підозрюваним.

Толяк запитав його про те, як виявити особу, яка встановила прослуховування.

Так. Був спосіб.

Не звертаючи уваги на погляд Ференца, Вайман вийшов з машини, відійшов на безпечну відстань і вимовив три короткі речення.

***

— Добре, — оголосив Толяк, кидаючи смартфон до кишені. — У кабінеті секретаря є прихована камера, яка бачить входи в обидві кімнати та серверну. Про неї знає лише Вайман.

- І я, — додала Кіка.

Толяк запитально глянув на неї. Не кажучи жодного слова, вона вийшла з кабінету, поставила до стіни стілець, яким зазвичай користувався Завадзька, потягнулася до вентиляційної решітки, недовго маніпулювала з нею й дістала маленьку камеру. Пристрій був і наполовину не такий складний, як американське диво, що шпигує за керівником польської розвідки в Києві, але своє завдання виконував: зображення відрізнялося високою роздільною здатністю. Толяк зберіг дані на ноутбук, а Кшептовський повернув камеру на місце.

На їхнє розчарування виявилося, що пам'ять пристрою дозволяє записати лише трохи більше сорока годин відео. Потім програма перезаписала дані, стираючи те, що було під ними. Знову і знову.

— Тут нічого немає, — з раптовим розчаруванням у голосі сказав Кшептовський, дивлячись на картинки людей, що крутились в офісі. Їх ніколи не було більше чотирьох: Вайман, Ференц, Лєна та секретарка пані Бася.

— Не обов’язково, — похитала головою Кіка. — Кріт міг знати про камеру і намагався спрепарувати плівку.

— Монтаж? — Толяк уважно подивився на жінку.

— Наприклад. Він вирізає фрагмент, де щось робить, і вставляє інший, де нічого не відбувається. Нічого складного навіть для середньостатистичного айтішника.

— Якщо щось сталося більше сорока годин тому, ми нічого не дізнаємося.

Кіка лукаво посміхнулася.

— Я припускаю, що у вашому розпорядженні не просто посередні люди.

— У мене найкращі.

— Тоді надішліть їм це відео. Існують програми для відновлення даних. Є різні способи. Можливо щось збереглося "знизу". Камера в кімнаті Ваймана не приклеїлася до стіни сама.

Толяк послухався поради, відправив вміст пам’яті камери до Варшави та наказав ІТ-фахівцю (фактично команді з трьох осіб, яку він очолив, чекаючи в режимі очікування та оснащеному комп’ютерами з високою обчислювальною потужністю) поспішати якомога швидше. Після можливого відновлення даних до операції мала бути залучена інша програма, завданням якої було витягнути із сотень годин матеріалу щось, що могло б стати доказом для Толяка, або принаймні вагомими непрямими доказами.

Шансів на успіх було мало, але пощастило.

Команда мала буквально зрозуміти наказ поспішати; Кшептовський не встиг повернутися з туалету, а Кіка встигла зазирнути в Інтернет, щоб переглянути останні новини з усього світу (нічого нового: в надії зупинити атаку; американці продовжили інноваційну тактику викриття на останні звіти розвідки щодо намірів росіян, галузеві чутки говорили про наміри закупити велику кількість західного обладнання через Польщу, що було пов’язано з рішенням уряду передати пострадянське обладнання українцям у разі нападу на східного сусіда; Президент Зеленський все ще вірив, що війни можна уникнути), коли Толяк отримав на мобільний телефон повідомлення про надходження важкого вкладення. Після розпакування та дешифрування повідомлення почалося відео. На екрані секретар команди Барбара Завадська, людина з бездоганною репутацією та безцінними навичками, клала на шафі мікроскопічний пристрій (до фільму додано фото, на якому пристрій зображено великим планом — камера, схожа на звичайну ручку). Потім жінка кілька разів підходила до дверей кабінету Ваймана і робила вигляд, що торкається клавіатури системи контролю доступу. Вона, очевидно, намагалася отримати найкращий ракурс, перевіряючи розміщення камери. Після третьої примірки вона виглядала задоволеною; залишила ручку в останньому положенні, озирнулася навколо, ніби перевіряючи, чи не залишила слідів, які могли б свідчити про щось незвичайне, а потім пішла, вимкнувши за собою світло. Штамп із датою в кутку рамки показував двадцять два сорок п’ять — дев’ятнадцяте листопад дві тисячі двадцять першого року.

Наступне відео виявилося наслідком першого. Акція сталася через три дні, двадцять другого листопада, майже рівно опівночі. Секретарка піднялася з-за столу, перевірила, чи добре зачинені зовнішні двері, а потім стала біля входу в кабінет Ваймана. Вона вийняла з кишені маленьку картку, піднесла до очей і набрала шестизначний код на панелі контролю доступу. Щоб замок спрацював, вона провела магнітну картку через сканер. Засвітився зелений світлодіод. Пані Бася зникла всередині. Мабуть, вона точно знала, куди приліпити пластир з камерою, бо повернулася через сорок секунд. Двері за нею автоматично зачинилися. Вона знову підозріло оглянула кабінет, знову нічого не знайшла, вимкнула світло й зникла з очей.

— Маємо крота з пластиром, — сказав Толяк. Проте Кшептовський почув у його словах невпевненість.

— У нас є докази, що вона незаконно проникла в кабінет керівника закладу, — відповів закопанець. — Поки що це просто порушення правил. Ну, можливо, ручка — це щось більше.

— Вона не використовувала рукавички, — сказала Кіка.

Кшептовський глянув на кадр, що зупинився в русі.

— Справді, — зізнався він.

Толяк дістав із кишені поліетиленовий пакет із підслуховуючим пристроєм. Підніс його до світла.

— Можливо, нам ще пощастить, — сказав він. Починаючи обшук кімнат, усі надягали латексні рукавички, вкриті спеціальною речовиною, яка робила їх "невидимими" для будь-яких предметів чи поверхонь, до яких вони торкалися. Тому існувала ймовірність того, що на пластирі були відбитки пальців людини, яка приклеїла пристрій до стіни.

— Що ми робимо? — хотів знати Кшептовський. Він потягнувся і сильно позіхнув. Схожість з голодним крокодилом стала ще більш помітною.

— Перш за все, дізнаємося, де живе пані Завадська, — сказав Толяк. — А потім ти підеш навідати її. Серед ночі. Вона повинна спати у своєму ліжку.

— А ти?

— Я спробую перевірити, чи є відбитки пальців і кому вони належать, — сказав той, кладучи сумку до кишені та надсилаючи їм на мобільні телефони відео, отримані з Варшави. — А потім мені доведеться поговорити з начальником цього ідіота, всемогутнім полковником Малішевським.

— Як ти бажаєш перевірити відбитки? — зацікавилася Кіка.

— У мене є приятель у місцевому відділенні поліції. Я влаштував його сина на реабілітацію в Польщу. Хлопчисько катався на дошці і впав на бетон. Тато безмежно вдячний мені.

Кіка похитала головою.

— Ми не повинні втягувати в це українців, — сказала вона.

— Правильно, — погодився Толяк. — Що ти пропонуєш?

— У тебе є обладнання для зняття відбитків пальців?

Толяк глянув на великий контейнер, що стояв біля дверей, який вони забрали з машини.

— Я був би здивований, якби ти не знайшла там цілу лабораторію. Але все одно було б корисно, щоб цим займався професіонал, чи не так?

Кіка зняла куртку і нахилилася над контейнером.

— Коханий, я поліцейська, але починала як лаборант-криміналіст. Дай мені ту сумочку.

***

Дуже ретельно, елемент за елементом, вони перевіряли зброю: автомати з глушниками, пістолети, гранати, ножі, вибухівку. Переконалися, що батареї в окулярах нічного бачення були повністю заряджені. Ще раз перевірили вміст рюкзаків, підрахували запасні боєприпаси та провели перевірку зв’язку. Вони зробили це знову; останні тижні складалися в основному виключно з постійно повторюваних тренувань та перевірок обладнання. Коли їх перекинули до Києва, поодинці чи парами, темп вони не зменшували. Тренування тривало вдень і вночі в кількох орендованих складах у передмісті; непомітна охорона забезпечувала відсутність інтересу з боку сторонніх. В українській столиці на них не звертали уваги, адже тут шукали роботу десятки тисяч російськомовних чоловіків. Тож, ніхто їх не турбував, вони спали та займалися спортом. Бійці глибоко усвідомлювали, що єдиний шанс на успіх — ідеальна підготовка.

Нарешті вони зібралися в одному місці, вихідній точці. Сорок вісім осіб, знавців чорної та зеленої тактики, рукопашного бою, стрільби, стрибків з парашутом і пірнання. В них ьули знання про вибухівку, вони були навчені надавати першу допомогу. Вони пройшли шість тижнів бойової підготовки в тісних приміщеннях і темних тунелях.

Диверсанти відчували готовність прийняти виклик. Фомін, також одягнений у темний комбінезон, тактичний жилет і шолом з нічним баченням, нічим не вирізнявся від інших. Він був одним із них. Вони були єдністю, смертоносним механізмом досягнення недосяжного.

— Хлопці, — сказав він, коли вони стали навколо нього півколом. — Ви знаєте мене, і вам відомо, що я поганий оратор. Дозвольте сказати простіше. Настав момент дії. До цього моменту ми готувалися дуже довго. Ми найкращі військові у світі. Ми можемо виконати поставлене перед нами завдання, чи не так? Ніхто інший не міг, але ми можемо це зробити.

По всьому приміщенню пролунав схвальний гомін. Вони відчули тисячі годин смертоносних, часто небезпечних для життя вправ у своїх кістках. Деякі померли, багато з них кинули навчання, багато кинули тренування, бо не встигали вчасно. Вони вижили. У них були причини для гордості.

Адже це були бійці спецназу, 8-го управління ГРУ.

— Росії потрібно, щоб ми сьогодні видали з себе все. Нацисти встромилися у владу цієї нещасної країни і правлять нашими меншими братами. Розстрілюють людей, пригнічують свободу, не дають навіть говорити російською. Вони узурпатори, які вірять у те, що ми найбільше ненавидимо: фашистську ідеологію. Вони тягнуть націю на Захід з його гей-парадами, корупцією та зустрічами мусульман з розкритими обіймами. Це неприпустимо. Ми не дозволимо Заходу захопити нашу землю. Те, що ми робимо сьогодні, увійде в історію. Ми відновимо належне їй місце в світі. Ми знову сидітимемо в першому ряду тих, хто приймає рішення. Ми повернемо собі колишню славу.

— Так, — погодилися вони. Вони не прикидалися. Вони вважали себе патріотами, людьми з набором цінностей, які втілювала Матінка Росія, оточена ворогами, утиснута, яка бореться на самоті, хоробра, кохана мати.

За що вони були готові померти.

— Ви всі знаєте, що робити, — продовжив Фомін. — Будьте обережні та безжальні. Не вагайтеся. Приступаємо до роботи.

Вони зламали стрій, надягли поверх комбінезонів цивільні куртки та пальта, розклали зброю та спорядження в сумки, валізи та рюкзаки та рушили до шести спеціально підготовлених для виконання завдання фургонів із закритими кузовами та чотирьох мікроавтобусів "Мерседес". Автомобілі мали маркування та документи транспортних компаній та підприємств громадського харчування, які легально працюють у Києві. Раніше ці машини багато разів їздили по місту. Під час поліцейських перевірок жодних проблем не виникало, але у водіїв про всяк випадок були великі суми грошей у доларах США. Київська міліція мало чим відрізнялася від своїх колег з інших куточків країни, а, мабуть, була навіть більш жадібною через столичну вартість життя.

Заревли двигуни. Приміщення було наповнено смердючими вихлопними газами. Ворота з грюком відчинилися. Автомобілі одна за одною виїжджали в темряву.

Чоловік, якого його підлеглі знали як майора Фоміна, сидів у транспортному відсіку другого автомобіля. Він глянув на годинник. Вони дотримувалися розкладу до хвилини. Кожна група мала завдання, розділені на тисячі, навіть, здавалося б, незначних деталей. У місті було кілька інших, менших команд, які тільки починали діяти. Розпорошені, вони будуть атакувати з різних місць, щоб стиснути ціль в один потужний кулак.

За чверть години вони почнуть.

***

Звинувачення Толяка і його імпровізованої команди спочатку здалися Лєні абсурдними. Звісно, вона знала про арешт Ференца білоруським КДБ: це насправді відбулося у неї на очах, під час агентурної інформаційної операції, якою Лєна керувала. Вона не могла втрутитися, їх було забагато; кадебісти діяли за чітко розробленим планом, акція проведена дуже ефективно. Вони застали Ференца зненацька. Тоді разом із Малішевським вона розробила відчайдушний план звільнення полоненого, бо полковник вирішив, що офіційний шлях, переговори й торги щодо обміну Ференца на якогось білоруського агента в польських руках забируть надто багато часу й закінчаться неочевидно — на жаль, такі переговори часто не приводили до успіху. Тож вони пішли на це, покладаючись на відмінне знання мови і, що ще важливіше, на менталітет офіцерів, але, звісно, і на великий ризик. В одній деталі звинувачення Толяка і великого горця збігалися з її думками: Лєна вже підозрювала, що полковник не мав згоди начальства на цю акцію; на випадок, якщо вона ніколи про це не запитувала. Звичайно, вона знала, що після повернення в країну шеф дещо перекрутив дійсність, щоб Ференц міг залишитися на службі. На її думку, він мав рацію. Вона завжди вважала Ференца дуже хорошим офіцером розвідки, який безперечно заслуговує другого шансу.

Проте, чим більше вона думала про це, тим серйозніші сумніви відчувала.

Наскільки глибоко повинно було зайти спотворення реальності? Ніхто ніколи не заперечував і не ставив жодних питань? Помилка агентства була фактом і засліпила польську розвідку на кілька років у цій стратегічній з точки зору інтересів країни країні. Польські дисиденти та активісти були залишені без допомоги, їх ув'язнювали, часто били та морили голодом. Хоча Лєна була в Києві рік, але почула, що настільки ж ефективні інформаційні канали побудувати не вдалося і досі, а втрати виявилися серйозними і в довгостроковій перспективі. І що, нікого це не хвилювало? Чи всіх переконала версія Малішевського? Ні в кого не було сумнівів?

З іншого боку, вона не мала жодних заперечень щодо роботи Ференца. Вона ніколи не помічала жодних його підозрілих контактів, зникнень з Інтернету (за винятком операцій, про які вона прекрасно знала), якихось дивних виправдань, та й взагалі важко було знайти щось незвичайне в його поведінці. Професійний розвідник, який виконує свою роботу.

Дзвінок телефону вивів її з роздумів. Вона повинна відповісти на цей дзвінок.

— Добрий вечір, Тамаро, — жінка почула в трубці знайомий голос.

— Добрий вечір, Павле.

— У мене є дещо для вас. Відповідно до договору.

Вона вагалася. Як завжди, співрозмовник говорив тихо, без зайвої експресії, але вона відчувала, що він хоче сказати їй щось справді важливе. І їй здалося, нібито він поспішає.

— Я йду на зустріч.

— Думаю, вам варто це послухати. Зараз.

— Де ви?

— Недалеко.

Він сказав це таким навіюваним тоном, що вона озирнулася. Тоді вона назвала себе ідіоткою. Її телефон точно не випромінював дані геолокації, це було надзвичайно важко відстежити. Вона прикрила мікрофон рукою.

— Мені потрібно з кимось зустрітися, — сказала вона. — Я приєднаюся. Максимум десять хвилин.

Вайман кивнув. Він не питав, про що йдеться, повністю довіряв Лені. Ференц зупинив машину приблизно за півкілометра від президентського палацу. Лєна вийшла, а потім повернулася до розмови.

— Вулиця Хрущевського, біля Центру Культури, — повідомила вона.

— Почекай, — почула вона у відповідь. — Скоро буду.

Мабуть, він був дуже близько. Буквально через три хвилини до тротуару під’їхав бежевий фургон із тонованими вікнами, двигун якого нетерпляче гарчав. Лєна очікувала, що сяде ззаду, але, на її подив, відчинилися пасажирські двері. Вона навіть не встигла пристебнутись, як машина рушила. За кермом був її інформатор, один із найбагатших людей України, фінансовий магнат із величезним впливом на національну (і, можливо, не тільки національну) політику. Він їхав швидко, нервово, часто дивлячись у дзеркала. Вони були в машині самі, без охоронців.

— Війна почнеться сьогодні ввечері, — оголосив він без передмови. — Повномасштабна війна, а не локальні дії. Прийми це як належне.

Жінка ковтнула слину. У певному сенсі вага інформації до неї не доходила. У неї не було особистого досвіду повномасштабних операцій. Вона ніколи не бачила фронту чи справжнього бою, навіть здалеку.

— По-друге, однією з цілей атак буде Київ. — Він раптом проїхав повз автомобіль, який, на його думку, їхав занадто повільно. Лєна боляче вдарилася скронею об стійку. Чоловік навіть не глянув на неї. — І зміна влади. Це базова річ. Вони сподіваються вбити Зеленського або принаймні змусити його втекти. Росіяни не очікують великого опору. Вони організували державний переворот. Сьогодні ввечері, через годину, може, дві. Мабуть, у його найближчому оточенні є хтось, хто збирається відкрити двері штурмовій групі.

Лєна відчула поколювання в животі. Вона знала, що співрозмовник не буде дошкуляти їй чутками. Він заробив колосальні гроші в тому числі й тому, що інформація, яку він отримав, виявилася на сто відсотків точною. "Кріт" в оточенні Зеленського означав щось набагато серйозніше, ніж простий витік інформації.

— Хто знає? — вона запитала.

— Ніхто, — парував він. Обоє зрозуміли, що це, м’яко кажучи, евфемізм. Олігарх діяв не особисто, він користувався надійними посередниками. Хтось мав знати. "Ніхто конкретний", — виправив він через деякий час, побачивши, що Лєна більше не ставить запитання.

— Наскільки глибоко сидить кріт?

— Я ж сказав: якнайглибше. У найближчому оточенні Зеленського.

Мокржицька вилаялась про себе. Київський відділ польської розвідки намагався допомогти чим міг, але насправді всі сподівалися, що українці самі розв’яжуть проблему. Інформація від поляків про крота покаже, що господарі не контролюють власне подвір’я. Вдруге за один день виявиться, що поляки мають кращі джерела. Наслідки поставлять під загрозу делікатні польсько-українські відносини, зіткані з мілких місць і роздратування. Тим паче, що в адміністрації, уряді та бізнесі не бракувало людей з дуже негативним ставленням до Польщі.

Для відміни, тепер їй стало гаряче.

— Детальніше, — попросила жінка.

— Це те, що мені відомо, — сказав він, уперше за всю історію їхніх зустрічей виявляючи роздратування. — Інша справа: ранкова стрілянина. Ціллю був полковник Москалевич, один із заступників керівника одного з ключових управлінь ФСБ. По ньому стріляли люди, найняті ГРУ.

Вони переходили до суті.

— Чому?

— Москалевич хотів перейти на другий бік.

— Зрозуміло. Вони затикали витік.

— Не до кінця. Москалевич був частиною великої гри. Я думаю, що все ще так.

Жінка уважно подивилася на нього. Його слова були загадкою. Чи знав він, що Москалевич мертвий? Вона не могла судити. Чоловік зосередився на водінні. Краплинки поту блищали на його лобі, а руки стискали кермо. Таким вона його ніколи не бачила.

— Яка гра? — запитала вона, впевнена, що він їй не відповість. Це торкалося суті справи: перевірки наданої росіянином інформації.

— Розкриття менших секретів, щоб приховати більші.

Лєна надставила вуха.

— А щось конкретніше?

— Замах на Зеленського — це лише перший етап, — продовжив олігарх, ніби не звертаючи уваги на питання. — Другий етап проходитиме одночасно з першим. Він встановлює війну і те, що буде після війни.

— Ти знаєш, що це буде?

— Це мають вирішити самі твої польські колеги, Лєна. А може, тобі більше подобається Дорота?

Жінка завмерла. Зміна теми її здивувала, а зміст повідомлення шокував. Її камуфляж видавався повним і щільним. Підготовка тривала досить довго, щоб передбачити всі загрози. Якби вона була надто самовпевненою, це можна було б пояснити її молодістю та відносно невеликим досвідом. Але старий лис, полковник Малішевський, також вважав, що виявити її справжню особу малоймовірно.

— Я не розумію, про що ти говориш.

— Я стільки разів давав зрозуміти, що ви повинні сприймати мене серйозно, — прогарчав чоловік. Він уже не міг терпіти; рум'янець злості наповз на щоки. — Ти здавалася надто ідеальною, щоб бути справжньою. Я перевірив вас, навіть без особливих труднощів. Ваш шеф — майор Філіп Вайман, так?

Викриття виявилося повним. Лєна відчула вагу пістолета на стегні. Їй це здавалося неймовірно недостатнім.

— Ви поставилися до мене, як до інструмента, — гарчав співрозмовник, як злий пес. — Ніхто цього не робить, ніхто. Ті, хто спробував, пошкодували.

Вона важко ковтнула через пересохле горло.

— Так чому ти мені допомагаєш?

Він мовчав. Можна було припустити, що йому самому було важко відповісти. Вони довго їхали, не кажучи ні слова. За вікном проминав Київ, оманливо строкатий, метушливий і нервовий.

— Одне запитання, — тихо сказала вона.

— Останнє. я мушу йти

— Звідки ти взяв цю інформацію? — запитала Лєна. Побачивши вираз на обличчі чоловіка, вона різко виправилася. — Я не запитую про конкретне джерело.

— Ти питаєш про себе чи про Москалевича?

— Про одне і про друге.

Він вперше подивився на неї. Здавалося, він зрозумів суть запитання. Його гнів минув, але Лєна все ще боялася. Було щось у ньому, чого вона не могла зрозуміти.

— Про вас мені розповіли наші. Спитайте їх, чи вони щільні, бо я не знаю. Мої російські контакти допомогли мені отримати інформацію про Москалевича. Я не сказав їм, навіщо вони мені потрібні. Просто.

Згадані контакти мали мати місце на дійсно високому рівні. Про дату початку війни та черговий замах на Зеленського в Росії знали одиниці. На самісінькій верхівці. Незважаючи запевнення чоловіка, Лєна мусила враховувати, що більше не буде анонімною для росіян.

Він різко загальмував і зупинив машину біля тротуару. Вони знаходилися на вулиці Банковій, за квартал від офісу президента.

— Все ж таки я бажаю тобі всього найкращого, — сказав він. — Дивитися за собою.

— А ти?

— Я виїжджаю. В аеропорту мене чекає літак.

Вона не питала про відсутність охорони та про іржаву машину, яку можна купити в будь-якому магазині секонд-хенду. Охоронців можна підкупити, а лімузин відстежити. Мабуть, чоловік вирішив, що уникне неприємностей, зникнувши в натовпі та довірившись лише собі. Від чого він тікав? Лєна могла тільки здогадуватися. Війна нерідко дає чудову можливість звести приватні рахунки. І співрозмовник точно не міг поскаржитися на відсутність пов'язаних з ним і потужних ворогів.

— Ти теж себе бережи, — сказала вона і поцілувала його в щоку. На секунду той був нібито щиро здивований. Він хотів ще щось сказати, але вона не дала йому можливості.

Як тільки він почав їхати, вона дістала мобільний телефон. Номер Ваймана знаходився під кнопкою швидкого набору, позначеною цифрою один. Після третього дзвінка вона почула мелодійний жіночий голос, який повідомив, що абонент тимчасово поза зоною зв’язку.

— Чорт, — вилаялася вона. Вона глянула на годинник. Вайман і Ференц прибули до штабу Зеленського щонайменше десять хвилин тому. Вони вже пройшли перевірку і, звісно, у них забрали зброю, а також телефони.

Лєна пришвидшила крок. Вона мала прибути до початку засідання.

Чи повірила вона інформації, яку надав олігарх?

О, так.

Вона почала бігти.

Етап 4

Вийшовши зі зміни, Бірнацький помітив, що пара починає вибивати кришку. Він помилився. Після двох годин чергування Вільгат був упевнений, що пара вже давно розірвала не лише кришку, а й увесь котел. І всі навколо починають у шаленому пориві метатися, щоб прибрати наслідки стихії.

По-перше, повітряний простір Польщі над Балтійським морем порушили два російські бомбардувальники. Абсолютно без попередження, з вимкненими транспондерами, вони несподівано опинилися настільки близько від узбережжя, що черговій парі літаків довелося увімкнути форсаж, щоб вистежити їх і перехопити, перш ніж трапиться щось серйозне. Російські пілоти вдавали, що не розуміють сигналів. Лише коли один із польських мігів пролетів перед ними, вони змінили курс. Але напруга залишалася, не кажучи вже про надмірні витрати пального. Люди в кабінеті міністра кожні п’ять хвилин вимагали нової інформації, яка була недоступна, що, очевидно, повністю їх розчарувало, а Вільгат та інші розлютилися, тому що їм набридли і власні проблеми без постійних телефонних дзвінків з міністерства.

По-друге, щось відбувалося на кордоні з Білоруссю. Нібито не його парафія, але повідомлення не залишали сумнівів: з вечора натиск "переселенців»" посилився в рази. Були численні напади на прикордонників і солдатів, через кордон, тимчасово обтягнутий колючим дротом, витончено названим "концертиною", кидали каміння, гілки і навіть пляшки з бензином. До Польщі залетіли два дрони; після збиття вони виявилися технічно досконалими приладами спостереження, оснащеними китайськими та німецькими компонентами. Звичайно, жоден власник не звернувся, щоб заявити про втрату.

Але найголовніше відбулося секунду тому.

— Українці просять про супровід транспортників, — повідомив начальник комунікацій. Через його руки проходили найважливіші повідомлення ззовні.

— Тут їм нічого не загрожує, — відповів Вільгат. Тему обговорювали ось вже три години. Польська сторона погодилася прийняти у своїх аеропортах парк українських транспортних літаків. Про всяк випадок українське командування ЗСУ хотіло відвести від можливого російського нападу цінні та беззахисні машини. Деталі були узгоджені, важкі літаки "Іл" мали вилетіти з аеропорту Антонов під Києвом.

Начальник зв'язку нервово розвів руками.

— Вони хочуть, щоб ми полетіли в їхній повітряний простір.

У підполковника склалося враження, що він недочув.

— З вами все гаразд? — запитав він оманливо ввічливим тоном. — Вони хочуть нас у себе?

— Прочитайте самі, — грубо відповів зв’язківець. — Просили супроводу наших ефеїв, посилаючись на домовленість 2012 року[18].

Вільгат підніс аркуш паперу з інформацією до очей. Дійсно, до біса.

— Щоб я вірно зрозумів, — пробурмотів він, все ще приголомшений. — Країна, яка очікує нападу Росії, просить запустити наші чи натовські винищувачі у свій повітряний простір під приводом боротьби з терористичною загрозою?

— Так.

— Може, ще й озброєні?

Питання було риторичним, тому начальник комунікацій пропустив відповідь. Він мав лише передати інформацію, хоча Вільґат його не здивував. Начальник зміни часто залишав такі речі в голові.

Вільгат розвернувся на каблуках і рушив просто до кімнати полковника.

— Ви знаєте про вимогу українців?

Начальник зміни підвів очі від своїх паперів.

— Прохання, а не вимогу, — гаркнув він. Його очі були налиті кров’ю, як у алкоголіка після тижневого марафону, який не хотів закінчуватися. — Є зелене світло.

Вільґат відчув, що слух знову його підводить.

— Зелене світло має бути від президента на прохання Міністерства національної оборони.

— Що скажете, пан підполковник.

Він подиву у нього відібрало мову.

— Я хотів би переконатися: чи є у нас зелене світло для місії над територією України озброєних літаків країни-члена НАТО? Адже якщо росіяни залетять у їхній простір і почнуть стріляти… — сказав він наостанок. Він знав, що робить із себе дурня. Саме це сказав шеф, до речі, не радісно. Як і Вільгат, він добре усвідомлював наслідки. Але він виконував накази.

Симптоми похмілля не тільки не зникли, але й склалося враження, що вони почали погіршуватися.

— Не далі Києва. Ми розглядаємо це, відповідно до домовленості, як превентивну місію щодо запобігання теракту.

— Уедем[19] знає?

— НІ. І так воно має залишатися.

Йому це не подобалося. У брехні були короткі ноги. В американців скрізь очі та вуха, купа нетерплячих підлиз у кожній польській формації, а на додачу до всього — AWACS у повітрі. Дізнаються відразу після того, як винищувачі злетять. Скандал, який відбудеться після цього, буде як торнадо у центрі Варшави. Про що, звичайно, знав черговий. Гнів янкі обов'язково добереться і до нього.

— На що ти чекаєш? — уїдливо запитав полковник. — Будь ласка, надавай накази.

Той відкрив рота, щоб запитати про реакцію на можливу атаку росіян (білоруські аеропорти знаходяться в п’яти-семи хвилинах польоту Су-35 або МіГ-31 від Києва), але стримався. Про все домовилися через голову і не питаючи його думки. Він просто мав виконувати наказ.

Вільгат з розмаху усівся на своє місце і з важким серцем зв’язався зі штабом 2-го тактичного авіакрила.

5 етап

Полковник Вадим Холиченко чекав у вестибюлі президентського палацу. Вони привітали один одного коротким рукостисканням. Їх вже ретельно обшукали, вилучивши електронні пристрої, зброю, запасні обойми та навіть годинники. Ференц встиг злісно прошепотіти Вайману, що їм все одно дуже пощастило, бо охоронці не забрали в них кардіостимулятори. Жарт здався майору не смішним.

— Де Тамара?

Ференцу довелося зосередитися, щоб зрозуміти, про кого йдеться. Українці знали Лєну під іншим псевдонімом, що було дивно: у ведучих була детальна особиста інформація про неї, але їхній справжній псевдонім був секретом. Ференц не дуже пам'ятав, хто і з якою метою придумав цей маскарад.

— Вона трохи запізниться, але приєднається до нас, — оголосив він.

— У неї є двадцять хвилин. Уся зустріч триватиме п'ятнадцять хвилин.

У залі палацу панувала незвичайна активність. Занепокоєні чиновники приходили і йшли. На них ніхто не звертав уваги. Охоронці у подвійній кількості були озброєні автоматами. У них були похмурі вирази обличчя, і все їхнє ставлення давало зрозуміти, що з ними не варто зв’язуватися.

— Ти хочеш мені щось сказати? — запитав українець.

— Ти знайшов його? — запитанням на запитання відповів Вайман.

Холиченко, скоривши театрально наївне обличчя, показав пожовклі від нікотину зуби.

— Кого?

— Не прикидайся. Мертвого Москалевича.

— Мушу визнати, що вам вдалося мене здивувати, — серйозно сказав українець. — Хороший калібр. Що він там робив? Він був вашим джерелом, і ГРУ його застрелило?

— Вони швидко обернулися, — зумів бути відвертим Вайман. Він намагався не думати про думку Малішевського щодо того, що він щойно зробив. Згідно з принципами полковника, він повинен стояти на своєму і нічого не визнавати, навіть якщо джерело мертве. Однак Вайман вирішив, що надзвичайні обставини виправдовують відхід від правил. Українці мали право знати.

— Сьогодні вранці було те саме? Невдале полювання?

— Так.

— Я розумію, чому він не хотів з нами спілкуватися, — продовжив імпровізований допит українець. — Але чому він не доповів янкі? Я не вірю, що вони платять гірше за вас.

— Він не хотів грошей, — по-дитячому образився Вайман.

Довгу мить запанувала тиша. Холиченко уважно вивчав вираз їхніх облич.

— Ви впевнені, що удар був спрямований в агента? — запитав Холиченко після довгої мовчанки. Майор здивувався. Хтось такий досвідчений, як Холиченко, повинен додатково дослідити питання мотивації російського ФСБ-шника. З якоїсь причини він закинув тему.

— Чому Ви запитуєте?

— Можливо, ви були ціллю.

— Ми припускаємо, що це все-таки був Москалевич, — долучився до розмови Ференц. Останнім часом він погано спав. Його очі горіли. Голова була наповнена звинуваченнями з боку зарозумілого поліцейського, в голосі якого лунали погрози з гуральським акцентом. — Можливо, він і ми.

— Від нього ви отримали інформацію про диверсантів?

— Вірно.

— А потім ви цілий день провели разом. Припускаю, що ви не розмовляли про погоду.

Ференц глянув на майора. Вайман обдумав відповідь. Зізнання контактів із чоловіком, тіло якого київська міліція виявила на місці стрілянини, має зовсім інше значення, ніж розкриття російського плану ведення війни на початковому етапі.

— У нас було дуже мало часу, щоб перевірити інформацію, — наостанок сказав він. — Перш ніж зайти глибше, ми вирішили, що його потрібно перемістити. А потім знову напали.

Холиченко якусь мить дивився на нього. Усі троє знали, що питання залишилося без відповіді.

— Добре, — несподівано погодився українець. — Почекай хвилинку. я маю подзвонити.

Не чекаючи реакції, він підійшов до одного з охоронців і трохи поговорив з ним; офіцер кивнув, відкрив одне з відсіків великої сталевої шафи та вийняв мобільний телефон, який простягнув полковнику. Незважаючи на високе звання та посаду, Холиченко був пов’язаний тими ж правилами, що й гості ззовні.

Українець стояв у дальньому кутку залу і підносив апарат якомога ближче до рота.

— Він не купив цю версію, — сказав Ференц, переводячи погляд на майора.

— Не мав права, — погодився Вайман. Раптом він відчув жахливу, непереборну втому. За годину дрімоти віддав би річну зарплату. Він не спав двадцять годин. В нього стріляли, він мусив тікати, викручуватися, брехати і викривляти реальність. Все раптом здалося безглуздим. Сили, з якими він зіткнувся, здавалися незнищенними. На якусь мить він відчув себе мурашкою, яка стояла перед жорнами.

— Буде якась сутичка, — продовжив Ференц. — Треба повідомити Малішевського.

Вайман знав, що це необхідно, але думав про це неохоче, тому що попередня розмова з його шефом була нелегкою. Керівник відділу виявив (м’яко кажучи) невдоволення втратою Москалевича. Він не сказав цього прямо, але Вайман відчув, що полковник має претензії, що вони не справляються зі своїм завданням. Він дав зрозуміти, непрямо, але досить зрозуміло, що якби вони були більш обережними, росіянин був би живий і міг би принести неоціненну користь Польщі. Знання, які він забрав із собою в могилу, дозволили б польській розвідці відкрити найглибші таємниці ФСБ, не лише детально вивчити структуру цієї організації, а й її плани, методи діяльності та цілі, що, у свою чергу, було б надзвичайним активом у відносинах з американцями, міцною валютою, якою можна платити за різноманітні вигоди від старшого партнера, який звик до ділового мислення.

Вайман, хоч він, очевидно, розумів причини розчарування свого начальника, відкинув такі міркування. Їх було просто замало, про що полковник добре знав. Ференц і Лєна зробили все можливе, і якби не несподівана допомога людей Толяка, вони б, мабуть, загинули, захищаючи Москалевича, що трагічно підтвердило б тезу про критичну недостатність кадрів, які здійснюють таку складну операцію, як захоплення агента на чужій території, і, мабуть, лише тоді це спонукало б владу покращити ситуацію.

— Я подзвоню йому, коли ми підемо звідси, — сказав Вайман.

Повз промчав голова української військової розвідки. Він їх навіть не помітив, лише побіжно кинув якусь увагу Холиченку, який після розмови повертав телефон у сейф.

У той момент, коли полковник повідомив, що президент прийме їх трохи пізніше через продовження зустрічі з головнокомандувачем української армії, Ференц побачив Лєну біля в'їзних воріт. Вона стояла з піднятими руками, дозволяючи охороні обшукати себе. Він ніколи не бачив її такою нервовою та нетерплячою.

За останні півгодини сталося щось серйозне.

***

Поки що все йшло за планом. Вантажівка з Фоміним під'їхала до малолюдного бічного входу на станцію метро "Хрещатик" і розташувалась так, щоб залишатися в сліпій зоні камери міського спостереження неподалік. Оператори, одягнені в костюми, перуки та накладні вуса, схожі на найзвичайніших жителів міста, виходили з вантажівки парами або поодинці, а потім прямували до перону, законно кидаючи пластикові жетони, що дозволяли їм зайти на вокзал і проїхатися в поїзді. Раніше підкуплений охоронець (з дуже проросійськими настроями) переконався, що камери станції постраждали від незначної несправності, яку усунули через п’ятнадцять хвилин. За іронією долі, в той самий момент на іншому кінці станції виникла жорстока бійка за участю кількох гарячих (та п’яних) молодих людей, які швидко перейшли від образ до кривавої бійки з кулаками, ножами та телескопічними палицями. Йшлося, начебто, про суперечку між уболівальниками київського "Динамо" та донецького "Шахтаря", які приїхали до столиці. Щоб припинити бійку, знадобилося аж три патрулі поліції, а в численних підземних коридорах і платформах головного вокзалу київського метро патрулів не було.

На одній із колій зупинився поїзд. Натовп передусім бажав зайняти місце посередині — ніхто не звертав особливої уваги на чотирнадцять молодих непоказних чоловіків, що стояли збоку. Коли хвиля тих, хто сідає, почала рухатися, люди Фоміна непомітно зникли за маленькими, трохи іржавими дверима в кінці однієї з платформ.

Вони опинилися на початку тунелю, який щодня закривали, і який тьмяно освітлювали кілька ламп. Вони зняли цивільні куртки, під якими були одягнені вогнезахисні чорні комбінезони. Вони вилучили зброю та спорядження з туристичних сумок та рюкзаків. Одягли тактичні жилети, застібнули лямки шоломів, перевзулися, повісили на пояси гранати. Бійці виконували кожну дію якісно, але без зайвого поспіху, допомагаючи один одному та стежачи, щоб усі предмети особистого спорядження були надійно закріплені та не створювали жодного шуму під час маршу.

Група з чотирнадцяти осіб за хвилину перетворилася з цивільних на злагоджений військовий підрозділ.

Щоб розпочати реальну місію, їм треба було подолати кілька перешкод.

Перша з’явилася вже через сорок метрів. Прохід перекрили ворота товщиною в лікоть, зачинені на електронний замок. Саша Крупський відкрив їх без особливих проблем — підготовка до операції включала, серед іншого, отримання комбінацій цифр, які звільняла замки.

Вони переступили поріг і опинилися в тунелі секретної лінії метро, яка знаходилася у виключному розпорядженні вищої влади України. Поодинокі рейки йшли майже на схід. Перед операцією Фомін (і не тільки він) так довго вивчав плани, що фактично знав їх напам'ять: він знав, що приблизно через сімсот метрів вони будуть точно перед Президентським палацом. Однак не він був їхньою метою.

Майор спостерігав, як Саша закрив важкі червоні від іржі двері, відокремлюючи їх від зовнішнього світу двометровим сталевим бар’єром, потім змінив код і пройшов через вхід. Будь-хто, хто намагатиметься їх переслідувати, зіткнеться з проблемою, для вирішення якої команді знадобиться час.

Підготовка завершена.

Вони рушили.

***

— У президента в найближчому оточенні є кріт, — майже задихаючись, оголосила Лєна без передмови, ставши біля Ваймана. — Дуже близько. Напад планується сьогодні ввечері.

Холиченко дивився на неї, як на рідкісну екзотичну пташку, змушуючи свій стомлений, перевантажений інформацією розум працювати на повну котушку. Йому вкрай потрібен був відпочинок, а він не міг собі його дозволити. Українець не міг згадати, коли востаннє спав всю ніч. В іншому житті, думалося. Поляки теж виглядали виснаженими.

— Щось більше? — гаркнув він.

— У мене більше нічого немає.

— Звідки в тебе ця інформація?

Жінка стиснула губи.

— Вадим, ми давно знайомі, так? — втрутився Вайман. — Якщо вона каже, що існує серйозна загроза, сприймай це серйозно.

— Я маю бути конкретним. Палац добре охороняється. Президент нікуди не йде. Чи знаєте ви щось про тип нападу?

— Ні. — Лєна висунула підборіддя вперед. Її очі потемніли. — Але, можливо, про всяк випадок варто його перевести.

— А може, саме це мав на увазі ваш інформатор.

Вона замовкла. Холиченко запам'ятав слова слідчого про результати допиту полонених учасників диверсійних груп. Ці люди були просто звичайними солдатами з мінімальною підготовкою щодо диверсій. ФСБ практикувала своєрідний аутсорсинг людських ресурсів без безпосереднього залучення своїх добре підготовлених офіцерів. Це траплялося і раніше, але для набагато менш значущих завдань. Напрошувалася теза про відволікання уваги українських спецслужб від реальної загрози. І це дуже гармоніювало зі словами молодої польки, яка чудово розмовляла українською.

Тому він їй повірив, звісно, повірив — і сказав трохи образливі слова, щоб було зрозуміло, що він не дуже зважає на інформацію. Попри все, вони не були однією командою. Крім того, він відчував злість — уже вдруге за день виявилося, що поляки мають принаймні такі ж хороші джерела інформації, як і він. Може навіть кращі. І вони були на його території. Так бути не повинно.

— Перепрошую, потрібно ненадовго відійти, — сказав він. — Незабаром повернуся.

Не чекаючи відповіді, він рушив уперед. Показав своє посвідчення ще одному черговому (хлопець добре знав полковника в обличчя, але все одно дивився на документ так, наче бачив його вперше в житті) і пішов бічним коридором до частини, яку займає служба безпеки президента. Бригадний генерал Борис Карпюк був значно молодший за Холиченка, мав широкоплечу постать спецназівця та залізний рукостиск. Він привітався з полковником, як із давно втраченим другом, і одразу запросив на каву.

— Як ситуація? — спитав Холиченко, дрібними ковтками попиваючи киплячу, чорну як смола рідину.

— Як у російському цирку, — відповів охоронець. — О восьмій поступає інформація, що вони зайдуть, о дев’ятій — тверда заперечення, що вони категорично не зайдуть, о десятій — наліт, об одинадцятій — ракетний обстріл; то всі знову кажуть, що це лише видимість, і орки тільки лякають людей. Знову і знову. А шеф живе в своєму ритмі.

- І надалі не хоче чути про заходи безпеки.

— Ну, не хоче, хоч і Подоляк, і Стефанчук, і Шмигаль, і інші його вмовляють. Нічого Глухий як пень.

Незважаючи на похмурий зміст своїх слів, Карпюк все одно посміхався кутиками вуст. Скільки себе пам’ятав, Холиченко ніколи не бачив його розлюченим чи навіть неврівноваженим. Чоловік ніколи не втрачав холоднокровності, навіть під час найглибшої кризи, намагаючись навчитися чогось нового. Він мав добру голову на плечах. Був призначенцем президента і рідкісним зразком потрібної людини в потрібному місці.

— У мене є непідтверджена інформація про планований напад, — сказав Холиченко. Кава стимулювала кров циркулювати швидше. Втома поволі спала. — Ні часу, ні плану я не знаю.

Карпюк став трохи серйознішим.

— Самовбивця? — спитав він. — Група? Вибуховий пристрій? Ракета? Міномет?

— Не знаю. Скоріш за все, у вас є кріт.

Посмішка повністю зникла з вуст генерала.

— У найближчому оточенні, можливо, канцелярія, можливо, команда радників, — продовжив гість. — Шукайте когось, хто має постійний доступ до вуха президента. Це має полегшити атаку.

— Я хочу поговорити з джерелом, — сказав Карпюк.

— Неможливо. Тип мертвий.

— Москалевич?

Начальник охорони президента був взірцевим прикладом обізнаної людини. Він був на "ти" з керівництвом міського поліцейського управління, мав друзів в штабі військової поліції, не кажучи вже про начальника Холиченка. У його завдання входило забезпечення діяльності високошвидкісного інформаційного каналу. Усі зрозуміли, наскільки важливо захистити главу держави, і наскільки небезпечними є сили, які хочуть змінити нинішній стан речей.

— Він, — кивнув полковник, намагаючись не показати, що бреше. Коли Лєна розмовляла з інформатором, Москалевич був уже мертвий. У поляків було інше джерело, теж добре обізнане в реальності. Незважаючи на збіг інтересів і їхню дружбу, Карпюку не потрібно було про це знати. — Його розстріляли хлопці з ГРУ.

— Але він встиг дещо сказати.

— Це все, що я знаю.

— Тому що не ти його вів.

— Поляки.

Карпюк з розумінням кивнув.

— Коханий, покажи мені якогось хлопця, якого б пані лейтенант не завербувала, — сказав він, розсмішивши Холиченка. Через деякий час він продовжив більш серйозно: — Звичайно, Зеленський не захоче й чути про посилення заходів безпеки. Я не зрушу його, поки не почнуть падати бомби. Я теж не дам йому безпосередніх охоронників, бо він викине їх за двері.

— Можеш досконало просвітити його людей, — запропонував полковник.

— Ми вже всіх перевірили, — відповів Карпюк.

— Ти шукав поточні російські зв’язки. Він сплячий агент. Вони ніколи його не активували. Перевірка даних. Придивіться до всього незвичайного. Я б почав із тих, хто найбільше не любить кацапів. Радикалів.

— Вірно.

— Зеленський збирав свою команду після перемоги на виборах. Але хтось зі старої колоди, хто ще пам’ятає Кучму чи Кравчука.

— Це, в свою чергу, надто просто.

— А вони знову такі витончені?

Генерал погодився з цим. В кабінет заглянула секретарка.

— Пане полковник, вас запрошує президент.

Холиченко підвівся.

— Я мушу йти.

Піднявся і Карпюк. Вони стояли обличчям до обличчя.

— Знаєш, ким був Москалевич? — запитав хазяїн кабінету.

Холиченко кивнув. Запитання Карпюка містило припущення, яке відповідало попереднім передчуттям полковника. Елементи гри не поєднувалися.

— Якщо це правда, чому він пішов до поляків? — запитав гість.

Генерал багатозначно подивився на нього. Здогадайся сам, показував він.

— То що далі? — продовжив Холиченко після тривалого мовчання.

— Це залежить від того, чи хочеш ти попередити поляків.

— Повинен, я? Що краще для нас?

— Ти і без мене знаєш: що.

— Скажи.

— Як на мене, краще мати Захід на своєму боці. Якщо на них нападуть, вони розсердяться. Американські інтереси будуть під загрозою. І ми отримаємо допомогу НАТО, можливо навіть пряму. Це дозволить нам захиститися і загнати Володю в пекло.

Чи то, Карпюк, припускав, що російська провокація матиме протилежний ефект від очікуваного, оскільки не стримає Захід, а консолідує його та посилить опір. Цікаво, чи врахували це росіяни у своїх розрахунках. Як і в будь-якій стратегічній грі, досягнення мети може виявитися неможливим через неправильну оцінку навіть одного (або кількох) факторів, з яких складається весь план.

— Треба подумати, — сказав Холиченко. — Тримайся.

— Ти також.

Полковник зник за дверима. Карпюк набрав певний номер телефону.

Більше вони вже не побачилися.

***

Вони дійшли до кінця тунелю. Прохід перекрили інші ворота, ще могутніші за попередні. Найсерйознішою перешкодою на їхньому шляху були стотонні багатошарові дверні рами, які рухалися вбік електродвигунами. Відкрити їх ззовні було неможливо. Це міг зробити лише хтось на іншому кінці, хтось знав чотирнадцятизначний код і чиї відбитки пальців були зареєстровані в базі даних людей, уповноважених самостійно пересуватися закладом і самостійно виконувати різні дії, наприклад, евакуацію. президент та вибрані співробітники. Коло таких людей налічувало лише декілька імен.

Майор Фомін дивився в об'єктив підвішеної до стелі камери. Скло нагадувало нерухомі очі акули. Діод, який зазвичай регулярно блимає, також виявився мертвим. Завдяки чиїмось зусиллям система моніторингу останні кілька хвилин не транслювала живе зображення, а відтворювала зациклені, раніше записані кадри порожнього коридору. Що було, начебто, надмірною обережністю, адже підлеглі Карпюка, які стежили за моніторами, уважно спостерігали за тими місцями, де був рух. Ніхто не хотів надто часто дивитися на екран, який показував тунель майже на вісімдесят метрів під землею, майже на вісімдесят метрів під землею, закритий і порожній, тому ймовірність того, що хтось помітить операторів, була невеликою — але вона існувала, і тому цієї деталі не було знехтувано.

Майор глянув на годинник. Вони дійшли до воріт на три хвилини раніше. Вони мали хвилинку відпочити.

Він натиснув на кнопку радіо. В ефірі з’явився стислий звіт тривалістю частки секунди про те, що штурмова група досягла вихідної позиції. Інші команди, розташовані в різних частинах Києва, отримали його, розшифрували і прийняли. Також повідомили про готовність.

Дві з половиною хвилини.

Етап 6

Вільгат витер піт із чола. Температура в головному приміщенні Центру повітряних операцій була нормальною, але у старшого чергового склалося враження, що африканська спека тут нестерпна. Але хоч події відбувалися не стільки швидко, скільки з нестримним імпульсом, схожим на стотонну брилу, що котиться по злегка похилому схилу і змітає все на своєму шляху, Вільгат усе ще контролював ситуацію.

Поки що.

Спочатку він зв’язався з українським колегою, таємно сподіваючись, що вони передумають, скажуть, що після додаткових роздумів справляться самі, адже російська авіація все ще на базах, тому транспортники не потребують озброєного конвою, дякуємо за готовність, тощо. Однак ні. Полковник, який сидів десь у бункері під Вінницею, абсолютно неймовірною сумішшю російської, української та англійської, гаряче подякував йому від імені українських військових повітряних сил, президента Зеленського та від себе (на чому він двічі наголосив) за готовність допомогти, і надав канал зв’язку, яким польські пілоти мали контактувати з українськими пілотами та українським центром наведення, визначив час і місце зустрічі обох формувань і нарешті заявив, що Іл-76 незабаром будуть готові до зльоту.

Закінчивши розмову, Вільґат зітхнув (майже здувши кілька аркушів нотаток зі стільниці. Він мав кілька старомодних звичок: наприклад, щоб упорядкувати свої думки, він любив шкрябати на папері ручкою й записувати все, що прийшов йому на думку у вигляді суміші букв і слів, відомих тільки йому символів, які було важко розшифрувати), відновив зв’язок з командиром 2-го тактичного авіакрила, а потім з важким серцем підтвердив попередній наказ, щоб визначені до операції мисливці піднялися в повітря і взяли курс на державний кордон.

Машина рушила. З цього моменту все залежало від удачі.

І від росіян.

***

Кімната, яка, ймовірно, була призначена як конференц-зал для менш офіційних зустрічей, справляла на Ференца враження абсолютно звичайної, демонстративно анонімної та абсолютно несумісної з позицією людини, яка займала місце по інший бік столу. З позицією, а не одягом чи поведінкою, адже Зеленський був одягнений просто (пізня пора дозволила йому відмовитися від костюма, а гості приходили також у повсякденному одязі, на якому, м’яко кажучи, були інтенсивні сліди використання), він не випромінював королівської влади, яку деякі глави держав поширювали навколо себе. Усміхнений і привітний, він швидко скорочував дистанцію до співрозмовника. Через кілька хвилин ви відчували, ніби знали цього невеликого зростом типа багато років і багато чого пережили разом.

Після кількох хвилин необов'язкових розмов президент став серйозним.

— Я чув про успіх, — сказав він, кидаючи співчутливий погляд на чотирьох гостей, що сиділи навпроти. — І хотів би вам дуже подякувати. Дуже важливо, щоб ворог знав, що він не може безкарно бродити по нашій території.

— Дякую, пане Президенте, — відповів Холиченко. — Ми просто виконали свій обов’язок.

- І що мене найбільше тішить, — продовжив Зеленський, посміхаючись банальності полковника, — це те, що ви, наші польські друзі, співпрацюєте з нами. Ой, забув спитати: ви українською мовою говорите?

— Так, пане президенте, — відповів Вайман від імені всіх.

— Бо я тут балакаю і балакаю, але не переконався, що ви розумієте, — засміявся колишній актор і продюсер серіалів. — Вибачте. Як я вже сказав, радий бачити вас тут. Українці знають, що вони не самотні. Ми цінуємо співпрацю.

— Ми також.

— Однак я хочу чітко сказати: поганий мир кращий за хорошу війну. Крім того, хороших воєн не буває. У нас складна ситуація, ми вісім років воюємо на Донбасі. Але решта України працює і живе спокійно. Більшість українців не зазнали жахів війни. І я зроблю все, щоб це не змінилося.

Ференц поворухнувся. Повідомлення не може бути зрозумілішим. Президент щойно заявив, що не хоче провокувати росіян. Навіть факт, що на нього сьогодні було два замахи, на цю точку зору не вплинуло. Чоловік послідовно дотримувався політики умиротворення, вважаючи, що зможе домовитися з росіянами. Багато його співвітчизників не тільки не поділяли цю точку зору, а й вважали, що президент через свій підхід (чи, можливо, бізнес з росіянами, адже значна частина його статків мала російські джерела) не робить все необхідне, щоб підготувати країну до неминучої війни, і це навіть гальмує необхідні дії.

— Пане Президенте, росіяни стягнули біля наших кордонів не менше двохсот тисяч людей, більшість танкових сил із західних і центральних округів, більша частина авіації, а також Чорноморський флот приведені в бойову готовність — сказав Холиченко, мабуть, не бажаючи, щоб вони відповідали на негласне звинувачення польських гостей. — Не потрібно їх провокувати.

— Мені це відомо. Але це не означає, що вони збираються нанести удар. Концентрація сил слугує інструментом тиску, щоб змусити отримати поступки з нашого боку без війни.

— Вони хочуть війни, — зазначив Холиченко. — Вони хочуть нас підкорити, і тільки силою. Напад на вас є найкращим прикладом цього, пане президенте.

Зеленський примружив очі, ховаючи маску доброзичливого жартівника. Його метаморфоза відбулася миттєво. Ференц подумав, що ця людина може бути справді небезпечною, коли злиться.

— Скажу вам, чому я не вірю у війну. Тому що це абсолютно нелогічно. З якої причини? Ну, у Путіна всі його цілі досягнуті без війни. Мати справу із Заходом, перш за все з Німеччиною, і новим європейським порядком. Деякі аналітики кажуть, що війна, якщо вона почнеться, буде насправді конфліктом із США, а не з Україною, так званою проксі-війною. Може й так. Але в цьому випадку рішення про це виглядає ще більш ідіотським. Сполучені Штати мають велику проблему в Тихому океані: Китай. У певному сенсі вони змушені обмежити свою військову та частково політичну присутність у Європі, щоб зосередитися на Серединній Імперії, адже вона, фактично, з кожним днем стає могутнішою. Не в їхніх інтересах брати участь у конфлікті в Європі. Росія це знає. Путін може грати без війни і чекати, поки американці втечуть. На його боці пацифістська Німеччина без армії, залежна від його сировини, яка зробить усе, щоб газовий бізнес продовжувався, як завжди, і яка, крім того, загалом проти американського панування, що робить її справжнім, серйозним союзником, тому що для Німеччини економіка та життя з високим життєвим рівнем є абсолютним пріоритетом. Подумайте, як красиво звучать у вухах Путіна послідовно реалізовані німцями заяви про ліквідацію ядерної енергетики, нав’язані зеленою ідеологією. Він знає, що кожна наступна зупинка АЕС у Німеччині посилює залежність цієї економічної держави від російської сировини. До речі: газ, на відміну від атомної, такий екологічний, чи не так? Він знає, що значна частина Західної Європи, як і Німеччина, також залежна від його газу, і в той же час фінансує його озброєння. У Путіна є "Північний потік-1", і він незабаром відкриє "Північний потік-2". У нього є інтелектуальна еліта на Заході, яка його обожнює, і він має підтримку антиамериканської Франції та проросійської Італії. У нього під рукою створення справжньої осі Москва-Берлін-Париж і ведення бізнесу в неймовірних масштабах. Путін може розраховувати на великі західні інвестиції. Він говорить західним політикам і громадській думці: на вас чекає Сибір з її незліченними багатствами. Ваших прем'єрів і міністрів, інженерів та інших спеціалістів чекають роботи в Газпромі, "Північному потоці" та інших дуже багатих компаніях. У нас страна бальшая, всі помістяться. Разом ми побудуємо новий європейський дім на основі нашої сировини та вашої промисловості, товариші капіталісти, — каже їм Путін. Американці підуть собі за Атлантику, а ми будемо мати для себе всю Європу, від Владивостока до Лісабона. Він заспокоїть бунтівників, дасть бідним по дупі, збагатить багатих і щедро винагородить вірних. І всі будуть щасливі. Захід слухає, киває, муркоче, як щасливий кіт на печі: ось у чому справа — мир і добробут. Вони ставляться до Росії як до будь-якої іншої країни, і Путін, хоч і трохи незвичайний у підході до демократичних стандартів, але раціональний політик, крутий аналітик, і з ним можна без проблем ладити. А результати цього є? Ну, у Путіна все може бути без війни, йому потрібно лише трохи терпіння. Якщо він нападе на Україну, то відразу втратить більшість своїх здобутків, а Захід запровадить санкції проти Росії. Йому це невигідно. Путін і вся кремлівська еліта, всупереч зовнішньому вигляду — люди раціонально мислячі.

Президент замовк. Він потягнувся за пляшкою води. У нього пересохло в роті від довгої тиради. Ференц бачив його кілька офіційних і неофіційних виступів, але ніколи не чув, щоб Зеленський говорив із такою пристрастю.

"Він не переконує нас, а лише себе", — подумав він. Поляк не погодився з міркуваннями Зеленського. Путіна можна трактувати як людину, яка мислить раціонально, тільки в рамках пострадянської раціональності, великоросійської логіки, яку на Заході не розуміють. Коли Володимир Володимирович якось говорив про розпад Радянського Союзу як про найбільшу трагедію ХХ століття, він мав саме це на увазі. Падіння імперії стало справжньою трагедією для Росії, позбавивши її інструментів для проведення імперської політики. У Кремлі дуже серйозно ставляться до давньоруської програми, ще часів Івана III Грозного, програми "збирання руських земель". Російський президент говорив про це відкрито, але політики на Заході (і, мабуть, Зеленський) сприйняли його заяви як частину гри. Так було зручніше.

— Я багато говорив, — вибачливо посміхнувся Зеленський, ставлячи пляшку. Наче за помахом чарівної палички повернулося привітне обличчя глави української держави. — Я просто хотів сказати, що мій обов’язок — зробити все можливе, щоб уникнути війни, і я вважаю, що це можна зробити. Я не впевнений на всі сто відсотків, але повинен ризикнути. Тому я хочу уникати дій, які росіяни можуть розцінити як провокацію.

Ференц не витримав:

— Пане Президенте…

Ніхто так і не дізнався, що збирався сказати поляк, бо тишу порушив рев сирени аварійної тривоги. Через секунду двері кімнати з гуркотом відчинилися, і всередину вбігло кілька співробітників служби безпеки. Будівлю сколихнув сильний вибух, від якого голосно задзвеніли вікна.

Ще через секунду до какофонії ззовні долинули черги з великокаліберних кулеметів.

***

План нападу на президентський палац, який люди Фоміна мали здійснити в ніч з двадцять третього на двадцять четверте лютого дві тисячі двадцять другого року, був розроблений надзвичайно детально; Наповнений подробицями документ відповів на багато запитань і спробував розвіяти численні сумніви. Наприклад: де вдарити? У якому з численних, розкиданих по столиці штабів перебував би президент під час нападу? Де зосередити свої зусилля?

Однак це завдання виявилося принципово нерозв'язним, оскільки неможливо було заздалегідь передбачити всі чинники, які можуть вплинути на місцеперебування глави української держави в конкретний момент. Тож планувальники підійшли до проблеми з іншого боку. Було поставлено питання, де президент сховається в разі небезпеки. Тут питання виявилося простіше, бо таких місць було небагато. А в разі серйозного нападу одне: підземний бункер, розташований біля штаб-квартири Адміністрації Президента на Банковій, 14, із входом безпосередньо з будівлі, та кілька інших, глибоко засекречених і під сильною охороною, розкиданих по території та захованих під землею. Сховище було створене саме для того, щоб служити керівництву держави надійним і безпечним місцем для того, щоб пережити терористичний напад в разі серйозної загрози.

Так ось, штаб запланував заманити Зеленського в це потужне укріплене місце, розташоване глибоко під землею — що тільки здавалося парадоксом, адже теоретично легше здійснити атаку з поверхні. Однак рішення стало зрозумілим, якщо взяти до уваги, що у Фоміна були дуже детальні плани бункера і всіх входів, що ведуть до нього. Великого секрету в цьому не було: підземний комплекс був побудований ще в 1950-х роках, ще за часів Радянського Союзу, і проектувався в Москві. В архіві Міноборони Росії зберігалася окрема шафа з повною документацією будівлі, і ось вона послужила основою для планування операції. За інформацією колег-розвідників, Фомін знав, що за тридцять років незалежності українці принципово не порушили конструкцію бункера, не змінили планування кімнат чи коридорів і навіть залишили механізми, що відкривають численні перегородки та шлагбауми з броньованої сталі, до яких тільки було додане електронне управління та замінено силові проводи. Решта доопрацювань від господарів обмежилася встановленням нової системи зв’язку та вентиляції та сучасних потужних генераторів. Скромний обсяг роботи значно полегшував роботу Фоміна. Він точно знав місце розташування кімнати, в якій охорона розмістить президента. Під час численних нарад і конференцій очолювана ним група проектувальників розробляла під’їзні шляхи та шляхи подолання дамб і перешкод.

Коли пробив час нападу, сталося кілька подій одночасно.

Вікна чотирьох далеких квартир, розкиданих по районах Києва, відчинилися, як за командою. Через кілька секунд з них вилетіли безпілотники KUB-BLA, які працювали в автономному режимі і запускалися з гідравлічних пускових установок. Вони були такі тихі й маленькі, що на тлі нічного неба їх ніхто не помітив. Через недосконалу систему наведення вони не особливо підходили для атаки рухомих цілей, але в даному випадку перед ними такого завдання ніхто і не ставив; вони мали влучити в будівлю. Звісно, трьохкілограмова боєголовка не могла завдати серйозної шкоди, але знову ж таки від неї вимагали не цього. Йшлося про класично зрозумілу диверсію, операцію, яка відволікає і заплутує. Дрони чудово впоралися з цією роллю. Завдяки конструкції літаючого крила з незначною радіолокаційною сигнатурою та майже безшумним електродвигуном, їх виявилося важко помітити українським системам спостереження, які зреагували лише тоді, коли чотири крихітні літаки були майже над президентським палацом.

Друга подія сталася набагато ближче до палацу.

Специфіка цього місця полягала в тому, що частина вулиці Банкової, де знаходилася адміністрація президента, знаменитий Будинок з химерами та не менш відомий (і красивий) Будинок плачучої вдови, що знаходився трохи далі, була відокремлена від вулиць решти міста суцільною огорожею, з воротами, що охороняються озброєною вартою. Всередині була закрита зона, але доступ до воріт був вільний, з обох боків, як з вулиці Інститутської, так і за півкілометра, з вулиці Лютеранської.

Дві пари темних фургонів одночасно звернули з обох вулиць на Банкову і почали під’їжджати до воріт.

Машини виглядали як звичайні розвізники Mercedes Sprinter від відомої київської кейтерингової компанії, що спеціалізується на італійській кухні, з відповідними емблемами на бортах, розмальованими яскравими кольорами. Пропозиція компанії була настільки насиченою і привабливою, що нею зацікавився відділ матеріально-технічного забезпечення Адміністрації президента і регулярно замовляв великі партії гарячих і холодних страв. Компанію, як і багато інших у місті, заснував два роки тому резидент ФСБ, виділивши для цього значні кошти. Його завдання полягало в тому, щоб запропонувати найкращий можливий продукт і завоювати довіру клієнтів, що було більш ніж досягнуто. Товарообіг зростав, тому було придбано кілька додаткових транспортних засобів. Кияни вже звикли до них, тож того вечора на типові фургони ніхто не звертав уваги, включно з охороною, яка захищала доступ до палацу.

Ці машини, однак, мали мало спільного зі звичайними фургонами (хоча зовні вони так і виглядали), оскільки були перетворені на легкі броньовані автомобілі, стійкі до кулеметного вогню та удару осколками. Вони були озброєні вежею, що висувалася гідравлічним пристроєм, з півдюймовою гарматою Корд; крім механіка-водія і навідника, фургони могли перевозити максимум вісім десантників з повним спорядженням.

Вони були розроблені як ідеальний інструмент для гібридної війни.

Фургони, яких ніхто не непокоїв, від'їхали від штаб-квартири компанії (власник і засновник якої вже дві години їхав до кордону з Білоруссю) і під'їхали до палацу, на борту їх було двадцять вісім осіб. Після повороту на вулицю Банкову вони (кожна пара зі свого боку) пригальмували, все ще ідеально синхронно. При цьому вони дібрались до воріт, що відокремлюють територію президентської резиденції від зовнішнього світу. В обох випадках охоронці, побачивши знайомі автомобілі, не запідозрили небезпеки. Проте командир штурмовиків знав, що цього разу він не міг просто зупинитися, показати документи та наказ і чемно чекати, поки відчиняться ворота. Охоронці завжди заглядали всередину, щоб хоча б на короткий час перевірити, чи відповідає вантаж пред’явленому документу. Цього разу вантажем були озброєні до зубів бойовики сумнозвісного формування, офіційно відомого як Спецназ, а формально — 8-го управління ГРУ. Тож автомобілі під’їхали лише на метр до поліцейського поста, а з обох боків із вікон з'явилися стволи рушниць із глушниками й відкрили вогонь. Охоронці були повністю заскочені — більшість із них померли, не встигнувши навіть доторкнутися до зброї. Лише один із них, який охороняв вхід з боку Лютеранської, зреагував швидше за інших, мабуть, тому, що стояв далі, трохи прикритий менш щасливим колегою, і перший залп пройшов повз нього. Йому вдалося підняти автомат, перезарядити і запустити десяток куль у кабіну першого "Мерседеса", перш ніж його вразили кулі. Проте жодних пошкоджень бронемашині це не завдало. Машини заревли налаштованими двигунами, стрибнули вперед, вдарялися укріпленими бамперами об сталеві прути воріт, ламали їх і мчали вперед.

У цей момент залунали сирени повітряної тривоги.

Як було сказано, системи раннього попередження, розташовані в різних районах міста, мали певні проблеми не тільки з виявленням повільно летючих дронів, але й з правильною інтерпретацією того, що реєстрували датчики. Лише коли чотири безпілотні літальні апарати увійшли в зону, неофіційно відому як "зона смерті", система подала тривогу. Комп’ютери миттєво розрахували координати пострілу, а потім з гуркотом пронизали нічне небо черги великокаліберних кулеметів і гармат — і фактично нічого іншого, бо пострадянська, але трохи модернізована електроніка не була готова боротися з такими маленькими, низько рухомими об’єктами, які радар міг легко виявити і сплутати з великим птахом. Однак у бій вступили два оператори західних плечових зенітних комплексів, розміщених на дахах прилеглих будівель. І ця зброя з набагато досконалішими системами ідентифікації цілей і наведення показала набагато кращі результати. Після короткого польоту ракети влучили в безпілотники та знищили їх з гучним ударом і сліпучим блиском. Однак дві машини, що залишилися, полетіли далі і досягли своєї мети.

Перший дрон влучив у дах майже ідеально над головним входом у будівлю, пробив діру, а потім вибухнув, викликавши пожежу, яка поширилася настільки, що пожежники загасили її лише через півгодини.

Другий безпілотник, дещо випадково, завдав ще більшої шкоди, оскільки, різко змінюючи курс, щоб уникнути обстрілу, він зачепив одну з основних комунікаційних антен. Вибух боєголовки порушив нормальне функціонування системи зв'язку, яка на деякий час була змушена переключитися на запасні пристрої.

Під оглушливий завивання сирен повітряної тривоги машини "Мерседес" з обома групами спецназівців зустрілися прямо навпроти входу в палац. У цей момент башточки крупнокаліберних кулеметів вже піднялися. Півдюймові стволи одночасно випустили потік бронебійних куль, знищивши вхід і вікна першого поверху, вбивши при цьому двох охоронців, які охороняли двері, і кількох інших, які бігли на допомогу своїм колегам. Вогонь був настільки сильним, що надовго придушив будь-яку можливість організованого опору. Чотири групи по вісім командос вискочили зі своїх фургонів і побігли до головного входу. У будівлі вони розділилися на дві групи, які діяли незалежно одна від одної.

Операція розгорталася точно за планом.

***

Кімната для конференцій мала перетворитися на пастку, з якої не було виходу, тож вони вибігли з неї: шестеро охоронців, які прикривали своїми тілами Зеленського, Холиченка, а нарешті Лєна, Вайман і Ференц. Оглушливо вили сирени. Коридор праворуч, що вів до входу, був чорний від диму. Почувся гуркіт автоматної та пістолетної стрілянини, нервовий, майже шалений. Канонада швидко наближалася; нападники зламали опір захисників. Лідер групи охорони повернув ліворуч, углиб будівлі, тягнучи за собою решту. Останнім прибіг Ференц. Він інстинктивно потягнувся до поясу, але знайшов лише порожню кобуру. До біса! Його пістолет був в шафці на вході.

Вони встигли відбігти лише кілька метрів, як десь попереду, за поворотом коридору, голосно вибухнула граната, за якою пролунав крик болю, а потім серія нерозбірливих криків. Начальник охорони підняв руку, група притиснулася спинами до стін і стояла. Двоє охоронців висунулися вперед зі броєю в готовності, не відриваючи очей від коліматорних прицілів. З-за повороту вилетіла граната і покотилася в бік українців. Командир метнув Зеленського до стіни і притиснув його власним тілом до підлоги.

Решта не встигла зреагувати; граната вибухнула з оглушливим тріском. Обидва ведучі офіцери прийняли на себе основний тягар вибуху та осколків. Вони загинули, але врятували решту групи. Їхня зброя глухо застукала об кам’яні плити підлоги. Перш ніж відлунила детонація, темно одягнена постать схилилася з-за рогу й випустила довгу чергу з автомата. Троє охоронців, незважаючи на дезорієнтацію та жахливий дзвін у вухах від вибуху, відкрили вогонь у відповідь.

Ференц лежав, згорнувшись калачиком біля стіни. У нього було лише одне бажання: стати якомога меншим, мікроскопічним, принаймні настільки маленьким, щоб зникнути назавжди. Дивно, але органи чуття фіксували все навколо: вогонь, що розростався спереду, кулі, що свистіли над головою і пробивали штукатурку десь за спиною, хмари цегляно-цементної суспензії, що крутилися в повітрі й перекривали подих…

Інстинкт і роки тренувань кричали в унісон, що треба тікати звідси якомога швидше.

Один охоронець впав спочатку на праве коліно, а потім на бік, сильно спливаючи кров’ю з численних ран на грудях. Бронежилет, що захищав його тіло, виявився занадто слабким захистом від куль нападників.

Командир, який все ще прикривав президента своїм тілом, отримав поранення в голову, трохи нижче краю шолома. Кров залила сорочку Зеленського, що лежить під ним. Від чергової серії куль по підлозі розлетілися іскри. Якби стрілець направив ствол на півсантиметра вліво, життя українського президента просто б скінчилося.

Організм Ференца насправді відреагував сам, але не так, як він очікував.

Капітан відштовхнувся від стіни та кинувся вперед. Йому слід було повзти, але він інстинктивно відчув, що мусить максимально скоротити час, коли він залишався відкритим. Зробивши майже двометровий стрибок, він впав позаду мертвого охоронця, боляче вдарившись коліном об підлогу. Намагаючись не звертати уваги на біль (невиправлений меніск вирішив, що це найкращий момент, щоб нагадати про себе), він витягнув руки, намацав приклад автомата, потягнув зброю на себе і, не цілячись, випустив довгу чергу в глибину коридору.

В результаті Ференц викликав вогонь на себе. Він відчував, як кулі влучали в тіло мертвого охоронця, навіть штовхали його до нього. Він втиснувся незахищеною головою в бетон, намагаючись знову стати якомога меншим. І домігся свого: кулі хоч і летіли, але до нього не долетіли.

Поляк озирнувся. Він не бачив ні Лєни, ні Ваймана. Холиченко поповз до президента. Живим залишився лише один охоронець, який, також прикриваючись загиблим колегою, швидко стріляв у коридор.

Треба відступити, — крутилися в голові Ференца вперті думки.

Він уже хотів був крикнути Холиченку, щоб той почав тягти президента геть і щоб він разом із останньою охороною прикривав відступ, як позаду нього розірвалася світлошумова граната. Одразу за цею ще дві.

Перш ніж приголомшений чоловік втратив орієнтацію, він зрозумів, що вони опинилися між двома вогнями. Опинилися в безвихідній пастці.

***

Кшептовський і Кіка стояли спинами до автомобіля, піднявши руки вгору. Огляд тривав уже п'ятнадцять хвилин і нічого не вказувало на те, що він скоро закінчиться.

— Повторюю, — намагаючись зберігати спокій, сказав житель Закопаного. Промінь ліхтарика світив йому прямо в обличчя. Він навіть забув ті кілька слів українською, які вивчив у потязі, коли їхав до Києва. Він говорив російською з жахливим акцентом, час від часу вставляючи англійські слова. Сам собі він здався смішним. — Я консультант Державного департаменту США, направлений допомагати вашим службам. І я, і моя колега маємо дозволи на зброю, видані вашим міністерством.

Лейтенант Нацгвардії, який керував постом, мовчки вислухав пояснення, але уважно подивився на нього, недбало постукуючи документами по стволу автомата. Кшептовський навіть не був упевнений, чи хлопець його взагалі зрозумів. Поряд із ним сержант, трохи старший за свого командира, тримав у руках снайперську гвинтівку GROT, яку знайшов у багажнику автомобіля, але не звернув уваги на великого горянина, бо дивився на груди Кікі без найменшого збентеження. Трохи далі кілька солдатів стояли зі зброєю, готовою до вогню. Жоден із цих чоловіків не був схожий на резервістів, вирваних сьогодні вранці зі своїх домівок. Навпаки, вони справляли враження ветеранів, про що Кшептовський міг переконатися по тому, як вони тримали зброю та їхнім обдуманим, обережним рухам. Таких він бачив в Афганістані та Іраку.

Він навіть розумів підозри українця. У них були настільки незвичайні документи, що, хоч ті і виглядали справжніми, повинні були викликати, що найменше, інтерес. У них була зброя, не тільки пістолети, а й сучасна снайперська гвинтівка з двома сотнями куль і висококласним оптичним прицілом. Вони й насправді були тими, хто був вартий того, щоб перевірити поближче.

Здавалося, поляки назавжди застрягли на цьому блок-пості. До Бучі залишилося п’ять кілометрів. Незважаючи на середину ночі, черга за ними ставала дедалі довшою, а мешканці цього та кількох інших підстоличних місцевостей, які застрягли у своїх автомобілях, пізно повертаючись додому з роботи, почали виявляти дедалі більше нетерпіння голосними сигналами, які Кшептовського, звичайно, не дивували.

— Навіщо вам зброя? — знову одноманітно, мов шарманка, запитав лейтенант.

— Ми реалізуємо, — сказав він польською мовою з російським закінченням, що звучало більш-менш як "реалізуємся", — завдання для СБУ.

— Хто в СБУ це підтвердить?

— Я ж казав вам, лейтенанте. Зателефонуйте Джозефу Бронну, співробітнику американського посольства. Він підтвердить. Я дав вам номер.

Лейтенант подивився на нього підозріло, потім потягнувся до мобільного, але подзвонив комусь іншому. У Кшептовського було непереборне враження, що час вислизає у них крізь пальці.

— Пане майоре, доповідає лейтенант Степанюк. У нас тут двоє американців», — сказав він, а потім перерахував імена ймовірних консультантів, які фігурують у документах. — Вони озброєні та мають дозвіл МВС на зброю. Вони посилаються на чоловіка на ім'я Джозеф Бронн з американського посольства. Дайте номер? Розумію. Так, я чекаю.

Телефон гвардійця потрапив у кишеню форми.

— Відійдіть від машини, — наказав лейтенант. Черга зростала, сигнали почали зливатися в одну похмуру какофонію, яка мала перевагу в тому, що спонукала солдатів діяти енергійніше.

— Пане лейтенант…

Сержант відвів очі від грудей Кікі й грізно глянув на Кшептовського. Незважаючи на те, що він не був високим чи могутнім, у ньому було щось безстрашне та дике. Цей хлопець нікого і нічого не боявся. Ветеран, щоб там не казати.

— Ти чув, що сказав лейтенант? — гаркнув він, злегка піднявши ствол карабіну.

Кшептовський знав, що бувають ситуації, коли треба відпустити. Нинішня належала саме до такої категорії. Він підкорився, з полегшенням побачивши, що Кіка наслідувала його приклад, а сержант зробив крок назад.

Один із військових сів за кермо та переїхав машиною на узбіччя. Решта перевіряли документи наступних мандрівників. Нарешті шеренга просунулася вперед.

Через чверть години, протягом якої нічого не відбувалося, окрім дозволу опустити руки, які, однак, залишалися в полі зору, чверть години, сповненої розчарування, пронизливого північного вітру та смороду вихлопних газів із черги машини, знову з'явився лейтенант. Вираз його обличчя був трохи м’якшим.

— Можете їхати, — оголосив він, передаючи документи затриманим.

Кшептовський зітхнув з полегшенням. Він дуже хвилювався, чи Бронн підтвердить їхню фальшиву особу. Адже в кімнаті Ваймана був найновіший американський прослуховувальний пристрій. Звісно, цей хлопець міг це організувати, завербувати Барбару Завадську та змусити її встановити систему прослуховування. Усунення допитливих слідчих за допомогою українців могло стати чудовою можливістю усунути небезпеку викриття.

Він відчув полегшення, що все по-іншому. Він взяв снайперську гвинтівку з рук сержанта (було враження, що українець був би радий будь-якому приводу залишити зброю), поклав пістолет в кобуру, а ГРОТ до багажника і сів за кермо.

Вони рушили.

— Я думала, вони нас посадять, — пробурмотіла Кіка, дивлячись у вікно. На узбіччі стояв танк Т-72. Екіпаж завантажував боєкомплект у вежу. Трохи далі Кшептовський помітив темні плями військових наметів.

— Я теж, — зізнався горець.

Обоє розуміли, що в такому випадку вони проведуть під вартою щонайменше добу, якщо Толяк швидко усвідомить ситуацію і втрутиться. У той час Завадська могла помітити, що з офісу Ваймана зникло прослуховування, що автоматично запустило б процедуру тривоги. Як і кожен агент, у неї, безумовно, було кілька шляхів втечі та схованок, щоб перечекати найбільший розгін погоні та продовжити, коли вона ослабне.

Кшептовський прискорив, хоча знав, що втрачену годину не надолужити. Він щиро сподівався, що в кінці шляху вони знайдуть розгадку таємниці витоку, що на підставі зібраних доказів Завадська визнає себе винною, і слідство буде закрито цієї ночі. Він хотів виїхати звідси. Це було не його місце.

Через десять хвилин вони дісталися до Бучі — маленького тихого містечка, точніше, великого житлового масиву, дуже сучасного і доглянутого для українських умов, де звив собі гніздо київський середній клас. Нові дороги, тротуари, навіть велосипедні доріжки, гарні, непогано сплановані будинки, оточені маленькими, доглянутими садами, якщо й були багатоквартирні будинки, то акуратні, правильні, не надто високі, з яскравими, новими фасадами та заквітчаними балконами, великі, дбайливо доглянуті зелені зони — пляма західного духу естетики в морі пострадянської посередності та злиднів. Кшептовський повернув ліворуч на вулицю Вакзальну, а потім різко натиснув на гальмо. Дорогу перекривала самохідна гаубиця "Гвоздика". Водій, очевидно, намагався розвернутися і врізався задньою частиною автомобіля в ліхтарний стовп. В результаті важкий бетонний стовп зламався біля основи і тепер схилився над гарматою, погрожуючи від найменшого руху впасти на вежу і пошкодити принаймні частину приладів спостереження на ній. Спітнілий і розчарований командир стояв перед гаубицею, намагаючись допомогти своєму підлеглому вибратися з пастки, але, здавалося, не знав, що робити, бо лише розмахував руками та кричав.

Кшептовському, мабуть, від утоми, раптом захотілося засміятися.

— Йолоп, — пробурмотів він. — У нього було стільки місця, що довелося повертатися туди, де ліхтар…

— Праворуч протиснемося, — відповіла Кіка.

Кшептовський повернув кермо. Машина повільно рушила, виїхала на газон, що відокремлює тротуар від дороги, і об'їхала нещасливу гармату. Крики командира було чути в салоні машини, незважаючи на закриті вікна.

Через кілька хвилин вони зупинилися перед маленьким будиночком із гарним жовтим фасадом.

— Тут? — переконалася вона.

Житель Закопаного глянув на дисплей мобільного телефону, а потім на номер на воротах.

— Тут, — підтвердив він. Вони стояли перед будинком сестри Завадської, нині Харчук, по чоловікові українцю. Пані Барбара жила тут два роки.

Вони вийшли. Здалеку було чути гуркіт багатьох потужних дизельних двигунів. Гаубиць мало бути більше. Десь ближче заревли потужні авіамотори. У нічному небі, ледь освітленому тьмяним місячним світлом, промайнув силует важкого транспортного літака, що наближався до землі.

Кіка натиснула кнопку домофона. Наполегливий звук дзвоника на мить заглушив усе інше.

— Ми як вампіри, — пробурмотів Кшептовський. — Працюємо в темряві і п’ємо чужу кров.

Кіка вибухнула сміхом.

— Других — винних.

— Це ще подивимося.

— У нас на неї багато чого. Він зізнається.

— Я все одно не бачу сенсу.

— Олдріч Еймс…

— Я чув. Занадто просто.

— Ти читав забагато шпигунських книг. Загалом, все просто. Немає геніальних вбивць і злодіїв. Немає геніальних шпигунів. Все робиться планово.

— Я взагалі не читаю шпигунських книг, — знизав плечима Кшептовський.

Домофон клацнув.

— Хто там? — пролунав у гучномовці жіночий сонний голос.

— Чи застали ми пані Завадську? — запитала Кіка шкільною російською.

— Хто там? В якій справі? — запитав динамік.

— Ми приїхали з Польщі до пані Завадської. Нам треба з нею поговорити. Це дуже важливо.

Динамік на мить задумався.

— Зачекайте, — відповів він польською. Можливо, сестра Завадської вирішила, що нічні зловмисники заслуговують на шанс. Або вона пішла по собаку, щоб натравити на них.

Через деякий час гучномовець заговорив знову, цього разу іншим жіночим голосом, нижчим і мелодійнішим.

— Я слухаю. Це Барбара Завадська. В чому справа?

***

Здохнеш, блядь.

Він закрив очі. Він чув ці слова чітко, незважаючи на потужний дзвін у вухах.

Може, він це уявляв? Спогади перетворилися на реальність на частку секунди, на мить, яка, здавалося, тривала вічність. "Здохнеш, блядь. Здохнеш, як собака, як найпідліша, брудна дворняга під парканом, один, обісраний, весь у соплях, весь у крові та власній блювоті. Ти помреш або будеш говорити. Ти помреш або розповіси".

І це обличчя скривилося в липкій посмішці. Воно схилилася над ним, красиве, засмагле, з рівненькими білими зубами, які він часто бачив, бо їхній власник часто показував їх, сміючись. Він сміявся, коли бив кулаками, і сміявся, коли бив ногами, реготав, убивав струмом і тягнув за мотузку, що тримала його, прив’язана до зап’ясть.

Він засміявся і сказав: "Подохнеш, блядь. Якщо не скажеш". Відтоді Ференцу снилися різні кошмари, один гірший від іншого, але найгіршою була та посмішка. Ні голоду, ні болю, ні страху, ні відчуття безнадії. сміх І ці слова.

Тепер він їх теж почув. Правда, вони не сміялися і не наказували давати свідчення, але вимагали, щоб вони здалися. Яка різниця? У разі відмови обіцяли те ж саме.

Ти помреш, блядь.

Йому вдалося витягти нову обійму з ладівниці мертвого охоронця. Він перевернувся на спину, озирнувся туди, звідки прилетіли світло шумові гранати. Щось ворухнулося в диму та пилу. Він вистрілив короткою чергою. Відповіддю став короткий крик, за яким негайно пішов потік вогню з боку його товаришів по команді. Кулі зі свистом відбивалися від підлоги біля Ференца. Очевидно, вороги погано його бачили, але підійшли близько, дуже близько. За мить пристріляються.

Раптом позаду, з глибини будівлі, він почув ще щось.

— Avant! Avant!

І одразу після цього численні, стрімко наближаючись, вибухи та кулеметні черги.

Знову щось голосно гримнуло. Шум став нестерпним. Ззовні ще лунав сильний вогонь з великокаліберних кулеметів. Мабуть, їх було декілька, три, а може й більше. На президентський палац напав великий і добре озброєний загін.

— Avant! Rapid! — знову пролунав наказ, як не дивно, прориваючи стрілянину. І знову Athtyw почув швидке стаккато пострілів.

Вибухнула граната, хтось коротко скрикнув, і раптом з того боку на секунду затихло. Диверсійну групу, яка блокувала президенту шлях до сховища, було знешкоджено.

Ференц підвів голову. Із розмитої сірості виринули два людські силуети. З перспективи підлоги вони здавалися могутніми, майже надлюдськими. Він узяв рушницю, не дуже пам’ятаючи, чи закінчилися набої.

— Свій! — вигукнув один із персонажів англійською (з виразним французьким акцентом). Шоломи, окуляри нічного бачення, обличчя закриті окулярами та балаклавами. І автомати FAMAS, форму яких неможливо сплутати з жодною іншою стрілецькою зброєю у світі.

Французи? У Києві? У президентському палаці?

Тоді він згадав почуту неофіційну інформацію про те, що кілька тижнів тому за особистим дорученням глави французької держави до надніпрянської метрополії прибули кілька фахівців антитерористичного підрозділу Національної жандармерії GIGN. Ніхто поза оточенням внутрішньої безпеки президента не знав, які їхні фактичні завдання.

Тепер вони прибули на поле бою, як американська кавалерія у вестерні.

Поляк з полегшенням опустив зброю.

***

Вони сиділи у зі смаком прикрашеній вітальні. Кіка і Кшептовський на дивані, Завадська в кріслі, зацікавлено дивляться на гостей.

— Ви жартуєте, правда? — ввічливо запитала жінка. Вона залишалася спокійною, досить нетиповою для її ситуації. Люди, які прокинулися серед ночі і постають перед серйозними звинуваченнями, реагують гнівом, обуренням, страхом, криками, погрозами… Завадська здавалася просто знудьгованою. — Ви знаєте, що я взагалі не мушу з вами розмовляти?

— Боюсь, що пані мусить, — відповіла Кіка. — Якщо ви не вірите нашим повноваженням, зателефонуйте майору Вайману, він підтвердить наші слова. Якщо цього недостатньо, пропоную зробити дзвінок полковникові Малішевському.

Останнє було блефом. Толяк ніколи не дав зрозуміти, що Малішевський взагалі знає про цю справу.

— Знаєте, ми можемо вирішити це іншим чином, — втрутився Кшептовський, який досі мовчав. — Я надягну на вас наручники і ми поїдемо на вокзал. Там ми сядемо на поїзд до Варшави. Контррозвідка хоче з вами поговорити.

Жінка довго дивилася на нього. Він все ще не бачив її страху перед викриттям, покаранням чи наслідками його дій; він взагалі не помітив емоцій. Вона продовжувала залишатися демонстративно спокійною.

— Справді? — запитала Завадська.

З глибини будинку долинав звук розмови, яка велася пошепки. Сестра Завадської вийшла з вітальні дуже неохоче. Зараз вона, ймовірно, радилася зі своїм чоловіком, якого заставили прокинутися. Можливо, вони думали викликати поліцію.

— Хто вам наказав прослуховувати офіс майора Ваймана? — перехопила естафету Кіка. Потім вона витягла з кишені сумку з пластиром. — На ньому відбитки ваших пальців. Ви були не дуже обережні. Помилка. Від кого ви це отримали?

Завадська скривила губи. В її безпристрасному погляді був блиск.

— Ви невірно адресуєте свої претензії, — буркнула вона.

— Ми не маємо претензій, — відповіла поліцейська, а потім підвелася. Вона подивилася на жінку. Кіка вирішила зробити свій тон жорсткішим. — У нас є докази того, що ви розмістили незаконне прослуховування в кабінеті керівника закладу. Пристрій було отримано від американців. Робота на іноземну розвідку є незаконною і карається ув'язненням. Щоб отримати код доступу до кабінету Ваймана, ви шпигували за своїм начальником за допомогою камери, захованої в ручці, розміщеній на шафі. У нас є відеопідтвердження цього. Все, що ви передавали своєму американському принципалу, попадало до росіян. Це дуже серйозна справа, пані Барбара. Це називається зрадою. Було б справді краще, якби ви поговорили з нами.

***

План обезголовлення українського політичного керівництва, розроблений співробітниками ГРУ і реалізований групою на чолі з майором Фоміним, очевидно, не передбачав захоплення президентського палацу штурмовою групою, яка б працювала ззовні. Це було неможливо, навіть маючи в кілька разів більше людських ресурсів і важче озброєння. Передбачалося, що атака (насправді самовбивча, про яку знали виконавці) приведе Зеленського до бункера під назвою "Об’єкт Номер 1". Чотири важкі кулемети, встановлені на автомобілях, мали забезпечити прикриття та затримати втручання українських резервів. Основну роботу виконували чотири відділення по вісім осіб у кожній. На першому етапі вони зробили все краще, ніж очікувалося. Оператори штурмували будівлю, при цьому ніхто не постраждав. Довше тривав лише опір охоронців, що охороняли парадний хол і які зібралися у двох кімнатах. Однак ціною двох загиблих і трьох поранених його вдалося зламати. Групи розділилися на дві команди та рушили вперед. Один із них "заштовхав" захисників у будівлю, інший пройшов коридором, що йшов паралельно фасаду, щоб обійти основні точки опору та спробувати атаку збоку.

Саме ця команда, яка атакувала оборону збоку перекрила шлях евакуації Зеленського до приміщення Номер Один. План цього не передбачав (важко було передбачити, що в момент атаки президент перебуватиме в крихітній неофіційній конференц-залі, розташований у передній частині будівлі, подалі від представницьких приміщень), російським спецназівцям просто надзвичайно пощастило. Командир, помітивши маленьку фігурку, що притиснулася до стіни, відразу зрозумів, хто перед ним, і побачив унікальну можливість виконати завдання вже зараз, на поверхні, без необхідності брати участь у диверсіях під керівництвом безпосередньо майора Фоміна. Він уже бачив у своїй уяві пишноту та почесті, які прийдуть до нього. Він наказав своїм людям збільшити вогонь. Охоронці актора гинули один за одним. Полетіла граната, потім ще одна, тріск сколихнув коридор, дим заполонив повітря. Спецназівці були готові до атаки.

І саме тоді їм вдарили в спину. Прокляті жабоїди.

***

— Пане президенте, ви поранені? — спитав Холиченко, схилившись над політиком, який усе ще лежав біля стіни. По всьому залу тривав запеклий бій. Четверо французів з GIGN намагалися затримати напір нападників. Вибухи гранат неодноразово стрясали стіни палацу. Дим і цегляний пил забили мої легені. Дихати ставало все важче.

Зеленський тихо застогнав і підвів голову.

— Мабуть, ні, — відповів він.

Полковник простягнув руку.

— Я допоможу вам. Треба поспішати.

Президент невпевнено стояв на ногах. Полковник підтримав його.

— Підеш попереду, — наказав він єдиному вцілілому охоронцю. Начальник охорони був мертвий. Командування, природно, прийняв Холиченко. — Найкоротший шлях до бункера, добре?

— Так точно.

— А ви будете прикривати спину? — звернувся Холиченко до Ференца. У них закінчувався час. Стрілянина явно наближалася. Французи зазнали поразки через чисельну перевагу ворога.

Ференц кашляв так сильно, що міг лише кивнути. Проклятий пил. Він нахилився, витягнув із кишені мертвого охоронця два обойми й вставив одну до свого карабіна. Вайман і Лєна пішли його слідами.

Вони рушили.

Вже за першим поворотом коридору вони натрапили на п'ять тіл російських спецназівців. Трохи далі лежали двоє французьких спецпризначенців, начебто поранених від вибуху тієї ж гранати. У голові Ференца промайнула думка, що, можливо, варто було б обшукати нападників, знайти щось, що допомогло б розгадати таємницю їх проникнення до президентського палацу, але охоронець, який очолював процесію, а за ним Холиченко, який супроводжував президента, перескочили поваленого, прискорюючи рух, тому що стрілянина та вибухи гранат справді, здавалося, наздоганяли їх. Тож він пішов за ними.

З лівого боку коридору були відкриті кімнати, які займав допоміжний персонал. Перший раз президент завмер.

Зламане крісло, перевернутий на бік стіл, залишки вази, подерта фіранка у вікні. Маса битого скла. Скуйовджений, збитий у кут килим. На протилежній стіні акуратний візерунок кульових дірок. І три тіла в цивільному лежать на підлозі, навколо яких розтікається все більша калюжа крові. Лише біля одного з них на підлозі лежав пістолет.

- Ісусе, — почув він за спиною стогін Лєни.

— Пане президенте, нам справді треба йти.

Зеленський ніби не почув. Він став навколішки біля жертви і поклав два пальці на її шию. Даремно. Вбивці спецназу знали свою справу.

Черговий вибух гранати сколихнув коридор. Вибух послав сморід кордиту в їхні обличчя.

— Нам справді треба йти. — Холиченко смикнув президента за рукав, як неслухняного приятеля, який хоче залишитися на вечірці, хоча всі тільки і мріють, щоб він пішов.

— Лягай! — вигукнув Вайман. Він був єдиним, хто не спостерігав за жертвами, а робив те, що повинен робити ар’єргард: стежив за спинами. І він першим помітив, що французька оборона зламана, бо стрілянина раптом припинилася, замінившись тупотом кількох пар ніг.

З-за рогу вилетіла світлошумова граната.

Втікачі вже лежали на підлозі зі свіжо начищеного паркету. Заряд вибухнув із громовим гуркотом не далі, ніж у двох метрах від Ваймана. Одразу за ним посипалися постріли. Нападали щонайменше троє людей. Майор відчайдушно намагався дихати. Ференц відкрив вогонь. Холиченко, захищаючи президента, намагався якомога швидше залишити коридор. Вони пройшли половину повороту, коли на верхньому поверсі пролунав вибух. Пил падав зі стелі, погіршуючи і без того погану видимість. Лєна не могла упустити таку нагоду: вона схопила Ваймана за комір і, щосили стріляючи, побігла за Холіченком і президентом.

Охоронець випустив пістолет і вхопив себе за горло обома руками. Він намагався зупинити кровотечу, але навіть хороший хірург не зміг допомогти. Повільно, все ще борючись, він перекинувся на спину, а потім застиг.

Ференц за три секунди вистрілив всю обойму до кінця, розвернувся й почав тікати. Щось смикнуло його за руку, але він не збавив ходу. Він просто відчув дивне поколювання та тепло. Кулі, осудливо свистячи, переслідували його і відбивалися від стін і підлоги. Він дібрався до повороту коридору. Кулі залишилися за ним.

Він мало не перечепився об Холиченка, який сидів біля стіни. Полковнику куля влучила в живіт: обличчя українця з кожною секундою блідло, крізь стиснуті пальці текла кров. Ференц майже чув, як життя витікає з українця.

Лише зараз він помітив двох нових співробітників охорони президента. Двоє, мабуть, уже прийняли участь в бою: обличчя почорніли, закривавлені. Зеленський передав одному з них аптечку з шафи біля стіни.

— Допоможіть йому, — наказав він, показуючи на Холиченка. Шафа виявилася справжньою скарбницею, повною спорядження, зброї та амуніції. Президент, одягаючи бронежилет і тримаючи в кобурі пістолет і три запасні обойми, перехопив вдячний погляд Ференца і несподівано посміхнувся.

— Такі склади розташовані по всій будівлі. Я не хотів, мене змусили. Сказали пройти навчання. Вони мали рацію. Ви можете поповнити амуніцію.

Вони охоче прийняли цю пораду.

— Ходімо, пане президенте, — сказав охоронець. Його супутник допоміг підвестися замотаному бинтом Холиченку, а Вайман підтримував його з іншого боку. Полковник мав заплющені очі і відчував явний біль. Пов'язка швидко червоніла.

Зовсім поруч, за поворотом коридору, пролунав пістолетний постріл. Лєна прицілилася і зробила п’ятнадцять пострілів за лічені секунди, охопивши коридор вогнем. На нього відповіли шаленим вогнем з автоматів.

— Тікайте, — кричала вона. — Я не впораюсь.

Один із охоронців вискочив на кут, відштовхнув Мокржицьку, висунувся і почав стріляти короткими чергами.

- Ідіть, — сказав він. — Я прикрию.

Вони рушили швидкою риссю: Зеленський, Вайман, Холиченко, охоронець і нарешті Ференц і Лєна. Будівля здригнулася від чергового вибуху. Дим і запах гару викликав сльози, затримував дихання і душив. Вони були за п’ятдесят метрів від бункера, відомого як Об’єкт Номер Один.

Небагато.

***

Ніч була прохолодною та вітряною, шкідливою для сердечників і поганою для Захара. Щось тиснуло його в області грудей, тіло його раз у раз здригалося, іншими словами: він усім своїм єством відчував, що щось швидко наближається, якась велика подія, нещастя чи катастрофа. Аеропорт неподалік дедалі шаленіше ревів потужними реактивними двигунами, ніби несамовито намагався надолужити згаяне. Командир батареї кудись зник, подейкували, що він за наказом Старого пішов у штаб бригади на інструктаж, що саме по собі було знаменно, бо до того часу командування особливо не цікавилося долею "Чорних воронів", і точно не викликало командирів окремих батарей. Кравченко ж божеволіє: кричить, злиться, пхає носа в кожен куток, нічого не любить, критикує Захара за якусь (на його думку) недоглянуту деталь, на яку той би не звернув уваги. Його голос було чути в кожному куточку квартири взводу. Всі як один лаялися, Кравченко метався, плювався і верещав, а боєготовність першого взводу другої батареї резервного артдивізіону Нацгвардії "Чорні ворони" не підвищилася ні на волосок.

Захар глянув на годинник. Ця проклята ніч ось-ось мала закінчитися, і він встиг виспатися, можливо, дві години. Ой, чорт, отримати от так відпустку хоча б на 24 години. Обійняти Уляну, поцілувати дівчат, поспати одну ніч у своєму ліжку, з’їсти борщу з сметанкою…

Не встиг він закінчити думку, як поряд із скрипом шин загальмував позашляховик, з якого на бігу вискочив командир батареї.

— Матвійчук, де командири взводів? — скрикнув, побачивши Захара. Він виглядав дуже схвильованим. — Подзвони їм. Зустрічайтеся перед будинком, негайно.

— Доповідаю, що вони всередині, пане капітане, — буркнув Захар, не звертаючи уваги на те, що в його обов’язки зовсім не входило охороняти лейтенантів, що командували взводами.

— Чого ви чекаєте, ідіть по них, — наказав капітан.

Захар взяв Валерія на допомогу, і вони обидва сприяли виконанню наказу. Це мало той добрий результат, що крики лейтенанта стихли, як відрізані ножем, наказ командира батареї, на загальне полегшення, відвернув увагу Кравченка від не досить чистих черевиків того чи іншого артилериста.

Бійці вибігли перед будівлю і менш ніж за три хвилини стали в дві шеренги — перший взвод, розбуджений раніше Кравченком, повністю готовий до бою, і більша частина другого взводу в неповному обмундируванні, з непритомними очима, сонні, поспішно застібаючи ґудзики на мундирах і спотикаючись об власні шнурки.

— Бійці другої батареї, — голосно кричав капітан, дедалі хвилюючись. — Прибули гаубиці. Зараз будуть на місці. Командири взводів, командири гармат: прийняти обладнання, перевірити і підготувати до роботи, склад відповідно до попередніх наказів, негайно повідомити про нестачі та потреби. Час: одна година. Запитання? Виконувати.

- Єсть! — не дуже рівним хором підтвердила батарея, все ще застібаючи ґудзики.

Більшого вона не змогла досягти, бо в брудному передсвітанковому світлі, наче в ретельно поставленому видовищі, постали масивні силуети лафетів з гаубицями та супроводжуючими машинами. А потім сталося те, що мало статися в поспіху та імпровізації: за хвилину раніше спокійна територія перетворилася на нестримне сум'яття та балаган, якого не можна було приборкати. Площа перед будинком виявилася замалою, тому частина довгої колони великовагового транспорту застрягла у вузькій під’їзній вулиці, не маючи змоги ні проїхати, ні розвернутися. Екіпажі металися між причепами, а командири взводів визначали, які саме машини їм укомплектувати; люди голосно лаялися, проклинаючи всіх навколо і один одного.

Захар підійшов до справи прагматично. Він свиснув своїй трійці й кинувся в самий кінець колони, хвіст якої навіть не міг влізти у вузьку під’їзну вулицю. Останній лафет самотньо стояв за поворотом, нікого поруч, окрім нудьгуючого водія, який діловито колупав у носі.

— Привіт, друже, — привітався Захар. — Ти віддаси нам ту красу, що в тебе на платформі?

— Беріть, беріть, — відповів шофер. — Товар гаряченький, прямо з Польщі.

— З Польщі? — здивувався Матвійчук. — Поляки нам щось дали?

— Дали, дали. На цілий дивізіон. І ще мають дати, можливо.

Захар свиснув. Гарні новини. Логістика завжди знала більше за інших.

— Певне, що дали, — сказав Валерій, завжди готовий подискутувати. — Вони не дурні. Вони дають техніку, ми — людей, тут бомби летять, а у них — ні.

— Ну, — схвально кивнув шофер.

— А паливо в цьому драконі є? — цікавився колишній студент.

— На пару кілометрів, можливо, і знайдеться. Потім вже ваша турбота.

Заревів електричний двигун, і з задньої частини лафета спустилися рампи.

— Ну, Валерій, — сказав Захар, намагаючись додати у свій голос якусь нотку підбадьорення та заспокоєння. Не особливо успішно. — Покажи мені, що ти вмієш, чемпіоне.

Хлопець, до якого він звернувся, глибоко зітхнув, спритно заліз на причіп і критично подивився на гусениці.

— Послаблені, — сказав він. — Треба натягти, бо якщо ми заїдемо на більш складну місцевість, то одна або обидві спадуть, і нам пиздець, як у російському танку.

— Спершу з'їдь, а потім будемо натягувати, — наказав Захар.

— Ясно, пане сержанте. — Він слухняно поправив окуляри, підійшов до передньої частини збройного засобу, відкрив люк і зник у темряві.

Якусь мить нічого не відбувалося, потім засвистів стартер, а потім заревів потужний дизельний двигун. Задня частина самохідної гаубиці затягнулась задушливим темним димом. Валерій кілька разів погазував, зі скреготом дав задній хід і поїхав назад напрочуд м’яко й плавно.

Захар, стоячи на лафеті, трохи збоку, якомога ближче до місця водія, намагався допомогти йому визначити правильний напрямок руху. На щастя, виявилося, що йому не довелося докладати великих зусиль, а лише один раз вказати, куди їхати. Валерій глянув на його руки, складені у вигляді дороговказу, і натиснув на газ; весело заревів двигун, і шістнадцятитонна гаубиця спритно зісковзнула з платформи. Все, що Захар міг зробити, це схвально кивнути головою. Валері вимкнув двигун і, як на пружині, вискочив із водійського люка, тримаючи в обох руках розвідні ключі, не підозрюючи, що він щойно склав свій перший іспит перед вимогливою комісією в особі сержанта Матвійчука.

Захар подивився на гусениці. Їх справді потрібно було натягнути — обидва були настільки ослаблені, що спиралися на опорні колеса.

— Допоможіть йому, — наказав він двом єфрейторам.

Ніби по команді, ті прийняли вираз скривдженої невинності, можливо, очікуючи уникнути виконання брудної та невдячної роботи, яку, на їхню думку, належала механіку-водію. Проте обійшлося без дискусії: Матвійчук насупився, і втрьох вони жваво взялися за роботу.

Захар піднявся на вежу і скочив на командирське місце. Він дуже уважно дивився на кожен із інструментів по черзі. Скрізь були написи, що звучали по-іноземному. Матвійчук складав літери повільно, намагаючись пригадати щось із одного-двох уроків польської, які дав йому якийсь волонтер перед власною смертю під Дебальцевим. Він впізнав кутомір PG2 для стрільби з закритих вогневих позицій, приціл OP5 37 для прямолінійної стрільби та кілька інших інструментів, наприклад перископ. Однак найбільше його увагу привернули два невеликих монітора. Він здогадався, що через них командир і навідник отримують передані по радіо установки стрільби (приціл і напрямок), за якими навідник вручну регулює гармату. Система дозволяла командиру контролювати весь процес і при необхідності коригувати положення знаряддя або вибір типу амуніції.

ТОПАЗ, повільно прочитав Захар маленький напис на одному з приладів.

Непогано. Він чув про цю польську систему керування вогнем раніше, і тільки добрі речі. Імовірно, вона значно полегшувала бій і значно скорочувала час, необхідний для виконання всіх дій. Незважаючи на те, що Захар бачив її вперше, він мав дивне переконання, що вони швидко стануть друзями. Він подивився вниз, у бік вантажного майданчика. Тут все було по-старому: механічна система подачі з ланцюговим приводом, обшарпані стелажі для снарядів, облуплена фарба, тіснота. Коли боєприпаси завантажать, не можна бути ширше посміхнутися. Станеться диво, якщо два єфрейтори, повний і незграбний, зможуть обмежитися лише розбитими один одному головами.

Він усміхнувся про себе.

Машина була старою, але в хорошому стані. У ній було багато сучасної польської електроніки, яка підвищувала бойові якості техніки, розробленої п'ять десятиліть тому. Якщо все це об’єднати в одну систему, то це забезпечить плавний і швидкий обмін даними між командно-артилерійськими розвідувальними машинами та гарматами — тоді можна воювати.

Звісно, Захар не був дурний і надто багато часу провів на фронті, щоб вводити себе в оману, що збірка випадкових людей, чия підготовка, м’яко кажучи, залишає бажати кращого, стрибне у машини, заведе їх, а потім зможе стерти ворога з лиця землі. Навіть за наявності добре підготовлених артилеристів перехід від української системи управління вогнем до польської, яка є більш сучасною і має більші можливості, але заснована на інших принципах і з польськими написами (ніхто, мабуть, поспішаючи, не потрудився перекласти інструкції та команди українською мовою) має тривати кілька тижнів. Оскільки ці ідіоти формують дивізіон Чорних Воронів, трьох місяців може бути недостатньо. Той факт, що Валерій ефективно з'їхав із трейлера, нічого не означав; це був, мабуть, виняток у океані некомпетентності. Ніхто не кине їх у бій, бо це було б рівнозначно самогубству. Звичайно ж, ні.

Як помилявся сержант Матвійчук.

Захар зітхнув, коротким наказом зігнав обслугу під броню і дав Валерію вказівки, як їхати на площу, щоб уникнути затору. Він досконало знав планування вулиць Бучі. Замість того, щоб грати в карти, у вільний час він блукав околицями, частково від нудьги, частково тому, що вважав, що знання рельєфу місцевості може бути корисним. У таких випадках Уляна сміялася, що вийшла заміж за колекціонера непотрібних речей.

Ще побачимо, чи вони непотрібні, чи потрібні.

Гаубиця хитнулася, випустила хмару смердючого диму й окружним маршрутом поїхала до місця збору.

Через півгодини офіцерам вдалося дещо взяти безлад під контроль. Шість гаубиць, що утворювали батарею, і близько дюжини допоміжних машин були припарковані на площі та двох прилеглих вулицях у певному порядку. Великих інцидентів вдалося уникнути, якщо не рахувати розбитого ліхтарного стовпа гарматою сержанта Зайцева (звичайно, на батареї через це було багато сміху) та пошкодження вантажівки командною машиною, що здавала дозаду. Однак капітан зробив висновок, що могло б бути і гірше.

— Солдати, спорядження зібрано? — гукнув він артилеристам, що стояли в два ряди.

— Таааак тооо… ааане …тааане — не дуже рівно, але з ентузіазмом пролунав у відповідь гучний хор. З прибуттям гаубиць солдати відчули, що вони нарешті стали корисними. І насправді, в них увійшов новий дух.

— Якщо не враховувати той ліхтар, ви й справді добре впоралися, — сяяв капітан, усвідомлюючи, що грамотна похвала може творити з людьми чудеса. Батарея, як один, зареготала. — За наказом командира дивізіону, ви зараз завантажите боєкомплект і дозаправитеся, а одразу після цього приступите до детального огляду техніки. Ви будете повторювати всі дії з проведення пострілу, введення налаштувань і так далі, як в нерухомому стані, так і в русі. За хід навчання відповідають командири гармат. До машин!

Всі розійшлися, цього разу набагато ефективніше, ніж першого разу.

***

— Ми можемо вирішити це двома способами, — сказав Кшептовський, коли тиша стала нестерпною. Він дав жінці час подумати. Він був досвідчений слідчий, але цієї розгризти не міг. Вона, здається, не боялася наслідків своїх дій. У ній був якийсь дивний, холодний спокій. І впевненість. Ніби вона знала, що робить те, що є добрим і правильним. Вона не оскаржувала документи, що надавали їм слідчі повноваження, але вони не справили на неї жодного враження. — Або ми поїдемо до Варшави і почнемо офіційну процедуру, тебе затримають, почнуться допити, звісно, Малішевський про все дізнається, і, як не дивно, українці також виявляться добре поінформованими, в тому числі й преса. Тут живе твоя сестра, у неї чоловік українець, обоє працюють в державних установах. Якщо стане відомо, що ти працювала на росіян, вони обоє стануть прокаженими. Ймовірно, їх звільнять. І не дивно. Ніхто не любить зрадників, в тому числі і в Україні.

Вона не відреагувала. Вона не заперечувала проти того, що він раптом почав називати її на "ти". Жінка подивилася йому прямо в очі.

— Або… — його голос завмер. — Будемо шукати розумний компроміс. Ви повідомите нам, що ми хочемо знати, хто, коли, чому, вкажете способи та терміни для зв’язку, надання інформації тощо. Натомість ми підемо, і ви нас більше не побачите.

Проте це викликало в неї певні емоції. Знущання.

— Ти забагато надивився американських фільмів, — уїдливо сказала вона. — У реальному житті компромісу не буває. Чисто теоретично, якщо я відповім на ваші запитання, у вас жодного інтересу залишати мене в спокої. Усім важливий успіх, бонуси, підвищення тощо.

— Відмовляєшся? — запитала Кіка. Кшептовський спостерігав за нею краєм ока. Він чітко бачив, що їй теж було важко зрозуміти мотивацію цієї жінки.

— Поки що ви мене тільки розсмішили. — Завадська знизала плечима, все ще з їдкою гримасою на губах.

— Ти не схожа на розвеселену.

— Ти мене не знаєш. Звідки ти можеш знати?

— Добре, я тебе не знаю. Тоді ти поїдеш до Варшави. Прослуховування не будуть ні легкими, ні приємними. У нас є твої відбитки пальців, запис, все підходить ідеально. Ти отримаєш великий термін, і ти не вже не молода.

Завадська відреагувала специфічно: знову сховалася за броню байдужості та мовчання. Очі зробились холодними, оцінюючими, ніби розмова йшла не про їх власницю.

Ззовні звук дизельних двигунів, що керують важкими транспортними засобами, ставав голоснішим, а потім затихав. Судячи з усього, присутність "Гвоздик" в районі Бучі не обмежилася лише машиною, яка потрощила ліхтарний стовп. Напруга зростала і українці направили на захист аеропорту більшу артилерійську одиницю.

— Послухай, — знову долучився до розмови Кшептовський. Він не мав особливої надії зламати стіну, але мусив спробувати. Він любив, щоб усе було застібнуте на останній ґудзик, але у цій справі щось йому не подобалося. Він відчував, що вони десь помилиляся. Він робить помилку. Жінка не заперечувала своїх дій, але при цьому не виглядала пригніченою. Ніби вона мала гарне виправдання своїм діям. — Ви неправильно судите нас. Ми копи з Варшави, професійні пси, але приїхали сюди на прохання нашого друга, який мав розібратися у витоку інформації з посольства. У твоїй вітальні сидять сторонні люди, які виступають у якості гостей. Після цього ми повернемося до роботи. Нам наплювати на акції, бонуси та інше. Ми не отримуємо жодного бонусу, незалежно від того, затримаємо ми тебе чи ні. Коли я кажу, що ми відпустимо тебе, коли ти все розповіси, я маю на увазі саме це. Ми не дбаємо про тебе. Нам потрібно знати, як справа з тим витіком, і все.

Вона змінила колір погляду. Цього разу жінка подивилася на поліцейського з допитливістю вченого.

— Для чого? — вона запитала.

— Що для чого?

— Що ти з цим робитимеш?

Шибки почали тихо брязкати, надаючи її словам якогось несподіваного глузливого контексту. Як в поганому. Прокляті артилеристи. Чи то танкісти?

— Тому що в цій грі тільки один хороший, — прогарчав він. Вона вдарила його в чуле місце. Йому не подобалися такі розмови. Життя — це одна велика бізнес-операція, але іноді бувають винятки. — Якщо ти вважаєш, що робота на росіян може бути якось виправдана, ми можемо рухатися далі. Ми все одно встигнемо на ранковий поїзд.

Шибки брязкали дедалі голосніше. До брязкоту добавився низький, спочатку тихий, але зростаючий басовий гул. Він швидко наближалося. Це не були гаубиці і не танки.

Завадська скривила губи.

Шибки почали тремтіти. Люстра, що звисала зі стелі, гойднулася. Рев потужного двигуна супроводжувався свистом повітря, розрізаного довгими лопатями гвинтів гелікоптера. Кшептовський добре знав цей звук, хоча востаннє чув його п’ятнадцять років тому. Звуки, які видає важкий ударний вертоліт Мі-24, неможливо сплутати ні з чим іншим.

Він відчув мурашки по шкірі, і дихання прискорилося.

Будинок почав труситися до основи, все, що не було прикріплено, голосно затріщало, навіть повітря, здавалося, ворухнулося. Ревіння стало майже нестерпним.

Гелікоптер пролетів прямо над будівлею, майже на висоті даху. У голові Кшептовського промайнула ідіотська думка, що насправді навпроти нього сидить російський агент, роботодавці якого щойно прилетіли на допомогу. Рухлива тінь могутньої машини з’явилася у вікні, а потім зникла в сірості світанку. Шум припинився, скла та вікна замовкли. Завадська сиділа нерухомо.

Думка справді була ідіотською. Українці також використовували Мі-24 як ударні гелікоптери, а цей, ймовірно, повертався в аеропорт.

Кшептовський підвівся.

— Вдягайтеся. Ходімо, — наказав він.

До вітальні ввійшли господарі будинку: сестра Завадської з чоловіком, високим, красенем років п'ятдесяти. Обидва повністю одягнені. У руках чоловік тримав маленький шкіряний портфель. Кшептовському спало на думку, що вони збираються слідувати за ними, тому що вони зіграли певну роль у цій історії. Або вони дістануть зброю та почнуть стріляти.

Проте він не встиг нічого запитати, бо десь зовсім близько прорізав повітря протяжний свист ракети, що налітала. Через секунду всі вони оглухли від страшного шуму. Ударною хвилею вибило вікна в кухні та вітальні. Розбите скло обсипало їх водоспадом із менших і більших уламків.

Всі впали на підлогу.

Одразу згодом, приголомшені й стікаючи кров’ю, вони почули перші черги гармат і кулеметів.

***

Вхід у підземний бункер, відомий як Приміщення Номер Один, знаходився в непримітній бетонній будці в одному з внутрішніх двориків палацу. Після закриття дверей зсередини отримати доступ до Об’єкту можна було лише за допомогою великої кількості вибухового матеріалу. Подолання останніх метрів коштувало їм великого страху, вистелених майже до кінця набоїв і ще одного поранення Ференца, знову в ту ж ліву руку. Куля пройшла прямо крізь біцепс. Натиск ворогів був дуже сильним, незважаючи на рішучу контратаку сил, які кинулися на допомогу українському президенту.

Втікачі бігли до сховища, задихані, приголомшені, задихаючись від диму. Охоронець ввів код, щоб звільнити засувки, щось клацнуло, і вхід відчинився. Група кинулася всередину. Двері з гуркотом зачинилися, і ледве через секунду кулі погоні затріщали в жахливому стаккато. Охоронець замкнув замок на код, а потім разом із Вайманом повернув іржаве колесо, замкнувши двері на довгі засуви.

— Готово, пане президенте, — оголосив він. — Ми можемо спуститися.

Вони спустилися сталевими сходами, розташованими у шахті, схожій на колодязь, освітленій лампочками, розміщеними на кожному поверсі. Луна вторила їхні кроки глухим стуком.

Ференц здоровою рукою витер піт із брудного чола. Звичайно, він знав, що бункер дасть їм притулок, але почувався так, наче спускався в якийсь радянський Гадес. Це нагадувало йому підземну гробницю, дизайнер якої за всяку ціну намагався зробити так, щоб користувач почувався якомога похмуріше. Ось такі широкі бетонні тунелі, пофарбовані облупленою олійною фарбою, грубі, негабаритні механізми, примітивні світильники, покриті армованим склом, товсті пучки кабелів, що тягнуться по вертикальній стінці шахти, вода, що капала з негерметичних установок, вогкість…

Розвідник ніколи не страждав на клаустрофобію (тести це чітко показували), але тепер йому хотілося якомога швидше втекти звідси. Він завершував процесію і не міг стриматися, щоб нервово не глянути назад. Ференц дедалі гостріше відчував вагу зброї; він почав рясно потіти, хоча температура точно не була вище дванадцяти градусів.

Незважаючи на те, що Лєна була попереду, жінка була надто пильною, щоб пропустити те, що відбувається.

— Що таке, Людвіку? — запитала вона, трохи повернувши голову.

— Нічого особливого.

Лєна подивилася на нього пильніше.

— Пиздиш, — сказала вона, зупинившись, подивилася на червоний від крові рукав його куртки. Великі темні краплі падали на залізні сходи. — Дуже болить?

— Насправді ні, — апатично відповів він.

Жінка взяла його за руку. Він не протестував.

— Припускаю, що там, куди ми їдемо, у них є аптечка. Ми зробимо нову пов’язку, і ти отримаєш антибіотики, — сказала вона. — Але тебе повинен оглянути лікар.

Ференц знизав плечима. Він не думав про це. Взагалі, звідки взятися лікарю? Він все більше робився сонним. Просто хотів прилягти та трохи відпочити.

Чоловік усе більше налягав на жінку.

Кількома поверхами нижче голова процесії вийшла на величезну платформу. З неї вів коридор, доступ до якого перекривали інші сталеві ворота. Група рушила далі, а Вайман з охоронцем мовчки замкнули їх. На шляху можливої погоні встала ще одна непереборна перешкода.

Пройшовши короткий, але цього разу досить широкий тунель, вони опинилися у властивому Об'єкті номер Один. Відносно невеликий простір було розплановано на два рівні. Перший служив переважно як житловий простір. У другому, поверхом нижче, містилося все необхідне для життя і управління державою в часи кризи: склади, електрощитові, вузол зв’язку, системи повітрообміну, генератори, резервуари для води…

Житлова зона не справляла особливого враження. Жодної розкоші чи навіть приємного оку декору чи кольорів стін. Пофарбований у сірий колір бетон, пучки кабелів, що тягнуться вздовж стін, нові, але дуже прості меблі та сталеві двері, які явно залишилися з радянських часів. Цікаво, що кімната, призначена для президента, нічим не відрізнялася від решти ні площею, ні комфортом. Це було більше схоже на чернечу келію, за винятком того, що в ній був власний туалет і душ.

Зеленський явно відчув себе не лише господарем, а й шефом.

— Хтось із вас знає засади надання першої допомоги? — спитав він, оглядаючи втікачів очима.

— Я пройшла навчання з невідкладної медичної допомоги, — відповіла Лєна.

— Тут є добре обладнаний лазарет, — сказав президент, показуючи на одну з кімнат, розташовану в глибині комплексу. — У нас є троє поранених, але мені здається, що нам терміново потрібно подбати про полковника Холиченка. Можна просити пані?

— Я в порядку, — тихо сказав СБУшник.

— Друже, я взагалі нічого такого не кажу. Просто пані лейтенант змінить вам бинти. Вам теж, капітане Ференц, потрібен якийсь пластир. І вам, сержант, — Зеленський подивився на охоронця.

Ференц не міг приховати подиву. Нагорі точилася запекла боротьба, цей чоловік ледь не втратив життя, все вказувало на початок нещадного зіткнення з росіянами, а може, й повномасштабної війни — хтозна, що відбувалося в інших частинах країни — а він жартував. І не виглядало на те, ніби він прикидався.

Але насправді, хто б це знав, чоловік все-таки був актором.

Лабораторія виявилася прекрасно обладнаною. Лєна знайшла тут не аптечку, а дві шафи, повні різних ліків і перев'язувальних матеріалів. У третій кімнаті були акуратно складені інструменти. Поруч було акуратно розставлене нове діагностичне обладнання.

Хоча Холиченко отримав найважчі травми з усіх трьох, з ним вона справилася найшвидше. Усе, що вона могла зробити, це змінити пов’язку та ввести антибіотики і знеболюючі. Полковник мав би якнайшвидше лягти на операційний стіл: витягти кулю з черевної порожнини було завданням хірурга.

Вона залишила його й подивилася на руку Ференца. Кулі пройшли наскрізь; добре і це. Лєна ретельно очистила рани та туго їх перев’язала. Капітан вдячно глянув на неї. Він усе ще відчував сонливість, але принаймні біль трохи зменшився.

— Якщо ти колись скажеш мені, що не можеш щось зробити, я тобі не повірю, — пробурмотів він.

Вона злегка посміхнулася. Від неї пахло димом і спаленим порохом. Обличчю були потрібні губка та мило. Вона була йому близька. Розвідник міг на неї покластися.

— Нехай так і залишається, — відповіла вона, закріплюючи бинт кліпсою. Поплескала Людвіка по спині. — Відпочинь.

Він насилу сповз з дивана і підійшов до Холиченка. Очі полковника були відкриті, дивно маленькі на його запалому прозорому обличчі. Йому явно було боляче. Груди його важко рухалися.

— Твої візьмуть під контроль ситуацію, — тихо сказав Ференц. — Скоро прийде лікар.

Холиченко глянув на нього затуманеними очима. Він виглядав як людина, яка знає, що помирає. Простягнув руку. Ференц обережно взяв її. Холиченко з несподіваною силою потягнув його до себе. Їхні обличчя майже стикалися.

— Слухай… — з помітним зусиллям сказав українець. — Слухай мене уважно. Москалевич… зовсім інша людина… ніж ви думаєте.

Через п'ять хвилин Людвік запитав президента, чи може він позичити його мобільний телефон. Зеленський неуважно простягнув йому апарат. Ференц вийшов у коридор. Він набирав номер такими тремтячими руками, що двічі помилився. І полегшено зітхнув, коли почув знайомий голос.

— Шеф? Це Ференц. Дзвоню з позиченого телефону…

***

Зеленський не хотів говорити, тому що Ференц застав його виконуючим певну процедуру, одну з багатьох, розроблених на випадок кризи. Вона передбачала передачу президентом кодованої інформації про те, що глава держави благополучно дістався до бункера, і всі входи закриті. Система оповіщення була заснована на оптоволоконному зв'язку, який є надійним, швидким і стійким до перешкод. Інформацію отримали начальник охорони президента генерал Карпюк, прем'єр-міністр Шмигаль, міністр оборони Резніков, а також головнокомандувач Збройних сил України генерал Залужний.

І начальник групи спецназу, майор Головного управління Генштабу Російської Федерації Фомін Євген Федорович.

***

Небо світлішало.

В Україні вже настав новий день — двадцять четверте лютого.

Серед оглушливого гуркоту моторів і детонації ракет вони вибігли перед будинком: Кшептовський, спливаючи кров’ю від глибокого порізу на щоці, потім Завадська і, нарешті, Кіка з пістолетом у руці, пораненій осколками скла. Секретарка була пасивною і виконувала накази, але вони воліли не ризикувати; поспіх і хаос — це завжди гарна можливість втекти. Господарі залишилися всередині, Кшептовський не знав, що з ними сталося, і, правду кажучи, його це не дуже хвилювало.

Через кілька кроків їх зупинив подив. Повітря було важким, наповненим задушливим димом згорілого ракетного палива й темним від диму, що робило його практично неможливим для дихання. Назустріч їм летів гелікоптер на висоті не більше ста метрів, ще один сьогодні. Він наближався дуже швидко. Кшептовський уважно подивився на нього. Характерна довга морда, плоский силует, короткі крила з прикріпленими контейнерами для зброї, подвійний вертикальний хвіст… а також подвійний ротор, який неможливо сплутати ні з чим іншим.

Наближався російський ударний вертоліт КА-52, він же "Алігатор". А за ним ще один. Збоку є ще один. Це вже не був старий добрий Мі-24, це було щось набагато небезпечніше.

— Падай, — заревів Кшептовський, усвідомлюючи, наскільки пізнім і непотрібним був його крок. Якщо російський пілот вирішить відкрити вогонь, його ніщо не врятує. Однак його інстинкти виявилися сильнішими: він вдарився грудьми об тротуар, ткнувся головою в руки, підігнув ноги. Земля здригнулася. Шум боляче різав барабанні перетинки.

Гелікоптер пролетів просто над головою і помчав до аеропорту.

Закопанець підвівся на коліна й озирнувся. Три вертикальні вежі чорного маслянистого диму перетинали горизонт. Поруч, біля злітно-посадкової смуги аеропорту "Антонов", стояли кілька десятків вертольотів: важкі транспортні Мі-8, літаючі танки Мі-24 і "Алігатори". Повітря знову й знову освітлювалося вогнем ракетних залпів. Затріщали гармати та кулемети. Кілька транспортників сідали, щоб висадити десант. Інші, легші на групи солдатів, піднімалися і робили великі петлі, виконуючи роль страховки.

— Прокляті росіяни, — прошипів Кшептовський.

— Десант? — запитала Кіка, підводячись. Рука, яка тримала "глок", все більше й більше кровоточила.

— Здається, так, — відповів він. — Тікаємо звідси.

— Але вони…

— Бажають захопити аеропорт, — нетерпляче пояснив він. — Дорога повинна бути вільною.

— Моя сестра… — сказала Завадська.

— Ходімо.

— Я не покину її.

Він різко підняв жінку на ноги.

— Могла б подумати про неї раніше.

Не намагаючись бути ніжним, він підштовхнув її до машини. Кіка кинула на нього несхвальний погляд. Він проігнорував її. Гуркіт бою не тільки викидав адреналін, але й повертав небажані спогади. Кшептовський надто багато пережив, надто багато бачив страждань — він просто хотів утекти звідси якомога далі. Ця війна не була його війною.

Кашляючи, вони підійшли до машини. Кіка штовхнула Завадську на заднє сидіння й сіла поруч. Закопанець скочив за кермо. Двигун завівся, і машина поїхала, з писком шин по бруківці вулиці. Кшептовський не встиг запустити навігаційну систему і підозрював, що, оскільки росіяни вирішили розпочати відкритий напад на аеропорт, вони подбали про те, щоб порушити українську систему зв’язку та управління, яка також включала мобільний зв’язок та інтернет. Він їхав напам'ять, постійно прискорюючись на прямих. Двигуни вертольота дзижчали, як рій гігантських розлючених джмелів. Поляк повернув ліворуч, ледь не потрапивши в аварію, тому що чоловік у літах стояв прямо за поворотом і тупо дивився на аеропорт. Закопанець дивом обминув його. Десь на перехресті промайнула сіра брила "Гвоздики". Краєм ока він помітив чергу сяючих снарядів, що летіли до одного з вертольотів. Мабуть, українська ППО прокинулася.

Перед Кшептовським була довга пряма ділянка. Він натиснув на педаль газу. Немолода вже машина перевисила сотню, колесо провалилося в яму, автомобіль сіпнувся, Кшептовський протидіяв кермом, на мить був упевнений, що його занесе, але зумів відновити контроль над транспортним засобом.

Він наближався до перехрестя з магістральною дорогою в бік Києва. Бій швидко залишався позаду.

З протилежного боку наближалася військова вантажівка, набита солдатами. А за нею ще одна. Кшептовський радше відчув, ніж почув наростаючий рев двигуна літака. Він глянув праворуч. "Алігатор" летів перпендикулярно до дороги, низько, мало не шкрябаючи черевом по гілках. Він швидко наближався, був настільки близький, що Кшептовський міг чітко розгледіти голови обох членів екіпажу в шоломах. Кількість зброї, підвішеної під крилами, здавалася нескінченною.

Сам він натиснув педаль газу до упору.

Машина з ревінням двигуна порівнялася з першою вантажівкою. А потім "Алігатор" випустив ракети. Їм знадобилося півсекунди, щоб вразити мішень. Грім буквально розривав барабанні перетинки, тиск повітря піднявся до жахливих значень. Частину дороги охопив дим і вогонь, знищивши всі три автомобілі.

У своєму останньому спалаху свідомості Кшептовський зареєстрував жахливо-яскравий спалах, який повністю позбавив його здатності бачити. Він також перестав чути: шум був надто сильний. Він відчував, ніби летить в повітрі; хвиля страшного жару огорнула його.

Останнім сенсорним враженням був глухий удар, а потім ще один.

Згодом усе замовкло й затихло, але закопанець цього вже не чув.

***

Захар одягнув навушники та закрив люк. Темряву клаустрофобічного інтер'єру освітлювали лише дві крихітні лампочки та слабке світло екранів ТОПАЗу. Він відчув знайоме поколювання в шлунку: так було завжди, коли він сідав на командирське крісло й зачиняв люк. Брязкіт цього залізяччя зазвичай сповіщав про початок битви. Потім він це переживе, але перші хвилини будуть важкими. Він намагався не думати про це.

Раніше він пройшов "суху" підготовку зі своїми людьми поза гаубицею. Він знав, що не може засипати їх словами, бо вони все одно мало що запам’ятають. Він просто хотів, щоб вони відразу вбили собі у голову декілька основних речей.

— На фронті гармата або рухається, або стоїть на місці, — сказав він, пропонуючи всім трьом цигарки та дійшовши висновку, що, якщо й надалі буде таким же щедрим, то сам скоро стане тютюновим стерв'ятником. — Стоїмо, коли стріляємо. Робимо один або кілька пострілів, залежно від конкретної ситуації, а потім максимально швидко відходимо на нову позицію. Загальне правило таке: стріляй і геть, може, виживеш.

Всі радісно заіржали. Захар здивувався. Він ніколи не вважав себе дотепною людиною. Можливо, йому варто змінити думку про себе.

— Отже, ми займаємо позицію, або, зробивши постріл, змінюємо позицію. Ситуація перша: їдемо на позицію. Я вказую місце і водій зупиняється. Тоді даю команду: бій! Все просто: до бою! Тоді ви, — він подивився на обох єфрейторів, — розблоковуєте гармату й піднімаєте ствол. Монтуєте компасні транспортири PG2. Цей ось компас. Потім вже разом ми перевіряємо внутрішній зв’язок і зв’язуємося з командиром взводу. Я доповідаю про готовність. Отримую дані від взводу чи батареї, даю команду. Даємо вогонь; раз, два, три, скільки потрібно. Даю команду: відбій. Робимо те ж саме, тільки навпаки. Опускаєте ствол, блокуєте гармату, розбираєте компас, перевіряєте зв'язок, я подаю команду: поїхали, і ми хапаємо ноги в руки.

Всі знову зареготали

— Поки ясно?

— Ясно, пане сержанте.

У нього ще ніколи не було більш уважної аудиторії. Всі були в захваті, але вперше Захарові спало на думку, що, може, все буде не так вже й погано.

— Ну, тоді до машини.

Матвійчук скочив на вежу, краєм ока помітивши, що двоє стрільців пішли безпечнішим (хоча й дальнім) шляхом через задній люк, трохи вище рівня траків, яким зазвичай завантажували боєприпаси. Задихаючись і натикаючись на десятки виступаючих елементів (про тісноту "Гвоздики" ходять легенди, особливо після заряджання боєприпасів, а снарядів у них було вище криши), всі зайняли свої місця і втиснулися головами в надто тісні навушники. Комбінезони також виявилися занадто тісними, через що обидва товстуни були більше схожі на фігуру Бібендума з відомої реклами "Мішлен", ніж на небезпечних воїнів. Захару захотілося засміятися. Якби росіяни їх зараз побачили…

— Добре, — сказав він, закусивши губу, щоб зберегти серйозне обличчя. — Зв'язок.

Перевірили. Все навіть діяло. Інтерком працював бездоганно. Так само перевіряли зв’язок на рівні гармата — взвод — батарея — штаб, пов’язаний із системою цифрового обміну даними "Фонет". Вона також працювала без проблем.

Поставили галочку.

Тоді почалося справжнє веселощі. Захар мав навчити заряджаючого і навідника основам роботи. З першим працювати було відносно легко. Спітнілий єфрейтор (для друзів — Серьожа) сяк-так засвоїв правила комплектації зарядів ("Гвоздика" стріляє так званими боєприпасами роздільного заряджання), підбору відповідного запалу та впровадження налаштувань. Теорію якось вивчив, а на практиці було гірше. З першої спроби Серьожа порізав собі пальці, вдавлюючи снаряд до колиски, а відразу після цього сильно вдарився головою об снаряди, тож кілька хвилин йому не було втіхи, бо він просто сидів, поперемінно дихаючи. на руці і кліпаючи очима. Захар намагався мислити позитивно: можливо, це допоможе єфрейторові запам’ятати цей урок і стати обережнішим.

Він зіткнувся з більшою проблемою, коли зайнявся навідником. Його нібито досвід строкової військової служби, відбутої майже тридцять років тому, виявився повною вигадкою. Хлопець не міг відрізнити кут підйому гармати від азимута, не мав жодного уявлення про комп’ютери, а коли Захар згадував про налаштування, безсило чухав мокрий від поту лоб. Матвійчук скрипів зубами, але наказав собі заспокоїтися, усвідомлюючи, що крик і гнів лише погіршать ситуацію. З досвіду він знав, що кращі результати приходять, якщо навчатися спокійно й цінувати навіть найменші позитивні зміни; резервісти дуже швидко набувають певних навичок і бажання поглибити свої знання, якщо бачать навіть перший відчутний ефект від своєї роботи. Тож він пояснював повільно, як п’ятирічному. Щоб стріляти, потрібно знати, у що ти стріляєш. Ціль вказує командир взводу або батареї і визначає її тип, тому що по піхоті стріляють іншим снарядом, чим по танку. Зрозуміло, чи не так? На екрані комп'ютера з'являться цифри, що вказують кут підйому ствола і напрямок стрільби. Ви встановлюєте гармату відповідно до цих цифр. Так, вручну, ось шкала. Роботу погоджує командир і вносить корективи. Це я. Тож ти стріляєш лише тоді, коли я тобі скажу, а не раніше. Зрозумів, навідник? Зрозуміло, пане сержант. Йдемо далі. Команди. Вони мають свій певний порядок і включають: оголошення (стріляє батарея, взвод, гармата), номер цілі, тип цілі (піхота, танки, командний пункт, десант), установку/значення прицілу — визначає відстань до цілі, значення відхилення від базового напрямку БН стрільби (збільшити БН або зменшити БН), снаряд, тобто завдання заряджаючому, установка запобіжника (миттєво, з великою затримкою, за часом), спосіб ведення стрільби (швидкий вогонь — гармати стріляють, коли вони готові, залп або, наприклад, три снаряди кожні тридцять секунд, тоді вогонь ведеться для забезпечення безперервності стрільби). Приклад команди виглядає так:

— Вогонь батареї, ціль сто один, піхота, приціл триста п’ять, базовий напрямок вогню збільшити на нуль двадцять, заряд три, миттєвий запал, три швидкі постріли! Вам ясно чи повторити?

Він ніколи не бачив таких дурних облич обох кандидатів в артилеристи.

Тому, звичайно ж, він повторював знову і знову, повільно і чітко, показуючи конкретні пристрої та важелі. Хлопці все ще не виглядали такими, що розуміють. Захар наказав їм пройти весь цикл самостійно. Солідарно запнулися вже на другому елементі.

Захар зітхнув і подумав, що перед ним ще довга дорога. Він нібито знав про це ще до того, як вони навіть отримали обладнання, але реальність перевершила його уяву. Оранка на перелогах, сізіфова праця, що хочеш, що хто хоче, на колір і на смак. Тішився, що поки що війни немає, вони ще багато тренуватимуться, навідник з часом навчиться, а Захар стежитиме за ним, користуючись тим, що посада командира гармати була вище посади навідника. У разі потреби він буде допомагати, підправляти роботу на постійній основі, якщо не засобами зв’язку, то старим військовим методом: черевиком.

Через годину він здався, бо склалося враження, що якщо знову повторить порядок команд, або він сам, або стрілець збожеволіє. Він наказав обом єфрейторам сісти на сідниці й спостерігати, а потім перейшов до Валерія, який нудьгував, як мопс, і регулярно сміявся з некомпетентності своїх колег. Спочатку він наказав хлопцеві доїхати до кінця вулиці та повернути ліворуч. Він пам’ятав зі своїх прогулянок, що за останньою лінією будинків, між Бучею та аеропортом, був кілометровий відкритий простір, вкритий рідкою рослинністю.

І ось тут Валерій показав, на що він справді здатний. Займання вказаної позиції, швидка їзда заднім ходом, втеча зі слалолом, різка зміна напрямку за наказами і без них, їзда на максимальній швидкості — водій ніби був у своїй стихії. Лише тільки рушили, Захар знав, що вони домовляться. Екс-студент знав свою роботу, Захар теж, тому, якщо виникне потреба, вони повинні бути хорошою командою.

Матвійчук глянув на єфрейторів, що сиділи поруч, — ті були схожі на семеро нещасть. Хлопці були забиті і нещадно побиті. Досвід — це, в тому числі, і те, щоб під час виконання завдання тримати свої голови плюс-мінус в цілості, а це справа непроста, адже під час бойових дій ти їздиш на дуже високих швидкостях, особливо під час протибатарейного маневрування після стрільби.

Захар вирішив зробити п’ятнадцятихвилинну перерву, щоб похвалити особовий склад за успіхи і викурити цигарку, коли в поле зору з’явився заступник командира взводу, заїка сержант Литвиненко.

Гаубиця раптово загальмувала. Захар висунувся з вежі. Багряне обличчя сержанта було сповнене хвилювання, що змусило його бризкати слиною набагато сильніше, ніж зазвичай.

— В-вій… в-вій… вій… на — репетував він, допомагаючи собі руками. — Війна, ма… Матвійчук. Орки перетнули кор-рдон.

— Про що ти говориш, Олеже?

— Пу… Пу… Путін сказав, що починають спецоперацію, і па… па… пара… зити увійшли. Подивіться самі… по теле… теле… візору п-показують… телевізору.

Захар здивувався, хоча давно сподівався такої звістки, власне чекав на неї. Не те щоб він тужив за війною (він надто добре її знав, щоб сумувати), але її прихід здавався йому неминучим, тому він волів, щоб вона вже почалася (і закінчилася якнайшвидше), бо невизначеність і відсутність родини нестерпно тяжіли над ним.

Тепер, коли він почув цю страшну звістку від Литвиненка, він знову відчув холод, набагато сильніший, ніж раніше. Так що так. Страх, бруд, сморід, біль, рани, втрата друзів — відомі старі демони повернуться і стануть повсякденною реальністю. Ви навіть не уявляєте, чи доживете ви до вечора чи навіть переживете наступні кілька хвилин. Ви почнете життя в постійній, нервовій напрузі, до якої, всупереч думці деяких людей, неможливо звикнути. Світ стане іншим, особливо світ рядового солдата.

— Ко… ко… командир кличе на зб… на збір… — продовжив Литвиненко. — Зараз!

Вони пішли. Так у життя сержанта запасу артилерії Захара Матвійчука, чоловіка Уляни та батька двох прекрасних доньок, знову увійшла війна, найстрашніша й найжорстокіша з усіх.

***

Малішевський багато годин працював у стані великої напруги, хоча мало хто міг це зрозуміти з його мови тіла. Для стороннього спостерігача полковник був просто серйозним, цілеспрямованим професіоналом, який міг час від часу навіть пожартувати. Діяв він швидко, рішуче, не зволікав із прийняттям рішень і пам'ятав майже кожну деталь. Однак насправді він був на межі своїх можливостей. Малішевський відчув, як калатає серце (через гектолітри випитої за останні години кави), спітніли долоні, як піт покрив чоло. У нього склалося враження, що він не контролює себе чи, ще гірше, ситуацію.

Що не мало б дивувати, враховуючи, що події рухалися, як Синкансен, що мчиться з Токіо до Кіото. Почалося все добре. Оперативники впоралися з завданням, встановивши місце, де, швидше за все, перебували диверсанти — як доказ вони надіслали відео, на яких добре видно на знімках людей, озброєних автоматами, якими користується наш спецназ, і одягнених у уніформи польського спецназу, як палили сигарети (мабуть, проти волі начальства, бо часто оглядалися). Це місце — старі склади, якими колись користувалися радянські інженерні війська — було розташоване менш ніж за двадцять кілометрів від бази ескадрильї "Ураганів", про яку Малішевський згадував під час зустрічі з прем’єр-міністром, що значно ускладнювало завдання артилериста, відповідального за запуск ракети. Цей артилерист був завербований відразу після наради і був дуже схвильований, приймаючи участь у такій козацькій (як він висловився) операції. Він запевнив, що влучить у ціль і відправить диверсантів до бісової матері, а незнання системи управління вогнем (поляки використовували зовсім іншу електроніку) не стане перешкодою для виконання завдання. Оператори "Формози" посміхнулися собі на ці вихваляння.

Одразу після ідентифікації цілі Малішевський отримав зелене світло для операції "Арагорн". Кодову назву запропонував прем’єр-міністр, не розкриваючи того, що, випадково, один із його дітей переживав період сильного захоплення Толкіном і постійно розповідав про хороброго воїна. Бойова команда з дванадцяти найдосвідченіших операторів "Формози" стрибнула у два човни, взявши, звичайно, артилериста з рятувальним поясом. (Оскільки лютнева погода була типовою для південної Балтики, відважний поручик через три хвилини після старту захворів на морську хворобу і більше не називав місію козацькою; він взагалі не говорив, відчайдушно намагаючись не впасти за борт і не блювати, що звісно, це знову викликало глузливу посмішку операторів). Ці катери типу RIB виготовлялися спеціально під замовлення клієнта. Вони відрізнялися підвищеними морехідними якостями, гвинтовим приводом потужністю майже тисячу кінських сил (що дозволяє плавати на мілководдях і величезною маневреністю, набагато більшою, ніж у традиційного гвинтового приводу) і посиленою конструкцією корпусу. Безшумні та важкі для виявлення радаром, вони могли розганятися до швидкості майже шістдесяти вузлів навіть за відносно сильного вітру та великих хвиль.

Човни RIB були на півдорозі до місця призначення, коли сталося дві події: задзвонив телефон, а через кілька хвилин надійшов електронний лист. Обидва ці фактори перевернули операцію "Арагорн" з ніг на голову.

Малішевський глянув на дисплей: український номер. Не записаний в адресній книжці і тому йому невідомий. Він увімкнув протокол шифрування (який також був брандмауером, щоб запобігти зараженню телефону небажаним програмним забезпеченням) і натиснув зелену кнопку.

— Шеф? Це Ференц. Дзвоню з позиченого телефону. — Голос капітана звучав глухо, спотворений неприродним гулким перегуком. Проте слова можна було зрозуміти, хоч і важко.

— Ти не спиш?

— Я ніколи не сплю в цей час, — пролунала відповідь. Капітан щойно повідомив своєму начальнику, що він може говорити вільно і не перебуває у вимушеній ситуації.

На задньому плані почувся дивний, глухий гуркіт. Полковник напружився.

— Де ти?

— У президентському бункері. На нас напали. Диверсійна група, безпілотники, важке озброєння…

— Зеленський живий?

— Сидить у сусідній кімнаті; він не чує, про що ми говоримо. Нам зараз нічого не загрожує.

Малішевський прислухався. Ференц хотів розповісти йому про щось більш важливе, ніж напад. Те, чого не повинен знати український президент.

— Вайман і Лєна?

— Вони зі мною.

Малішевський полегшено зітхнув.

— Говори.

— Вони застрелили Холиченка. Огидно, в живіт. Не думаю, що ми зможемо йому допомогти. Він…

— Розумію. — Полковник відчув укол жалю. Нелегко замінити Вадима, старого, досвідченого вовка з чесним серцем і відкритою душею. І водночас людину, яка цінує співпрацю з поляками. Малішевський добре знав про тертя та фракційну боротьбу не лише серед українських політичних партій, але навіть у найближчому оточенні президента. Проросійські настрої, хоч і здавалися парадоксальними, були дуже популярні в певних колах. Багато людей, включно з близькими радниками Зеленського, вважали, що з Росією можна і потрібно домовитися, а питання Криму і Донбасу можна вирішувати переговорами, поляки ж можуть перешкоджати цій роботі. Інші, у свою чергу, віддавали перевагу тісній співпраці з Німеччиною, яка, на їхню думку, була несумісною дружнім відносинам з Польщею.

— Ви чули про організацію "Чорний Шторм"?

Малішевський завмер. На довгу мить йому здавалося, ніби він не почув. Назва не функціонувала в публічному обігу, навіть для переважної більшості обслуговуючого персоналу це був порожній звук. Він знав її, і якщо можна було сказати, що щось у житті наповнювало його страхом, то це були ці два, здавалося б, невинні слова.

— Продовжуй говорити.

Ференц рапортував кілька хвилин, обмежуючись конкретикою, залишаючи висновки своєму начальнику. Вони були нищівними: якщо інформація та думки Холиченка, надані Ференцем, були правдивими (і якимось дивним чином відповідали знанням Малішевського; насправді він думав так само, як і його український колега), то продуманий план запобігання катастрофі, який був побудований протягом багатьох годин щойно розпався, як ляльковий будиночок, уражений ковальським молотом.

Ференц закінчив говорити саме тоді, коли на задньому плані пролунав ще один удар, глухий, грізний і цього разу набагато ближчий.

— Я не знаю, як вам допомогти, — сказав полковник. Він не став коментувати оприлюднені викриття. Вони вже надто довго розмовляли по телефону.

— Ми впораємось. Зверху йде контратака.

— Будь обережний.

— Чолом, пане полковнику.

Малішевський відклав апарат на стіл у той момент, коли програма оголосила про надходження зашифрованого електронного листа. Полковник прочитав зміст і ще більше засмутився.

— Росіяни почали провокацію, — доповів міністру Малішевський через півхвилини. Так було домовлено: операцією, через її важливість, керував особисто командир "Формози"; голова Східного департаменту Служби Внутрішньої розвідки був призначений прем'єр-міністром координатором всієї операції, відповідальним передусім за ефективний обіг інформації. Тож Малішевський обійшов шефа, і підпорядкувався безпосередньо міністру. — Моє джерело повідомляє, що диверсанти готуються покинути базу. Якщо наші припущення правильні, можна припустити, що російські установки будуть атаковані протягом наступних двох годин.

— Наша команда впорається? — запитав політик.

Малішевський глянув на карту, де в реальному часі відображалася позиція штурмової групи.

— Не встигне, пане міністр. Запуск ракети займе щонайменше три години, якщо все піде за планом. А росіянам для провокації достатньо трьох годин.

— Ви впевнені?

Малішевський усвідомлював важливість слів, які збирався сказати. Операцію "Арагорн" можна здати в архів. На сцену вийшов давній спосіб ведення війни, освячений рідними традиціями і близький польському серцю: імпровізація. Якщо щось піде не так, це матиме побічний ефект — виставлення громадськості цапа-відбувайла. Нескладно здогадатися, хто виконуватиме цю функцію.

— Наскільки можна бути впевненим в цій ситуації, так, — відповів полковник.

— Ваша рекомендація?

Знову питання-пастка.

— На мою думку, немає сенсу продовжувати роботу бойової групи. Ризик невдачі зростає, а ймовірність виконання завдання зводиться практично до нуля.

— Мені їх відізвати?

"Звичайно", — прогарчав Малішевський подумки. Секунди минали, а міністр ділив волосину начетверо.

— Можливо, ви могли б порадитися з командиром "Формози"? — запропонував полковник.

— Дякую за пораду, — пробурчав політик. — Зачекайте, будь ласка, біля телефону.

Тріск. Розмова закінчилася.

Через три хвилини телефон справді задзвонив, помічник прем’єр-міністра передав розпорядження глави уряду про те, щоб полковник невідкладно узяв участь у нараді — цього разу, через ажіотаж, онлайн — адже кризовий комітет, який збирався ідентичним складом за кілька годин до цього мав прийняти рішення щодо подальших дій.

Сам Малішевський не мав конкретної думки з цього приводу. Минали хвилини, а його втомлений мозок не міг дати рекомендації. Будь-яке рішення виглядало погано, особливо в контексті того, чого він довідався від Ференца.

Обличчя політиків і військових на екрані виглядали пом'ятими і сірими. Малішевський давно не дивився в дзеркало, але підозрював, що й сам виглядає не краще. Останні години всі жили в стані зростаючої напруги та стресу. Полковнику спало на думку, що виборці точно не захочуть бачити своїх обранців у цьому стані, як і будь-хто при здоровому глузді не захоче знати, як роблять хот-доги. Тепер вони не були схожі на відвертих чарівників, у яких на кожне запитання була готова відповідь. Перед ним стояли кілька дорослих чоловіків, які зовсім недавно навіть не мріяли, що доля кількох мільйонів людей може залежати від рішень, прийнятих у найближчі хвилини. У буквальному сенсі. Закулісні дії цього типу політичних механізмів додають великого драматизму трилерам, але в реальному світі вони виглядають жахливо.

— Панове, ми всі знаємо про ситуацію, — почав прем’єр-міністр. Його перевага була в тому, що він був дуже об’єктивним і не витрачав час на прикраси. Тепер він справді гарчав крізь зуби, чого, мабуть, не усвідомлював. — На мій погляд, ми категорично не можемо пасивно чекати, поки росіяни здійснять свою провокацію, а потім атакуватимуть нас у відповідь. Я хочу знати вашу думку. Одним реченням. Що ми робимо?

"Принаймні конкретно", — думав Малішевський. Міністри оборони та внутрішніх справ зберігали мовчання. Рішення прийняв начальник штабу, перший солдат Речі Посполитої.

— У нинішній ситуації спектр заходів практично зведено до одного рішення — авіаційний удар по російських ракетних установках. Все інше буде пізно.

Міністр національної оборони глибоко зітхнув.

— Ми повинні почати війну? — запитав він, мабуть, несвідомо зробивши голос театральним. — Нам першими атакувати?

— Ми повинні чекати ракети? — відповів прем’єр-міністр.

— Ні. Ми попросимо президента Байдена втрутитися.

— А якщо це не спрацює?

— Тоді будемо приймати рішення.

— Запізно.

Малішевський скоса глянув на екрани кількох телевізорів, що висіли на великій стіні. На відміну від політиків, він не дивився польські програми. Йому хотілося знати, що і як думає його суперник. Тому в його офісі домінували канали "Росія 1", "Росія 24" і ще декілька. Всі вони говорили, по суті, одне і те ж: НАТО хоче на нас напасти, поляки зосереджують свої сили на лінії Бугу, американці у все втручаються, Україна в НАТО є смертельною загрозою, тому що НАТО хоче нас напасти. І так далі. Все подано під соусом великоросійської риторики, взятої прямо з творів і виступів Олександра Дугіна. Так було не просто сьогодні, так було завжди, ось тільки сьогодні педаль газу натиснули сильніше. ЗМІ з-за східного кордону довели місцеву громадську думку до кипіння. Опитування показали величезну підтримку політики уряду. Громадяни Росії (білоруси — значно меншою мірою) будуть аплодувати будь-яким діям проти Заходу. Малішевський прекрасно уявляв собі задоволення простих росіян, які дивляться на краєвиди радіоактивних руїн у Варшаві.

— Згоден, — сказав він, хоча прем’єр-міністр не питав його думки. Він побачив, що на одному з нижніх екранів готується висловитися міністр внутрішніх справ, людина, яку навіть дехто з його політичного табору вважав яструбом. — Ми повинні діяти самостійно. Якщо ми дійсно правильно читаємо російський сценарій.

Настала задумлива тиша.

— Що ви маєте на увазі, полковнику? — запитав прем’єр-міністр.

— Росіяни люблять провокувати. Вони ніколи не нападають першими. Вони завжди захищаються. У їхніх інтересах змусити нас думати, що ми ризикуємо піддатися нападу. Ми вдаримо, вони стануть жертвою, а ми станемо катом. Це саме те, що вони мають на увазі.

— Ви самі стверджуєте, що російські приготування йдуть насправді. Вони миттєво здійснять свою провокацію. Тоді вони розгорнуть пропаганду, яка покаже, польських солдатів, що потрапили в полон.

— Можливо. Але це не означає, що вони врешті-решт натиснуть кнопку. Повторюю: нас хочуть змусити натиснути.

— Я бачу, що пан передумав.

— Передумав. Тому що з'явилися нові факти.

— Що це за факти? — гаркнув міністр оборони. Він був злий, явно відчуваючи, що не контролює не тільки події, але навіть хід зустрічі.

— Пане полковник, ми маємо прийняти рішення зараз, — заявив прем’єр, проігнорувавши втручання глави Міноборони.

Малішевський вирішив зіграти ва-банк. Шеф отримав би серцевий напад, якби почув його зараз.

— Знаю. Але я думаю, що варто витратити кілька хвилин, щоб мати більше даних, — сказав він. — Не думаю, що ви знаєте прізвище "Москалевич". Я не здивований. Полковник Сергій Москалевич є заступником начальника Управління аналізу, прогнозів та стратегічного планування ФСБ. Людина, яка залишається в тіні, але є одним із найважливіших стратегів Кремля. Вибачте, я використав неправильне дієслово. Це вже не так. був. Сьогодні ввечері його застрелили в Києві. Саме від нього ми дізналися про те, що терористичні угруповання планують вбити президента Зеленського. Завдяки йому ми також маємо знання про російську провокацію. Тому ми могли відправити "Формозу", бо знали, що планують росіяни.

— Нащо ви нам це розповідаєте? — запитав прем’єр-міністр. П'ятнадцять хвилин він чистив окуляри механічними рухами. В ньому була двоїстість; він знав, що повинен якнайшвидше дістатися до суті, хоча не мав бажання зіткнутися з її наслідками.

— Тому що вважаю, що ситуація дійсно дещо інша, ніж ми думаємо.

— З якої причини?

— Давайте на мить подумаємо як росіяни. Давайте спробуємо поставити себе на їх місце. Аргументація така: ми плануємо підкорити Україну, тому що без України вважаємо неможливим повернути реальну владу часів СРСР і створити новий європейський порядок. Водночас ми не бажаємо, щоб американці заважали нашому спектаклю. Хоча нещодавно президент Байден дав зрозуміти, що не буде кричати про невеликі територіальні виправлення, ми хочемо переконатися, що янкі обмежаться проявами обурення та розмовами на форумі ООН. Тому одного з наших найкращих офіцерів, полковника ФСБ Москалевича, ми відправляємо до поляків і кажемо йому, щоб він відіграв відповідну роль. Прикидаючись внутрішнім дисидентом, який не погоджується з офіційною лінією Кремля (про що є багато доказів), полковник наближається до поляків (зверніть увагу: не до американців чи англійців) і розкриває їм план знищення польської столиці, щоб налякати НАТО. Вся штука полягає в тому, щоб зробити план реальним. Довіра до полковника в очах поляків — це не лише інформація про напади на президента України, а й напад на нього з боку ГРУ, який стався, ймовірно, випадково, але вчасно. Або це теж планувалося, і Москалевичем пожертвували, щоб усунути свідка змови. Я дуже добре можу уявити собі маскування, яке багато в чому маскуванням не є. Поляки, як завжди поляки, клюють на вудку, завдяки своїм джерелам вони підтверджують, що провокація і удар помсти на їхню столицю насправді готуються, а оскільки легко передбачити, вони не мають наміру сидіти й чекати, аж бомба впаде їм на голову, вони завдають превентивного удару, який знищує російські пускові установки, але вочевидь не досягає найважливіших, глибоко прихованих. І це є тим, що ми маємо на увазі. Ми показуємо світові, що на нас напала країна НАТО, тому, згідно з доктриною, ми маємо право відповісти ядерним ударом у відповідь. Що ми цим досягаємо? Кілька цілей одночасно. Стримування: після польської гекатомби Захід двічі подумає, перш ніж вживати якісь серйозні дії. У той же час, антивоєнні пацифісти, щедро підтримані потоком російських нафто доларів, намагатимуться створити відповідний наратив про те, що, загалом, війна — це зло. Розкол: американці, німці та французи будуть розлючені на поляків за те, що ті атакували без консультацій з ними (це, можливо, був російський план: американці точно не погодилися б, якби їх попередили поляки. Поляки, у свою чергу, передбачаючи вето свого союзника, діяли б самі, бажаючи передбачити захист своєї території). Як наслідок, НАТО зазнає паралічу прийняття рішень через вищезазначене.

Прем'єр остаточно відмовився від окулярів. Міністр оборони потер щоку. Щось скрипнуло в динаміку. Всі здригнулися.

До розмови долучився президент, який їхав з Києва.

— Доброго ранку, панове, — сказав він. — Я почув кінець виступу полковника. Історія звучить дуже цікаво, але це нічого не змінює. Незалежно від того, маємо ми справу з провокацією чи ні, ми не можемо допустити нападу на столицю нашої держави. Я закликаю вас негайно вжити заходів

— Пане Президенте, при всій повазі, я можу сказати ще два слова?

— Я вважаю, що ми повинні негайно вжити заходів.

— Це дуже важливо.

— Добре, але коротко. Нам потрібно підняти літаки в повітря.

- Є ще один шар інтриги, — тихо сказав Малішевський. — У Москалевича була дуже цікава біографія. Він видавав себе за внутрішнього бунтаря, якому не подобалася політика Кремля, членом угруповання, яке планувало повалити нинішнього царя і посадити на престол іншого, щоб домовитися із Заходом і вдавати себе за зразкову демократію.

— Це навіть краще, що він приїхав до нас.

Малішевський похитав головою.

— Насправді він прийшов до нас зовсім з іншої причини. Товариш полковник був мозком групи "Чорний Шторм". Або, принаймні, одним із головних стратегів та ідеологів. В порівнянні з ним, Олександр Дугін схожий на пацифіста з пелюшкою в штанях.

Лише через деякий час до нього дішло, з ким він розмовляє.

— Перепрошую.

— Чорний Шторм? — запитав прем’єр-міністр. У нього був такий вигляд людини, яка вперше чує це ім’я. І він був не один такий.

— "Чорний шторм" — це таємна організація, яка складається з найбільш довірених офіцерів керівництва ФСБ, — продовжив Малішевський. — Складається виключно з так званих турбопатріотів, жорсткого ядра жорстких яструбів, яким політика Кремля здається злочинно нерішучою та м’якою. Угруповання ставить перед собою завдання здійснити насильницьку перебудову світового порядку, використовуючи будь-які доступні Росії засоби, включаючи ядерну зброю. Наша розвідка з уривків інформації — навіть обізнані кремлівські джерела інколи не знали, про кого йдеться, коли ми питали про "Чорний Шторм" — намагалася скласти картину не стільки цілей організації, бо вони цілком зрозумілі, скільки насамперед про її можливість діяти. Висновки песимістичні: лобіювання учасників угруповання стає дедалі ефективнішим, а Москва дедалі відвертіше прагне повернутися на імперський трон. Говорили, що ультиматум, офіційно оголошений Лавровим 21 грудня дві тисячі двадцять першого року[20], став першим видимим успіхом організації. Однак учасникам "Чорного Шторму" цього було замало. Вони хочуть, щоб все рухалося швидше і рішучіше. Вони хочуть залякати і знеохотити Захід, тому прислали до нас Москалевича. Це не акція Кремля. Це дії яструбів, які вважають, що Кремлем правлять слабаки. Якщо ми вдаримо, ми повністю виконаємо припущення групи. У Кремля не буде вибору. Окрім України, вона нападе і на нас.

— У вас є докази цього? — скрикнув міністр оборони.

— Я не знаю, який тип доказів ви маєте на увазі, пане міністр. "Чорний Шторм" не афішується в пресі, але це не змінює факту його існування в реальності. — Малішевський не встиг закінчити речення, як подумки вилаяв себе за злобний тон. Він справді відчував втому. Його феноменальна здатність до адаптації була не такою великою, як колись. — У російському керівництві триває фракційна боротьба. Ви самі найкраще знаєте, що людей, у тому числі журналістів та аналітиків, які наполягають на застосуванні ядерної зброї та закликають до більш жорсткої політики, не бракує. Ядерний удар буде сприйнятий широким схваленням громадськості. Я оцінюю план як високо ймовірним. "Чорний Шторм" хоче поставити Путіна перед фактом, що здійснився: не бутафорську атаку, а нашу реальну атаку. На жаль, зараз від нас залежить, як ми це розіграємо.

— То ви вважаєте, що провокація є блефом?

— Так. Вона має спровокувати нас на атаку, але це погроза не є справжньою.

— Москалевич зіграв роль зрадника, щоб змусити нас бомбити їхні стартові майданчики?

— Я так вважаю.

— У вас є докази цього?

— Ні.

Незважаючи на наполягання президента, спалахнула бурхлива дискусія. Думки розділилися. Реакції американців побоювалися, але, з іншого боку, переміг тверезий скептицизм. Адміністрація нинішнього господаря Білого дому не була відомою як така, що твердо виступає проти росіян. Виявилося, що навіть серед дуже проамериканських політиків нинішньої правлячої коаліції переважає критична оцінка ефективності допомоги Великого Брата. З войовничими виразами обличчя генерали закликали діяти швидко.

Зрештою, президент припинив суперечку.

— Панове, на нас лежить історична відповідальність. Ми не маємо права на помилку. Ми не впевнені, чи все так, як говорить полковник Малішевський. Підготовка Росії до ракетних пусків є фактом. Треба піднімати літаки в повітря і знищувати російські пускові установки. Як головнокомандувач збройними силами, я наказую розпочати місію наших повітряних сил. Прошу негайно видати відповідні накази.

Ситуація прояснилася. Військові взялися за роботу, судорожно намагаючись спланувати точний повітряний удар по об’єктах, розташованих на території ворога, усіяній системами протидії доступу.

Годинник цокав.

Поки оперативний командувач військами та начальник Генерального штабу розбирали завдання, на командному пункті Оперативного командування в групі Повітряних Операцій та Протиповітряної Оборони проходив мозковий штурм. Кілька десятків спеціалістів представили різноманітні ідеї щодо реалізації місії. Швидко з’явилося кілька різнорідних рішень, які в ідеальному світі керівник групи мав би висловити словами та представити командиру як варіанти для розгляду. Зрештою, керівник Центру планування вирішив розробити один варіант. Час минав, як божевільний; інформація, що систематично оновлювалася, показала, що пускові установки практично готові відкрити вогонь у бік Варшави. Оскільки ситуація була абсолютно нестандартною, військові представили політикам на затвердження загальні положення місії: ніхто не заперечував, прем’єр-міністр обмежився лише пропозицією назви операції, з якою всі погодилися, бо якось так їм не спало на думку, що варто придумати щось більш відповідне.

У бойовому наказі, переданому командиру Центру повітряних операцій, місію було зазначено, як COMAO (Composite Air Operation), що мовою НАТО означає комбіновану операцію, в якій беруть участь різні типи літаків. Місія мала бути посилена диверсійною діяльністю на кордоні з Калінінградською областю. Крім того, вперше в історії польських збройних сил було вирішено використовувати безпілотні літальні апарати Байрактар TB2, надбання Повітряних Сил, яке ще пахло свіжою фарбою.

План був прийнятий.

Почалася операція "Мордор".

ФА3А 3

Шоста ранку — дванадцята опівдні

24 лютого 2022 року

Етап 1

Фомін глянув на годинник. Наближався вирішальний момент операції "Уран". Гарна назва. Він відчув щире задоволення від того, що брав участь у виборі кодової назви, яку, за його пропозицією, було взято від однієї з переможних битв Червоної Армії — операції, яка стала безпосередньою причиною поразки Вермахту під Сталінградом. Саме з наступу на флангах і оточення німецьких військ розпочався успіх, який змінив хід Другої світової війни, тому нинішні планувальники через назву відсилали до кращих традицій радянської зброї. Символи в військовій справі важливі, навіть дуже важливі. Добре, що молодь це цінує.

Скрипнули великі засуви. Оператори підняли зброю. Ворота тихо відчинилися. Чоловік, який стояв там, не відрізнявся якоюсь красою чи постурою. У нього було сіре довгасте обличчя з акуратно поголеними щоками та маленькими очима, прихованими за напівприкритими повіками. Безбарвна, майже анонімна людина з величезним потенціалом. Майор бачив його вперше, але точно знав, з ким має справу.

— Добрий вечір, Євгене Федоровичу, — сказав головний радник президента з економіки, чиє прізвище Фальсе звучить незручно для українського вуха. Він говорив російською без місцевих впливів. Незважаючи на стару посаду (майже двадцять років тип пропрацював у різних адміністраціях президента), Зеленський не лише залишив його на посаді, а й надав йому повноваження доступу до всіх куточків комплексу. ГРУ вважало його одним із своїх найцінніших агентів і досі ніколи не користувалося його послугами.

— Радий вас бачити, Сергію Івановичу, — привітно привітався майор.

— Я також. У вас відкрита дорога аж до бункера. Аварія моніторингу.

— Чудово, — не приховуючи задоволення відповів Фомін. Незважаючи на все, він очікував труднощів чи перешкод; доки вони ще не зустрічали жодних. — Ходімо.

Розгалужена система підземних укриттів, складів і тунелів нагадувала складний лабіринт, центральною точкою якого був Об'єкт номер Один. Головний вхід, захищений двома парами одвірків, що відкривалися незалежно один від одного, мав стати непроникною перешкодою. Ворота товщиною майже в один метр, зачинені на потужні засуви, виготовлені з багатошарової сталі, здатної витримати навіть потужний заряд вибухівки. Продуманий був навіть максимально ускладнений підхід до бункера, влаштувавши з боків броньовані бійниці, з яких захисники могли вести вогонь по диверсантам, які намагалися прорватися.

Фомін навіть не збирався підходити до парадного входу.

Фальсе повів групу надзвичайно вузьким коридором, який слугував електричною та комунікаційною шахтою. Прохід був надзвичайно важким, тіснота сковувала будь-який рух, змушувала операторів рухатися боком. Марш зайняв у них майже півгодини, але ефект був вартий витрачених зусиль. Вони підійшли просто до аварійного виходу в задній частині комплексу, призначеного для екстреного евакуації, якщо зловмисник увійде до Об'єкту номер Один спереду. Тунель пролягав майже в ста метрах під землею, проходив під дном Дніпра і виходив до круглої шахти, що виходила на поверхню. Вихід був прихований у закритому, звичайному на вигляд високовольтному трансформаторі, який за своїм призначенням не спонукав людей досліджувати його нутрощі. Фомін не скористався таким підходом через дуже велику кількість камер на цьому місці, а головне — відділенню поліції, розташованому поруч. Він вибрав довший і складніший маршрут, який потребував співпраці з кимось зсередини, але дозволяв йому таємно дістатися прямо до запасного виходу.

Мета була досягнута.

Об'єкт номер Один став пасткою без виходу. Якщо Зеленському не вдасться втекти до охоронного бункера, розташованого в самому центрі комплексу (щось на кшталт тривожної кімнати, крайній засіб, якщо зловмисникам вдалося проникнути всередину), завдання вже буде виконане. Якщо зможе, актор продовжить своє життя лише на кілька хвилин. Пройти через останні ворота буде дуже легко.

Фальсе набрав код на клавіатурі. Клацнув замок. Шлях до центру Об'єкту номер Один був відкритий. Оператори мовчки переступили поріг.

Зі зброєю напоготові вони рушили вперед, як привиди.

***

Ференц нічого не чув, у нього не було жодних передчуттів чи сигналів тривоги, які так знайомі з багатьох поганих трилерів. Він просто відчув порив холодного повітря на своєму обличчі. Вентиляційна система працювала злагоджено і безшумно (агрегати були розташовані поверхом нижче), але щось змінилося. Зловмисник пробрався в приємну рівномірну температуру кімнати. Ференц підвів очі. Під стелею він побачив звичайну металеву вентиляційну решітку. Від неї і йшов холодок. У всякому разі, коротко: температура нормалізувалася так швидко, що Ференц серйозно задумався, чи він не помилився. Розвідник був надзвичайно втомлений, у нього боліла рука, а повіки склеїлися від сну — може йому здалося.

Однак ні. Він не помилився.

Обережно, щоб не потривожити Холиченка, який спав важким, нерівним сном, він вийшов з лазарету. Порожній коридор освітлювали дві тьмяні лампочки. Вентиляція працювала нормально. Тож звідки взявся холодний подмух?

Від різниці температур між кімнатами. Оскільки система підтримувала в бункері постійну температуру вісімнадцять градусів Цельсія, аномалія прийшла ззовні. Повітря в коридорах, що ведуть до бункера, було прохолодніше щонайменше на десять градусів. Хтось відчинив двері, холодне повітря увірвалося, а потім було засмоктано насосами, які, волею долі, штовхнули його в лазарет.

Хтось відкрив зачинені двері?

А чому б і ні? Хто сказав, що у росіян був лише один варіант плану — лобова атака на палац?

Ференц ще не закінчив цю думку, коли вже біг, не звертаючи уваги на біль в пораненій руці. Він перетнув коридор, забіг у головну залу, потім повернув праворуч, у чергову, куди увірвався, як ураган. Охоронець сидів у кріслі й дивився на монітори. На тих, що показували підходи до Об’єкту номер Один, було мертво тихо, на відміну від екранів, які показували ситуацію у вертикальному комунікаційному стовбурі. Між залишками диверсійної групи, що напала на палац, і енергійно атакуючими українцями точилася запекла боротьба. Росіяни намагалися максимально затримати прибуття резервів на Об’єкт номер Один.

— У вас є доступ до переліку входів і виходів? — запитав поляк. Він відчув, як кипить усередині. Охоронець стурбовано глянув на нього.

— Кожне спрацювання засувів записується, — відповів він. — Ніхто нічого не відкривав.

— Евакуаційний вихід?

— Нащо ти хочеш знати?

— Про всяк випадок. Перевіримо, чи ніхто нічого не комбінує.

Українець був поранений, але не настільки, щоб йому було все одно. Він клацнув мишею й нахилився над монітором. Засвітився ряд цифр. Охоронець повернув до Ференца своє біле, як папір, обличчя.

— Рівень мінус один, — сказав він. — Півтори хвилини тому.

— Тривога! — закричав капітан, не гаючи часу на роздум, яким чином нападникам вдалося відкрити двері бункера. Охоронець щосили натиснув на червону кнопку. Коли завила сирена, у Ференца в руці вже був пістолет.

— Де вхід на цей рівень?

— Сходи. — Охоронець звернувся до плану, що висів на стіні, і вказав на місце в кутку бункера. — Там.

— Вам є де сховати свого шефа?

- Є. В кінці коридору є внутрішній схрон.

— Забирай його!

Він вибіг з приміщення для чергових, повернув ліворуч і мало не врізався в Ваймана, який з легкою розгубленістю дивився на гучномовець, що ревів.

— Вони зайшли через бічний вхід, — сказав капітан, пробігаючи повз майора.

Той на мить зупинився біля шафи й побіг за Ференцем.

Краєм ока він побачив, як Лєна вибігла з лабораторії і на бігу прикріпила обійму до звичайнісінького "калашникова". Вона не виглядала здивованою. Він не раз захоплювався її холоднокровністю.

Вони дійшли до сходів. Двері виявились відчиненими, що точно було не за процедурою. Ференц підняв пістолет. Сталеві, тьмяно освітлені сходи вели вниз. Йому здалося, що він почув кроки. Безшумне взуття на гумовій підошві, яке використовують бійці спецназу. Багато взуття.

Отже, напад на палац був лише поршнем, який заштовхнув нас у циліндр, — подумав Ференц. У нього було відчуття, що серце калатає, а зброя тремтить. Нас троє, у мене хвора рука, тож загалом два з половиною. Ми поляки і захищаємо українського президента. Мабуть, ми помремо. І ніхто вам за це не подякує. Курва, через тиждень тут ніхто про це не згадає. Що ми тут робимо?

Думки ураганом проносилися в голові, жодна з них не допомагала, жодна не мала сенсу, кожна була руйнівною.

— Вони все одно нас уб’ють, будемо ми стріляти чи ні, — пробурмотів Вайман. Ференц обернувся. Майор дивився не на нього, а на сходи. Він достатньо добре знав Ференца, щоб розуміти? Чув його думки? Чи переконував він себе?

— Нема про що говорити, — пробурмотіла Лєна. Її виразні очі звузилися до вузьких ліній. Вона була схожа на пуму, яка готується до стрибка.

Проте першим постріл у цьому бою зробив ворог. З глибини сходової клітки долинув звук, схожий на хрипкий кашель. Кулі влучили в дверну раму і з протяжним свистом полетіли далі, а потім врізалися в стіну, здіймаючи хмари цегляного пилу. Першим гостем на вечірці був автомат із глушником.

Ференц різко відвів голову.

Нападники помітили їх. Не дивно, бо розвідники зробили помилку, стоячи у відкритих дверях з освітленим коридором позаду. Вони вміли стріляти та знали ази тактики, але їхня підготовка не йшла навіть у порівняння з тією жорстокою підготовкою, яку проходять спеціалісти. Поряд зі спецназівцями вони були аматорами.

Їм пощастило, бо жодна куля не влучила. У відповідь Лєна вистрілила наосліп довгою чергою. Вайман дістав із кишені гранату — виявилося, що в шафі були й хороші гранати Ф1, використовувані під час Другої світової війни, і майор наважився привласнити одну собі — він вирвав чеку й кинув залізний "лимон" вниз, перш ніж замовк "калашников" Лєни. Звук вибуху та крики поранених потрясли сходи. Користуючись прикриттям диму, що заповнював простір, Мокржицька відправила в темряву вміст іншої обойми. Кулі з гуком рикошетили об перила та сходи. Але потім обойма закінчилася. У відповідь крізь відкриті двері впала світлошумова граната і вибухнула, не давши полякам часу зреагувати.

Гук і сліпучий спалах повалили трьох захисників на підлогу.

Ференц нічого не бачив і не чув, лише відчував шорстку текстуру бетону під рукою, з якої випав його пістолет. Здавалося, що його голова зараз лопне, він відчував біль і розбитість; однак його інстинкти виживання підказали йому встати та діяти. Спочатку він підвівся, похитуючись, потім розплющив очі. Як і очікувалося, він побачив великі червоні плями і нічого іншого. Він моргнув. Розмиті контури людського силуету, ще один за метр. Вони обоє рухалися повільно, але, мабуть, швидше, ніж він щойно. Лєна якраз змінювала обойму.

Він почав оглядатися в пошуках пістолета і ніде не бачив.

Вони будуть тут за мить. Йому здавалося, що так виглядає кінець.

- Ідіть, — наказав Вайман. Як і Мокржицька, він мав у руці автомат. Ференц вгадав слова, бо в його вухах усе ще голосно дзвеніло. Зі зламаного носа у майора рясно скапувала кров, але він виглядав рішуче. — Я прикрию. Ідіть, — додав він голосніше, побачивши, що Ференц збирається протестувати.

— Філіп… — сказала Лєна.

— Ні в якому разі, — сказав Ференц. — Вас вб'ють.

Вайман нетерпляче махнув рукою.

— Негайно геть, — наказав він.

Ференц боровся сам із собою. Він чув їх раніше. Вони не зможуть їх зупинити. Але Вайман… Він подав йому руку, коли Ференц цього найбільше потребував.

До біса! Він все ще не міг вирішити.

Вайман упав на підлогу перед виходом, готуючись до бою. На інших двох він уже не звертав уваги. Лєна з невдоволеним обличчям смикала Ференца за рукав. Той ішов ошелешений, беззахисний, дозволяючи себе вести, як дитину, з бурею суперечливих думок, що вирувала в його голові. Він повинен залишитися, всі повинні. Або убігати разом. Вони були тут чужими, ніхто не очікував, що вони пожертвують своїм життям. Адже… Він почув довгу чергу, потім ще одну, стаккато одиночних пострілів, крики, вибух, ще вибух — і ще…

Він не знав, що робити.

Тоді він згадав слова охоронця. Охоронний бункер, останній бастіон. Він показав рукою. Вони повернули праворуч. І стали перед воротами, що замикали коридор. Ференц помітив камеру. Він помахав рукою.

Стрілянина припинилася. Оскільки результат сутички міг бути тільки один, тиша означала, що нападники були близько. А Вайман мертвий.

Ференц стояв і дивився в немигаюче око камери. Лєна озирнулася. Вона шукала альтернативу, шлях втечі, зброю, будь-що. Вона не побачила нічого корисного. Їх оточували гладенькі стіни коридору, на виході з якого незабаром мали з’явитися російські солдати. В автоматі Калашникова залишилася остання обойма.

Десь далеко пролунав глухий вибух. А потім, наче буйний дощ, застукотів по жерстяному даху. Бій між залишками російських десантних груп і українськими резервами, вочевидь, перемістився від комунікаційної шахти до головного входу на Об’єкт номер Один. Жінка сподівалася, що українці незабаром прорвуть оборону. Треба було витримати, виграти хоча б кілька хвилин.

Клацнув замок. Крізь щілину показалося обличчя охоронця.

— Швидко, — сказав він.

Опинившись усередині, відокремлені від коридору товстим шаром сталі, вони відчули полегшення, хоча, звичайно, усвідомлювали, що притулок не є гарантією безпеки. Воно було маленьким, тут знаходилися вузьке ліжко, стіл, два стільці, шафа з необхідним і холодильник. А також телефон на стільниці. Президент сидів у кріслі та дивився на прибульців. У нього на колінах був пістолет.

"Зіг Зауер", — подумав Ференц. І тут він помітив характерний якір на стовбурі. Sig P226 у версії Navy Seals, уточнив він. Серйозна зброя.

— Де майор? — запитав Зеленський. — Де полковник Холиченко?

Ференц відвів погляд від пістолета, втомлено похитав головою та вказав пальцем за спину. Зеленський став ще більш похмурим. Ференц уперше усвідомив, що він теж людина і відчуває емоції. Він ніколи не дивився так на політика, свого чи чужого. Чоловік застряг у пастці без виходу, і, що ще гірше, світ, за який він так важко боровся, розвалювався. Його останні слова про те, щоб не провокувати росіян, прозвучали як похмурий гротеск.

— Ось вони, — буркнув охоронець, дивлячись на маленький екран. — Семеро. Ймовірно, один постраждав.

— Семеро, — пробурмотів Зеленський. — Коли Карпюк буде тут?

— Хвилин через п'ять, може, трохи більше, пане президенте, — відповів сержант, який нещодавно розмовляв з генералом по радіо. — Начальник каже, що їх залишилося небагато. Але поки вони захищаються, наші хлопці не відкриють головний вхід.

— Нехай поспішають.

— Я передам.

Він підніс до рота рацію, промовив кілька слів, і радіо у відповідь затріщало.

— Під дверима закладають міну, — пробурмотіла Лєна, глянувши на екран.

Ференц повернув голову. На екрані один із нападників маніпулював чимось поза полем зору камери, навіть не потрудившись знищити її та осліпити втікачів. Ференц змусив себе думати швидше. Щоб встановити вибухівку та підірвати двері, знадобиться не більше двох-трьох хвилин. Росіяни встигнуть зайти в бункер до прибуття резервів. І закінчити справу.

Він відчув, як по спині стікає струмок поту.

— Шафа, — сказала Лєна. Ференц подивився на неї, потім на меблі, потім знову на неї, цього разу з вдячністю. Спільними зусиллями, намагаючись не шуміти, вони пересунули сталевий ящик ближче до входу, а потім поклали його на спину. Ференц самостійно поставив обидва стільці зверху, поставивши їх догори ногами, а потім критично глянув на імпровізовану барикаду. Вона не виглядала вражаюче; І все-таки він сподівався, що нападникам буде трохи складніше потрапити всередину.

Йому ставало все більше жарко. Дихання стало хрипким.

— Пане президенте, будь ласка, станьте позаду мене, — наказав охоронець, рухаючись уздовж стіни, де були двері. Він став на коліна в кутку. Хлопець виглядав спокійним і професійним, але Ференц бачив, що це поза. У охоронника були розширені зіниці, він швидко ковтав слину. Зеленський сховався за нього, перевірив обойму в пістолеті, а потім міцно стиснув рукоятку. Він не намагався грати — він був наляканий, смертельно блідий, і його руки тремтіли. — Вибух нас оглушить і дезорієнтує.

— Дай мені свій пістолет, — попросив Ференц.

Сержант глянув на порожні руки поляка. Без жодного слова він кинув йому пістолет, який вийняв із кобури. Ференц зайняв позицію поруч із Лєною, у протилежному кутку кімнати, за межами лінії вогню охоронця.

За дверима стояла повна, зловісна тиша. Очікування стало майже фізичним відчуттям. Можливо, саме це й мали на увазі нападники: напруга виснажує і послаблює волю до боротьби. Ференц зловив себе на думці, що якщо він помре, то нехай вже це станеться швидко.

Грім вибуху і справді був оглушливим.

Дим надовго знизив видимість до нуля. З тріском розбилася лампа, що звисала зі стелі. Ференц вдруге за останні двадцять хвилин осліп і оглух.

Однак наслідки вибуху також пішли на користь захисникам.

Нападники з шумом увірвалися в кімнату і вже за порогом наткнулися на невидиму барикаду — окуляри нічного бачення справляються з темрявою, але не можуть пробити густий дим від вибуху. Коли перший оператор різко вдарив ногою по металевій коробці, четверо захисників, включаючи президента, одночасно відкрили вогонь. Охоронець витратив всю свою обойму, посилаючи кулі вздовж стіни. Лєна не могла дозволити собі такої екстравагантності: вона стріляла одиночними пострілами у джерело звуку. Нападники впали через шафу або потрапили під кулі. Ференц побачив затінену постать, яка вистрілила тричі, у відповідь брязнула штурмова гвинтівка, і кулі пробили низку дірок у стіні просто над його головою. Він поправив, прицілившись у спалахи. Черга замовкла. З місця, де перебували двоє українців, пролунали постріли з пістолета, і тут же пролунала ще одна черга — охоронець уже змінив обойму.

Ференц вистріляв патрони до кінця. Бойок сухо тріснув. У Лєни теж закінчилися набої. Вони обоє стали беззахисними.

Але більше ніхто їм не відповідав. Президент і сержант припинили вогонь. Зі входу було чути стогін пораненого. А може двох. Темряву розсікав промінь світла ліхтарика, прикріпленого до гвинтівки. Охоронець наказав президенту залишатися на місці, і він рушив до входу, зігнувши ноги та готовий до пострілу з пістолета, а потім відкинув ногою пістолет від кожного з нападників одного за іншим.

— Сім, — сказав він. — Троє поранених, четверо вбитих. Можете підійти, пане президенте.

Ференц навіть не помітив, як зброя випала з його раптово слабкої руки. У нього підігнулися ноги, він сповз зі стіни й залишився там, не в змозі поворухнутися. Важливо було лише те, що він був живий.

***

— Солдати другої батареї, — гукнув капітан, коли вони вишикувались у дві шеренги. — У нас війна. Ворог перетнув кордон. Ми боремося за свою батьківщину. І ми не будемо вагатися. Слава Україні!

— Героям слава! — заревла у відповідь батарея, вражена новиною командира.

— Ми далеко від лінії фронту, але наші завдання не змінюються, — продовжив командир. — Перед нами була поставлена задача максимально швидко привести себе у бойову готовність. Це все, чому ми зараз присвятимо себе. Командир дивізіону визначив графік проведення навчань. Поки що працюємо взводами без стрільби. П’ять хвилин, щоб зв’язатися з родинами, а потім віддати мобільні телефони, добре? Сподіваємось, ніхто цього не приховує, бо якщо нас знайдуть росіяни, ми всі поплатимося головою за дурість одного з них. А потім приступайте до роботи. Виконуйте!

Навчання бою без стрільби. Чудово. Захар, звісно, розумів причини: вони не були на полігоні, в них не було умов для стрільби. Та все ж така вправа клопітка, особливо коли війна може вдарити по артилеристам "Чорного ворона" будь-якої миті.

Поки що батарея про це ще не думала.

Не всі могли додзвонитися до своїх сімей, тому лише деякі щасливчики гарячково розмовляли зі своїми дружинами, матерями та дітьми. Захар належав до цієї групи. Твердим тоном (вчора він не наважився б так говорити з дружиною) сказав Уляні, щоб вона пакувала себе та дітей і негайно виїжджала до Польщі. Та протестувала, плакала; він ніколи не чув, щоб вона була такою приголомшеною. Зрештою благаннями та погрозами йому вдалося вибити обіцянку їхати. Минуло п'ять хвилин, капітан рикнув, мов вокзальний динамік, Захар кинув телефон у спільну сумку, і навчання почалися знову, більш нервові та під напругою, хоч і небагато людей — лави "Чорного Ворону" поповнили порівняно небагато ветеранів — всі повністю усвідомлювали, чим насправді є війна. Більшість вояків, як обслуги гаубиць, так і супроводжуючі машини, були думками подалі від підгостомельських лугів і лісів. Вони думали про своїх близьких і вели військову діяльність механічно, часто помиляючись і витрачаючи час.

Це також стосувалося розрахунку гаубиці під командуванням сержанта Матвійчука, включаючи самого Захара. Сержант викрикував команди й міркував собі. У них була машина, так, але вона була стара і постійно ламалася. Чи зможе Уляна керувати ним? Чи зможе вона в дорозі заправитися? Чи не будуть бомбити дороги? Від Умані до Польщі понад шістсот кілометрів. Чи не атакуватимуть росіяни вздовж кордону, щоб перекрити можливість транспортування постачання з Польщі, а отже, і потрапити до Польщі? Запитань багато, відповідей немає, а якщо й є, то одна похмуріше іншої. Тож він нервово кусав великий палець, недбало віддавав команди, не перевіряв якість їх виконання, а речі, не пов’язані з дружиною та дівчатами, його давно не хвилювали.

Наростаючий, пронизливий свист повернув його до тями. Він схилив голову.

Що за херня, блядь?

Овальний довгастий предмет мчав по небу на дозвуковій швидкості, залишаючи за собою шлейф гарячого повітря. Він був темно-сірим і мав дві пари коротких крил. Одного разу Захар побачив його фото в одному з ілюстрованих журналів, присвячених озброєнню російської армії.

Пані та панове, це крилата ракета "Калібр" — одна з найсучасніших систем озброєння нашого агресивного східного сусіда. Його боєголовка містила майже півтонни вибухового матеріалу.

Ракета різко знизилася й злегка повернулася, наче після довгих пошуків нарешті знайшла ціль. На секунду вона зникла з поля зору Захара. А потім над будинками з'явилася сіра грибоподібна хмара вибуху. Від вибухової хвилі йому в обличчя пішов сморід паленого, а у вухах гримів глухий гуркіт грому. Ракета влучила в розташування 4-ї бригади швидкого реагування Нацгвардії.

Ще Захар не встиг остаточно оговтатися від подиву, як підлетів черговий "калібр" і вибухнув приблизно за сотню метрів від того місця, де розірвалася перша ракета.

У зимове небо клубами піднялися два стовпи диму.

— Що це за біса? — навідник висунув крізь люк сіре від страху обличчя.

— Російські ракети, — відповів Захар, не менш здивований, але, мабуть, менш наляканий.

— Збір батарей на першому становищі, — пролунав у навушниках невиразний голос лейтенанта Кравченка. — Підтвердити.

— Перша гармата, підтверджую, — відповів Захар.

Не встигли вони навіть доїхати до пункту зосередження батареї (той баран Зайцев знову мало не влаштував аварію, ледь не врізавшись для різноманітності в іншу гаубицю), як ворог знову з’явився, цього разу ближче. Захар почув наближення гелікоптера, впізнав його як ударний Мі-24 і спочатку навіть заспокоївся. В українській авіації їх було чимало. Хлопці летять на допомогу охоронцям, все добре. Це наші. Розслабтеся.

Розслабтеся?

А що в такому разі робить велика червона зірка на корпусі?

— Росіяни! — заревів Захар, майже не знаючи, в чию адресу. На щастя, летючий танк, наповнений зброєю, не зацікавився "Чорними Воронами". Не звертаючи уваги на сіру масу гаубиць, він помчав до аеродрому. За півкілометра його темний силует засвітився буйством спалахів, ефектно контрастуючи з хмарним сердитим небом. Тонкі інверсійні сліди націлювалися до злітно-посадкової смуги та ангарів. Вибух було добре видно, незважаючи на відстань у півтора кілометра. Лише через деякий час Захар почув удар, а потім запах гару та порив тепла. Гелікоптер різко піднявся вгору. Українська зенітна артилерія прокинулася: у бік старовинного гвинтокрила вилетіла черга сяючих снарядів, але вони промахнулися й продовжили летіти в небо.

У найближчому люку знову з'явилося розгніване обличчя навідника.

— Росіяни? — недовірливо запитав він, ніби ще не почув новини про те, що війна з Росією сталася фактом, а ракети розірвалися за кілометр. — Тут?

— Вперед, — крикнув Захар, навіть не намагаючись відповісти на запитання. Він без потреби підвищив голос, Валерій ледь не оглух, коли в навушниках інтеркому від крику командира загриміло.

Але наказ він виконав.

Гаубиця рвонула і посунула вперед, кинувши всю потужність двигуна на розгін.

— Наліво, — наказав Захар, тепер вже набагато тихіше. У бік Гостомеля летіло більше вертольотів: громіздкі, важкі Мі-8, небезпечні Мі-24, і справді, "Алігатори", які трохи нагадували вбивчу рептилію. Вони ніби заповнювали все небо, від горизонту до горизонту, що не було правдою, бо насправді армада складалася з менше сорока машин, але це справляло сильне враження.

Посадка.

Сукини сини. Одного разу за картами та чаркою (він уникав пити як на службі, так і поза нею, але раз чи двічі його переконали це зробити) вони з Кравченком та іншими командирами гармат розмірковували про варіанти російської атаки, якщо такі є. Кравченко наполягав (і чим більше пив, тим більше наполягав), що кацапи атакуватимуть Київ, і одним із елементів нападу буде захоплення столичних аеропортів десантниками. Вони завжди робили це, чи то в Чехословаччині в 1968 році, чи в Афганістані одинадцять років потому. Захоплення столиці й аеропорту було стрижнем їхньої стратегії, сказав він, помахавши келихом і проливши, за іронією долі, "Столичну". Інші, в тому числі і Захар, не погоджувалися. Надто ризиковано. Десант вразливий для контратаки, особливо якщо він не підтримується важким озброєнням. Сухопутні війська повинні швидко туди дістатися, а кордон з Білоруссю не так вже й близько. Київ — велике місто, його неможливо легко контролювати, одна поліція має кілька тисяч озброєних мужиків, не кажучи вже про столичний гарнізон, охорону президента та інші формування під зброєю.

Ця думка заспокоювала.

Захар відчував, що, якщо Зеленського усунуть або змусять втекти, воля українського опору швидко впаде. Справа не в тому, що він любить нинішнього президента. Як і багато інших, він вважав його несерйозним і некваліфікованим. Тим не менш, хлопець був демократично обраним главою держави. А люди мають подібні у тому, що в разі нещастя вони гуртуються навколо влади. Коли вона відсутня, коли немає чіткого лідера, моральний дух впаде або, принаймні, ослабне настільки, що мало хто захоче продовжувати опір.

Тому збереження Києва є вирішальним для перебігу війни і, ширше, для незалежності України.

Ну а тепер виявилося, що Кравченко, п'яний російською горілкою, мав рацію. Десант. У Гостомелі. На воротах до столиці. У ситуації, коли, на жаль, оборону аеропорту вели, наскільки йому відомо, лише кілька окремих підрозділів Нацгвардії без артилерійської підтримки.

Зараз.

Захар і його колеги, холера, були артилеристами. У них було вісімнадцять гаубиць, завантажених до даху боєприпасами, ще одна пожежна частина на вагонах і цистерни, наповнені горючкою. Вони були серйозною силою.

Він відкинув цю думку. Знову яка сила? Обладнання, це правда, є, але навички мізерні. Вони завдали б тільки шкоди собі. Він десь чув, не міг пригадати від кого, але тоді джерело здалося йому цілком достовірним, що в разі спроби захоплення аеропорту "Антонова" командування має намір використати дислокований неподалік підрозділ, оснащений гаубицями 2С7 "Піон". 203-міліметрові монстри зі страшною вогневою міццю, в якості підтримки, додатково укомплектовані професійним персоналом. Тому немає сенсу вигадувати дурні ідеї, немає сенсу навіть так думати.

Проте перші слова капітана заморозили його.

— Бійці другої батареї, — крикнув командир. Останнім часом він просто кричить або верещить. — Ситуація критична. Росіяни атакували аеропорт. Якщо вони його захоплять, їм буде відкрита дорога до Києва. За наказом командування вступаємо в бій. За планом оборони ми маємо допомогти хлопцям з першого батальйону бригади.

— Пане капітане, — запротестував лейтенант. — Техніка у нас всього кілька годин…

— Думаєш, я про це не знаю, Кравченко? — відразу розлютився капітан. Захару спало на думку, що саме так мала виглядати розмова командира батареї з його начальником, командуючим дивізіоном майором на прізвисько Старий. Перший наказував, другий протестував і розмовляли, звісно безрезультатно, бо наказ треба було виконувати, як в армії. — Батареї негайно вступити в бій. Ціль: злітно-посадкова смуга аеропорту.

Кравченко продовжував обговорювати, а Захар уже думав над завданням. Що, на його думку, мало сенс попри заперечення лейтенанта. Він не дуже знав про способи десантування, але знав, що друга атака незабаром послідує за першою. І це вже будуть не гелікоптери, які обов’язково повільні та мають відносно низьку вантажопідйомність, а потужні транспортники, які перевозять у своїх подібних печерам надрах не лише сотні додаткових солдатів, а й важку техніку, включаючи бойові машини піхоти та гармати. Якщо така армада висадиться в Гостомелі, ніяка сила не вижене росіян. Тому її потрібно запобігти цьому, зробивши полосу непридатною для використання. А яка відповідь могла бути у командира щодо пропозицій труса? Ну, не в перший раз в історії війни.

— Позиції, — продовжив капітан, зламавши опір Кравченка. — Перший взвод займе північно-східний край міського парку. Праворуч від нього другий взвод. Завдання дають командири взводів. Не забудьте призначити чергового. До роботи… і бажаємо успіху, панове. Слава Україні.

— Героям слава! — відповіла батарея, навіть не з половиною такого ентузіазму, як минулого разу.

Вони зайняли свої місця у вагонах, усі не підозрюючи, що їх чекає, тому були подвійно налякані, з тупими виразами обличчя, незграбні.

Заревіли двигуни.

Шість "Гвоздик", тягнучи за собою довгий хвіст своїх попутників і пускаючи жахливий дим із вихлопних труб, рушили прямо в бій неподалік.

Першим їхав Захар. Він сидів на вежі й дивився на хмарне небо, яке час від часу переривалося сяючими смугами куль чи ракет. Звуки інтенсивної стрілянини лунали зліва і справа, бої жорстоко спалахували і так само раптово закінчувалися. Гелікоптери робили широкі кола, захищаючи штурмовиків, які билися на землі, насторожені, готові в будь-який момент розірвати найменші ознаки опору.

"Диво, що нас ще ніхто не помітив", — подумав сержант.

Їхати було недовго, поруч був міський парк, мабуть тому вдалося доїхати непоміченими. Місце вибрано дуже вдало — батарея сховалася між деревами, що прикривали всіх, і в той же час була близько до цілі.

— Сержант Матвійчук, чергова гармата, — почув він у навушниках голос Кравченка.

— Прийняв, — неохоче сказав Захар.

Він міг цього очікувати. Лейтенант повірив у його здатність справлятися зі складними ситуаціями, і на пост чергової гармати вибрали найдосвідченішого з особового складу. "Гвоздика" Захара мала служити страховкою для взводу та боротися з можливими загрозами прямою наводкою.

Шкода, що його люди раніше ще не стріляли.

Все було імпровізовано, хоча теоретично командування підготувало план. Всупереч запереченням Захара та інших (крім лейтенанта Кравченка), один із варіантів передбачав висадку російського десанту та протидію йому через заздалегідь підготовлені вогневі позиції, укомплектовані бійцями бригади. Але оскільки більшість важкого озброєння було направлено на схід, на Донбас, Запоріжжя, Харків і Суми, Гостомель спочатку мала обороняти лише легка піхота, озброєна кулеметами та гранатометами. Резерв становив посилену моторизовану роту, на випадок проблем підтримувала добірна батарея "Гвоздик" з дивізії "Чорні ворони", а якщо ситуація ставала критичною, то в бій мали вступати решта гаубиць частини, а також — значно пізніше, через відстань, яку потрібно було подолати — вбивчі "Піони".

Але все це в теорії.

Батарея прямувала на позиції, але ніхто не мав поняття, де вона буде вести бій, і чи воювала взагалі згадана в плані резервна піхотна рота. Ні капітан, ні Кравченко про це не згадували. Батарея мала вступити в бій одна. Наказ був лише вести вогонь по злітній смузі, але Захар добре знав, що, відкривши вогонь, вони відразу ж викличуть протидію ворога. Хто їх тоді захистить? "Гвоздики" були позбавлені кулеметів: вони мали стріляти з гармат по піхоті та вертольотах? Так, можна, але це не найефективніший спосіб боротьби.

Тож хвилювався Захар, а ще його хвилювало, чи їде Уляна, і чи благополучно доїде до кордону, хвилювався за своїх єфрейторів і хвилювався за завдання. Поки що російські гелікоптери лише зависали біля периметра злітно-посадкової смуги або навіть зависали над нею, але помітити їх могли будь-коли.

Могли, але не помітили.

Батарея з тріском і стуком повернула на паркову дорогу, безлисті дерева обняли їх, прихистили, створили ілюзію безпеки. Другий взвод зупинився, щоб зайняти позиції, перший взвод промчав півкілометра далі, пригальмував, потім зробив поворот на дев’яносто градусів. За наказом самохідна гаубиця Захара рушила уперед і зайняла позицію на узліссі. Коротким наказом сержант наказав екіпажу замаскувати гармату (ах, як швидко рухалися єфрейтори, як охоче ламали гілки і викорчовували кущі, намагаючись приховати зеленувато-сірий корпус гаубиці), і взявся до огляд місцевості.

Він чудово бачив аеропорт. Будівлі та ангари стали об'єктами запеклих атак — навіть звідси Захар бачив почорнілі діри в дахах і фасадах, бачив дим від згарищ, розповсюджений вогонь, розкидані залишки літаків і техніки. Напад не залишився без відповіді: біля злітної смуги диміли уламки двох вертольотів. Захисники мали у своєму розпорядженні декілька керованих зенітних ракет "Ігла" і, вочевидь, їми скористувалися.

На землю приземлився ще один вертоліт. З нього висипалися маленькі фігурки вояків. Захар вважав, що і машина, і люди — ідеальна мішень для прямого пострілу (для якого гаубиця 2С1 "Гвоздика", всупереч видимості, підходить дуже добре, до того ж дуже влучна). Одна фугасна граната по вертольоту, ще дві по піхоті…

Однак хороший командир повинен не тільки проявляти рефлекси і вміти використовувати можливості, але, перш за все, вміти передбачати наслідки своїх рішень. Тут не було про що думати, постріли оголили б не тільки гаубицю, а й увесь взвод, якому довелося б негайно шукати нову позицію. Час, фактор, який часто домінує в бою, буде безповоротно втрачено. І захисники аеропорту явно програвали боротьбу. Кожна хвилина на рахунку.

— Взвод на позиціях? — пролунав у навушниках голос Кравченка.

— Перша гармата на позиції, — доповів Захар.

— Друга гармата на позиції.

— Третя гармата на позиції.

— Вогонь веде взвод, ціль сто два, злітна смуга, приціл триста, головний напрямок вогню зменшено на нуль тридцять, заряд три, миттєвий запал, п’ять скорострільних снарядів. Доповісти про готовність відкрити вогонь.

Захар повторив команду голосно та чітко. Почервонілий заряджаючий узявся до справи: снаряд впала в колиску, яка штовхнула його в казенник, і цього разу, на щастя, обійшлося без защемлених пальців. З зарядами було трохи довше, але в підсумку їх зарядили належним чином.

— Перша гармата, готовність.

— Друга гармата, готовність.

— Третя гармата, готовність.

— Вогонь!

Пролунав постріл. Гаубиця загойдалась, і в ніс екіпажу віяло сморід паленого пороху.

— Заряджай! — гукнув Захар, замінюючи навідника, який сидів і, як заворожений, дивився в перископ, чекаючи наслідків свого першого бойового пострілу.

Цього разу заряджаючий прищемив собі не пальці, а всю руку. Гармати, що залишилися, встигли випустити в повітря ще два снаряди, коли єфрейтор за допомогою Захара нарешті спромігся подати заряди в ненажерливий казенник гармати. Почувся тріск. Снаряд полетів до цілі.

Стрільбу Захар залишив артилеристам і зосередився на спостереженні за передпіллям. Перший снаряд пішов занадто далеко і надто далеко вправо. На другому, втихомирюючи істерику заряджаючого, не внесли жодних виправлень, тож і цей виявився неточним. Лише третій попав у полоу. І четвертий теж.

Захар уже збирався наказати зробити п’ятий постріл, як росіяни відреагували. Один із Мі-24 спонтанно, чи, можливо, за наказом, розігнався, зробив різкий поворот і попрямував прямо на позиції першого взводу.

Водночас велика група десантників пішла в атаку.

Чорне видіння Захара збулося.

***

Першим чуттєвим враженням, яке прийшло в нього, були звуки, далекі й тихі.

Він не міг визначити їх походження. Щось дзижчало то далі, то ближче, щось глухо гуркотіло, наче велетенський кит б'є хвостом по порожньому зерновому силосу. Звуки долинали до нього ніби з-за товстого скла, приглушені, вони не містили ні високих, ні низьких тонів. Він відкрив очі. Біле і жовте, більше нічого. Він підморгнув. Біло-жовтий, хоча трохи більш виражений. Він залишив очі відкритими. Порушився. Щось тримало його в полоні. Він зрозумів, що його голова спирається на виступаючий твердий предмет з гострими краями, а решта його тіла — він почав відчувати, що у нього є тіло, вже певний прогрес — лежить на боці, перекошена, з підібганими власними ногами.

Кислий, задушливий сморід ударив у ніздрі. Він закашлявся. Насилу оговтавшись, на очі наверталися сльози. Йому стало жарко. Він почув тріск вогню.

Пожар!

Смикнувся, його голова вдарилася об залізо, і десь у нозі пролунав біль, різкий, але не паралізуючий. Він знову смикнувся, щось тріснуло, він упав, недалеко, але настільки, щоб боляче вдаритися плечем об землю.

І почав бачити.

Він застряг у розбитій машині, яка перевернулася на бік. Він вижив завдяки тому, що ремінь безпеки утримував його на водійському сидінні, перш ніж обірвався, і не дозволяв йому випасти під час перекидання. Станіслав змінив позицію, зазнавши чергового нападу болю від свого руху, і повільно, з помірним зусиллям, виповз через позбавлене шиби переднє вікно. За десять метрів горіли уламки військової вантажівки. Жар робився нестерпним. Всюди валялися жахливо понівечені тіла солдатів. Лише один з них ворухнувся, голосно кричачи, хоча голос його щохвилини слабшав. Трохи далі, в канаві, на боці лежала ще одна вантажівка, для відміни пронизана снарядами з гармати. Тут було більше живих; поранені стогнали чи кричали, кілька менш поранених намагалися їм допомогти, двоє інших збентежено кружляли по колу. Жоден із них не був напевно придатним до бою.

Пам’ять послужливо подарувала образи: "Алігатор", що наближається, яскраві смуги, залишені ракетами, сліпуче сяйво вибуху, поштовх ударної хвилі, політ у повітрі, перекидання, удар…

Де Кіка?

Вона сиділа ззаду й пильнувала Завадську. Чи пристебнула вона ремінь безпеки? Він не пам'ятав. Все відбувалося швидко, він був зосереджений на водінні. Він підняв голову й роззирнувся. Він побачив темно-зелену блузу. Кіка лежала у придорожніх кущах на іншому боці дороги. Вона не рухалася. Завадської поляк не бачив.

Він не звертав уваги на бойові дії, що точилися поблизу. У перервах між канонадами він чув команди російською мовою, гриміли вибухи гранат, сухо тріщали гарматні черги, гуркотіли міномети — але це йому було байдуже. Він не відносив цю небезпеку до себе — розумів, що вертоліт атакував вантажівки, вони ж потрапили сюди випадком. Це була не його війна. Він візьме Кіку і втече звідси.

Кшептовський не встиг підвестися, як почувся тріск. Близько, дуже близько. Крик, потім знову два, три, чотири постріли.

З-за вантажівки, яка стояла поруч, вийшли двоє солдатів. Розум горця все ще працював у сповільненій зйомці, тому він не відразу розпізнав їх приналежність. Вони йшли повільно, зі зброєю за плечима, зігнувши ноги. То один, то другий стріляв у щось, що лежало на землі. Крики, змішувалися з гуком зброї.

Росіяни.

Довбані росіяни добивали поранених.

Болючий й приголомшений нещодавнім вибухом і автомобільною аварією, він досі не цілком прийняв небезпеку, з якою зіткнувся. Він стояв на колінах, наполовину схилившись з-за уламків машини, дивився на солдатів і навіть не намагався сховатися.

Події наступних кількох секунд підштовхнули його до дії.

Постраждалий українець у відчайдушній боротьбі за життя намагався відповзти з місця аварії. Росіяни повільно підійшли до нього, а потім один із них вистрілив пораненому в голову, явно розважаючись. Українець замовк у якомусь моторошно природному вигляді, наче просто втомився. Російські десантники перестали з ним розбиратися: майже одночасно вони помітили Кіку, що лежить за кілька метрів, і на цьому, напевно, все б закінчилося, якби поліцейська не ворухнулася. Кшептовський завмер, охоплений жахом. За допомогою рук Кіка спробувала перевернутися на спину.

Солдати, все ще посміхаючись, рушили до неї.

Мозок жителя Закопаного спрацював.

Він схилився, щоб сховатися від інших, і потягнувся до свого пістолета. Рука натрапила на порожню кобуру. Він подивився вниз. Зброї не було. З простої причини. За давнім звичаєм, коли він відчув, що може бути якась потреба, він відстібнув застібку, що й зробив, коли вони зайшли в будинок Завадської. Під час втечі кобура була ще відкритою. Пістолет випав під час аварії і міг бути будь-де.

Росіяни наближалися до Кікі.

Не звертаючи уваги на біль, Кшептовський примусив своє тіло до максимальної дії. Рачки, використовуючи автомобіль як прикриття, він пробрався до багажника. Відкрив його з першого разу, що здавалося дивом, тому що кришка могла так само легко заклинити в результаті перекидання. Довгастий футляр із міцного пластику лежав на боці, але здавався неушкодженим. Кшептовський швидко розкрив застібки. Обойма була на місці, GROT була в принципі готова до роботи, потрібно було лише розгорнути сошки або стріляти без них. Кшептовський дістав гвинтівку, дослав кулю до затвору, висунувся, націлився…

Два постріли пролунали як один.

Куля влучила в бійця трохи вище куле захисного жилета і повалила на землю. Кшептовський більше не займався ним. Він швидко перевів вогонь на його супутника. Першого разу він влучив не туди, куди хотів, тому що у солдата проявились рефлекси і він почав нахилятися. Куля влучила в бік жилета і перекинула його власника, але не встигло тіло торкнутися землі, як закопанець вистрілив ще раз — 7,62Н ГРОТ — це напівавтоматична зброя — і потрапив десантникові в щоку. Куля, що рухалася по діагоналі, вийшла крізь скроню з іншого боку голови у вражаючому фонтані крові.

Кшептовський важко біг, накульгуючи й хитаючись, його живіт стиснуло від страху. Він упав на коліна, впритул до нерухомого тіла. Кіка лежала на спині, її очі були нерухомі, обличчя біле, як папір. Кров великою плямою витекла з рани на грудях і вбиралася в землю.

Станіслав дивився на хмарне небо застиглими від жаху очима, ніби скаржився Богові на жорстокість, яка спіткала її. Він ненавидів себе: він запізнився з ударом на частку секунди, надто повільний і млявий, щоб допомогти їй.

— Ні, — прошепотів він.

Смерть Кікі була за межами його розуміння. Адже вони планували випити, можливо, навіть у Києві, як тільки розберуться з витоком. Вона пообіцяла йому розповісти, чому, маючи гарну роботу та успіх, вирішила приїхати до української столиці. Вона мала розповісти про свого чоловіка, який все більше віддалявся від неї — настільки, що з показною байдужістю поставився до звістки про від’їзд дружини в Україну на місяць чи навіть більше.

Сташек зупинив витіок крові і приклав вухо до її рота. Непотрібні зусилля: через шум бою нічого не було чути. Він схопив Кіку за зап’ястя. Пульсу не відчував. Він відчайдушно сподівався на те, що помилявся. Спробував ще раз — і знову нічого. Поляк безпорадно озирнувся, шукаючи допомоги…

— Сволоти йобані! — раптом скрикнув він і з розмахом вдарив ногою по трупу десантника. Йому від цього не стало краще. І все-таки він пнув ногою знову, і знову, і знову…

Він зупинився, задихаючись, і подивився на нерухоме тіло Кіки.

Лише згодом він зрозумів, що не повинен був цього робити. В її інтересах, заради її важко відновленої душевної рівноваги краще було б запам’ятати її такою, якою вона була раніше: усміхненою, доброю до людей, чуйною. Це не можна було порівняти з хворобою і смертю Ядвіги, але Кіка протягом багатьох років була незмінним орієнтиром у його житті. Він міг покластися на неї, і по-своєму відповідав їй тим же самим. Тепер вона була просто млявим тілом.

Він не міг вирішити, що робити далі.

— Вона живе? — раптом почув він за спиною голос

Українські медики, незважаючи на загрозу повторного нападу, з'явилися на місці катастрофи.

— Боже, як би я цього бажав, — безпорадно відповів він.

Зосередившись на Кіці, він не помітив, що знову наближається небезпека. Він почув близький брязкіт кулеметів; черга пролетіла над його головою і влучила в одного з медиків, який почав кликати на допомогу маму і Бога. Лише тоді поляк схаменувся. Кілька росіян йшли назустріч і стріляли від стегна. Він рефлекторно опустився нижче й відкотився набік, проклинаючи власну дурість, але, на щастя, не випускаючи з рук гвинтівку.

Він цілився, стріляв, мазав, але поклав десантників на землю. Вони були добре навчені та швидкі. Розбіглися, а потім відкрили вогонь. Кулі вибивали землю прямо перед носом закопанця. Принаймні це відвернуло його увагу від безпорадних рятувальників. Він опустив голову й задумався. Старі звички поверталися надто повільно. Багато років тому він перестав бути військовим, і мислення та дії поліцейського увійшли йому в кров.

Проти нього було четверо. Може п'ять. Ніяких шансів.

Він почав повзти задом наперед. Щось смикнуло. На щастя, прострелили лише рюкзак. Він прискорився, тягнучи за собою снайперську гвинтівку.

Стрілянина не тільки посилилася, а й змінила тон.

Кшептовський наважився підняти голову. Однак під час аварії другої вантажівки хтось вижив і все ще мав здатність боротися. У тіні перекинутого автомобіля двоє військових стояли на колінах і стріляли в росіян. Ефективно. Один із десантників завмер і перестав стріляти. Через деякий час замовк другий. Інші втратили інтерес до Кшептовського і перевели вогонь на більш небезпечного суперника. Для цього їм довелося змінити позицію.

Закопанець затамував подих і за десять секунд вистрілив шість разів. Стрілянина припинилася остаточно. Раптову тишу перервав звук машини швидкої допомоги, яка рушила з місця.

Адреналін, викинутий під час бійки, на повній швидкості катався по його венах. Серце калатало в грудях. Він відчув мурашки на передпліччях і спині.

Українці побачили його, коли він піднявся.

Вони обережно наближалися, поклавши зброю на плечі. Він не давав їм приводу для нервування; гвинтівку тримав в руках, щільно до тіла, стволом догори, але не забуваючи зміняти обойму.

Вони зупинилися.

— Хто ти? — вигукнув один.

— Поляк, — рефлекторно відповів Сташек. Він зовсім забув, що був консультантом Держдепу США. Він думав про Кіку — більше нічого не було важливим.

— Що ти тут робиш, поляк?

— Я доброволець, — згадав він російське слово для волонтера. — Вони напали на мою машину… сволоти… і на мою приятельку… — не міг він закінчити.

В очах бійців спалахнуло розуміння.

— Добре стріляєш, поляк, — сказав ведучий розмови. — І у тебе гарна гвинтівка. Що ти хочеш робити?

— Я мушу йти.

— Куди ти хочеш йти, поляк?

Той махнув рукою в бік, де точилася битва. Вертольоти сердито дзижчали. Вибухи ракет, що розриваються, глухо дзвеніли. Монотонно ревли кулемети.

— Ти куди хочеш піти? — У голосі бійця була недовіра. Тепер це була його війна.

— Я доброволець, — повторив він, ніби це щось пояснювало.

— Ми з резервної роти. Можеш іти з нами.

— Гаразд.

А потім із нерухомим, наче висіченим у камені обличчям повернувся до машини, одягнув бронежилет і каску (тільки тепер виявилося, що Толяк подумав і про це) і одяг на спину рюкзак. Гвинтівку він знайшов майже відразу — вона лежала в траві прямо біля нього. Він вихопив із багажника запасні набої та запхав у рюкзак.

Бій ставав все більш запеклим. Зросла кількість військових, які вижили під час атаки вертоліту. Семеро з них рушили в бік аеропорту, в тому числі один з автоматом. Плюс Кшептовський наприкінці.

Пройшовши кільканадцять кроків, він побачив Барбару Завадську.

***

Війна!

Боже, будь ласка, зроби так, щоб мені не треба було б бути тут. Викликай шторм, ураган, землетрус. Нехай це місце йде до біса, і вбий мене разом із ним, якщо немає іншого шляху. Зроби так, щоб я не був тут, я вас благаю. Курва мать, вони всі збожеволіли.

Війна!

За останні кілька хвилин Вільгат став дуже вправним у плавному переході від молитви до матюків і в інший бік. У нього і так вже була внутрішня проблема прийняти наказ про відправку ескорту українських ІЛів і почати його лояльно виконувати. Гаразд, він якось собі пояснив це. У ситуації стратегічної невизначеності, в якій опинилася Польща, іноді доводиться приймати ризиковані рішення. Він почув від свого друга з матеріально-технічного забезпечення (приятеля зі старших класів школи), що уряд тихо надіслав українцям певну кількість самохідних гаубиць разом із боєприпасами, запасом запчастин і супутніми транспортними засобами. Американці, мабуть, нахмурилися на це, тому що, на їхню думку, ми випереджаємо події й без потреби нагнітаємо напругу, а вони все ще сподіваються, що війни вдасться уникнути, а Путін міг використати польський подарунок як доказ того, що НАТО щойно вступило на його. задній двір. Наразі побоювання виявилися безпідставними. Але перекидання техніки, за словами Вільгата, зовсім інше, ніж відправка озброєних бойових літаків над територією, на яку претендує Росія.

Однак "Яструби" злетіли, і спочатку все йшло гладко. Дві ланки по дві машини перетнули кордон і, керовані твердою рукою українського авіадиспетчера, швидко наближалися до Києва. Ні пілоти, ні радіолокаційні станції, які спостерігали за повітряним простором України та Білорусі, не сигналізували про загрозу, і все ж Вільгат виявив, що гризе нігті, чого він не робив з дитинства. Його трусило від ознобу: тіло всіляко сигналізувало про те, що має статися щось жахливе.

Ну, і це сталося. Прийшли новини, що росіяни в багатьох пунктах перетнули український кордон і ведуть бомбардування та ракетні обстріли всієї країни. Їхні літаки були всюди. Вони могли атакувати українську столицю будь-коли. І зустріти наші важко озброєні ефи.

Він доповів начальнику зміни прохання про негайний відвід літаків. Полковник порадився з начальником і відмовив. Завдання слід було виконати, незважаючи на зміни обставин. Українські ІЛи вже в повітрі, зустріч відбудеться через чотири хвилини. Вільгат відчув політичні натиски. З самого початку Польща мала позиціонувати себе як надійного союзника атакованої держави, що, на його думку, було загалом правильним, але передчасним. Ніколи не знаєш, як все обернеться і чи не обернеться такий безкорисливий ентузіазм проти донора. На його думку, в цьому питанні краще триматися Старшого Брата.

Ще один удар стався, коли надійшов наказ розпочати підготовку до операції "Мордор". Зміст його приголомшив: авіаційний удар по російських об’єктах у Калінінграді. Вільґат почувався себе так, наче бачить сон. Зустріч літаків над Києвом, порівняно з клятим "Мордором", здавалася невинною забавою для дошкільнят. Звісно, наказ був зверху, Вільгат не сумнівався, що рішення такого калібру має бути прийняте на найвищому політичному рівні. Це не змінило того факту, що напад буде відкритим актом війни — формально неспровокованим. І росіяни мають повне право відповісти — і вони навіть нагромадили чимало ракетних військ у Білорусі.

Невже ніхто цього не зрозумів?

Тим не менш, Центр повітряних операцій у складі командира та його заступника (тобто Вільгата) мав координувати перебіг місії точно відповідно до інструкцій, що містяться в наказі АТО[21]. Вільгат залишався в ступорі, а військова машина рушила: у гелікоптерів Мі-24, призначених для дальнього прикриття, зняли озброєння, під крилами "Байрактарів" розмістили чотири плануючі бомби МАМ, ракети і бомби з'явилися під фюзеляжами. і крилами як вже стареньких Су-22 і Су-22 так і багатоцільових винищувачів F-16 з ескадрильї, призначеної для нанесення головного удару.

Його розум гарячково працював. Він мав зупинити це божевілля.

Вільгат вислизнув на мить, пробурмотів, що хоче в туалет, і побіг нагору. Він дістав із шафи мобільний телефон і набрав номер. Його старий друг Ян Толяк відповів після другого дзвінка.

— Ти рання пташка, — сказав він; його було добре чути, хоча на задньому плані був якийсь шум.

— Я на службі, — відповів Вільгат. — Мушу зайняти хвилин з п'ять твого часу. Чи можемо ми говорити безпечно?

— Застосовую протокол шифрування.

— Ти в Києві?

— В самім центрі.

— Спокій?

— Війна. Поза тим, спокій.

— Щасливчик. Я дзвоню не про це. — Вільгат не зважав ні на сарказм співрозмовника, ні на його грубість. — У мене є проблема. У всіх нас є проблеми. Я подумав, що ти можеш допомогти.

— Говори.

Той йому сказав. Три хвилини чистого змісту, без надмірностей. Відправка літаків-мисливців до Києва. Операція "Мордор".

— Ти приймав участь у процесі прийняття рішень? — запитав Толяк, коли історія підійшла до кінця.

— Тільки на етапі детального планування. Рішення прийшло зверху.

— Чому ти мене дзвониш?

— Я не знаю що робити.

Тиша. Обоє сильно замислилися.

— Літаки вже злетіли? — запитав Толяк.

— Ще ні. Справа п'ятнадцяти хвилин.

— Затримай їх якось.

— Немає шансів.

— Спробуй відкласти старт. Приблизно ще з чверть години.

Вільгат заплющив очі. Справді, чого він очікував? Що Толяк подзвонить президенту і накаже повернути назад літаки? Нісенітниця. Він мав виграти час. Отримати його шантажем. Вкрасти. Вчинити пограбування.

— Добре, — відповів він. — Я постараюся дати тобі півгодини від зараз.

Коли він сів на місце, то з останнього звіту дізнався, що "Байрактари" щойно злетіли (оскільки вони були найповільнішими, їх потрібно було спершу підняти в повітря) і прямували на північ зі швидкістю сто тридцять кілометрів на годину.

***

Начальник Східного відділу Служби Внутрішньої Розвідки відповів на дзвінок після першого дзвінка.

— Доброго часу доби. Вибачте, що так рано, — почув він голос Толяка. Вони були знайомі досить побіжно, лише кілька офіційних випадків, але чоловік говорив досить характерно, його важко було забути. — У мене важлива справа. Я в Києві.

— Привіт. Я не спав із учорашнього дня, — відповів Малішевський, насилу стримуючи позіхання. Він не очікував цього дзвінка. Типові доручили забезпечити візит президента. Візит відбувся без проблем, Толяк уже мав бути в поїзді, що котив до Варшави. Хіба що підозри Малішевського виправдалися, і пан полковник контррозвідки робив дещо зовсім інше. Що, наприклад, якось пов’язане з Вайманом і командою. — Я сиджу у фірмі і, напевно, не скоро піду.

— Розумію. Можна сказати два слова?

— У мене тут все шкереберть.

— Я знаю. У мене також. Операція "Мордор" триває, га?

Малішевський напружився. Толяк був поза колом людей, поінформованих про місію. Контррозвідка була задіяна, але операцією керували офіцери на місці.

— Що ти хочеш?

— Ви з цим погоджуєтесь?

— Яке це має відношення?

— Тому що, якщо я вас правильно зрозумів, вважаю, що ви намагаєтеся зрозуміти, як зупинити спалах війни.

— Ми на війні, — пробурчав Малішевський.

— Я говорю про війну на нашому подвір’ї.

— Ще раз питаю: що ви хочете?

— Я можу спробувати натиснути на пружину, але у мене повинен бути конкретний аргумент. Я повинен переконати їх, що ми робимо помилку. Що ми неправильно оцінили ситуацію.

— Я сказав те ж саме.

— Якщо ви знайдете доказ, я вас підтримаю.

Малішевський знизав плечима на дзеркало, що висіло навпроти. Він давно мав його перенести, але якось забував про це.

— Який ніби доказ?

— Відчутний. У вас є люди в полі. Можливо, варто перевірити, чи справді "Іскандери" готові до запуску.

— Вони готові.

— В наші часи фейкові новини царюють, вам не здається? А вони в цьому дуже добрі.

Малішевський задумався. Йому це теж спало на думку минулої ночі, але він не думав про це, бо в нього був лише миттєвий спалах інтуїції. Усі докази, в тому числі супутникові фотографії, надані американцями, свідчили про те, що росіяни дійсно готувалися до нападу. У них були докази, чорним по білому: теплові сигнатури працюючих генераторів (для запуску ракет потрібно багато електроенергії), запис руху важких транспортних засобів і, нарешті, характерні силуети мобільних ракетних установок.

— Літаки скоро вилетять.

— Я виграв тобі час. У нас є півгодини.

— Мої люди за півгодини нічого не зможуть перевірити.

— Ви дійсно віддаєте перевагу війні?

Питання було риторичне. Малішевський гарячково думав. Толяк вирішив йому допомогти.

— У реванш дещо скажу. Я знаю, що наш спільний шеф дуже засмучений крадіжкою "Warmate". Ми знали це з самого початку. І ми моніторили тему.

Малішевський був приголомшений.

— Тоді чому ви зробили це таємницею? — пробурчав він.

— Тому що хтось із наших був злочинцем. Він сфальсифікував протокол про знищення техніки під час полігонних випробувань. Насправді ж, його перейняли його спільники.

— Кого ви маєте на увазі?

— Власне цього ми і не знали. Тому ми вирішили його не заарештовувати.

— Тільки слідкували за ним.

— Навіть коли він ходив до сортиру. "Warmate" має трекер. Ми весь час знали, де він.

— То яким дивом ви повірили цьому звіту?

— Не повірили. У Польщі про трекер знають три, може, чотири людини. Офіцер про це не знав.

- І ви скористалися можливістю відстежити, куди дрон потрапить.

— Точно. Російська акція мала кілька цілей, включно з тим, щоб уряд припинив замовлення дронів у приватної компанії через втрату довіри.

Це мало сенс. Це було найсучасніше обладнання у світі. Росіяни приватно зізналися, що вважають Warmate дуже небезпечною зброєю. Якби їм вдалося розірвати контракти на постачання, вони отримали б кілька років спокою. Державні компанії не мали й чверті повноважень своїх приватних конкурентів. Їм довелося б вивчати дизайн з нуля, а результати все одно були б невизначеними.

— Ви ризикували життям президентів.

— Звичайно ж, ні. Наша моніторингова група весь час була в Києві. Warmate має дистанційно керований режим самознищення. Якби його підняли в повітря, навіть, підготували до використання, оператор знищив би його. І все. Справу закрито, офіцера заарештовано, сьогодні міністр отримає доповідь з цього приводу. Можете перестати хвилюватися, пане полковнику.

***

Толяк поклав телефон і почав напружено думати.

Звичайно, справа Warmate була лише заохоченням, проявом професійної солідарності. Він хотів, щоб Малішевський серйозно поставився до прохання. Він мало сподівався, що його люди дізнаються таке, що дасть достатні докази провокаційного характеру підготовки Росії, щоб привести політиків до тями. Не за такий короткий час. Він намагався, бо хотів скористатися всіма можливостями. Але сподівався, що генеральний план спрацює, що він виявиться чимось більшим, ніж просто фантазією, заснованою на здогадах.

Контррозвідник не був впевнений, але його інтуїція та дресирований собачий ніс підказували йому, що він на правильному шляху. Він здогадався про це п’ять хвилин тому, коли подзвонив Кшептовський. Поліцейський повідомив про Кіку дерев'яним механічним голосом і, не давши Толякові часу на реакцію, передав одкровення, про які дізнався від Барбари Завадської. Толяк слухав з особливою увагою (що виявилося нелегким, враховуючи шалену стрілянину, що відлунювала на тлі розмови), навіть роблячи нотатки, хоча насправді це йому не було потрібно. Все раптом здалося логічним. Він шукав важіль, який би міг зупинити операцію "Мордор»" і, завдяки Кшептовському, знайшов його. Можливо.

Розмова закінчилася дивним чином. Толяк запитав, що закопанець планує робити далі, але той, не сказавши жодного слова, поклав трубку. На повторні спроби контакту він не реагував. Після третього разу Толяк відмовився від свого наміру. Горець був людиною впертою. Сам подзвонить — якщо виживе.

Толяк довго дивився на апарат. Він викинув з голови Кшептовського та Кіку. Йому довелося зробити ще один дзвінок і поставити на кон всі свої професійні досягнення.

— Джозеф? — запитав він, коли в трубку почувся чоловічий голос. — Говорить Ян Толяк.

Вагання.

— Я трохи зайнятий. Можна подзвонити ввечері?

— Звичайно. Барбара Завадська все одно мертва, так що різниці немає.

Токсична тиша.

— Не знаю, про що ви кажете, — прогарчав Джозеф Бронн, високопоставлений офіцер ЦРУ, нині направлений до праці в Державному департаменті. Він намагався, щоб його голос звучав відразливо, але якось без переконання.

— Серйозно? Ви зробили її своїм агентом. Завдяки цьому ви мали повну інформацію про всі рухи Служби Внутрішньої Розвідки в Україні. Шпигунство за союзником, очевидно, є незаконним. Вам пощастить, якщо вас тільки звільнять з компанії.

Ворожість.

— Гаразд. Закінчуємо цю розмову.

— Як хочеш. Вона записувала тебе під час зустрічей.

Тиша. Концентрування.

— Ти брешеш. У всякому разі, це не має значення. Ти занадто низький, щоб зашкодити мені.

— Поставиш на це гроші?

Інтерес.

— Чого ти хочеш?

— Послуги. Так склалося, що нам обом є що приховувати.

Сопіння.

Толяк знав, що влучив. Він запропонував угоду. У професійному житті Бронна торгівля була його щоденним хлібом. Чоловік все ще був чуйним, але помітно розслабився.

— Слухаю.

Толяк сказав йому. Коротко, буквально кількома реченнями.

— У Вашингтоні зараз середина ночі.

— Почалася війна. Все одно ніхто не спить.

— Ви, хлопці, з глузду з'їхали, що робите це тихо. Білий дім скальпує вас.

— Ти маєш рацію. Ми також хотіли уникнути цього без галасу.

— Що в обмін?

— Мир і тиша, кожен пливе своїм курсом.

— Ти нічого не кажеш про гарантії.

— Це правда. Але подумайте про це: якщо ви зробите те, що я прошу, навіщо мені б залежало добряче прикласти тобі до дупи?

Бронн поклав трубку.

***

— Я б подумав, що мені прикладуть велику честь, але я тебе надто добре знаю, щоб так думати, — сказав заступник начальника Прикордонної Служби, коли нарешті відповів на дзвінок. — Ти, напевне, хочеш від мене чогось? Обіцяєш мені підвищення по службі?

Малішевський засміявся.

— Навіть зараз. Хочеш?

— Господи Ісусе, що я тобі зробив? — голос співбесідника був штучно пожвавлений. У чоловіка вже півроку кожен день був судним. Ймовірно, він жив здебільшого на сигаретах, кави та піцах з морозилки. — Мені добре там, де я є.

— Хотілося б побалакати, але я поспішаю. Ви чули про останню ідею використовувати наших іглів?

Чоловік раптом став дуже обережним.

- І?

— Мені потрібні твої активи з того боку.

— Гей…

— Серйозно. Мої не встигнуть. Твої \ всюди, як мурахи. Мені потрібні фотографії або відео.

— Чого саме?

— Уявні позиції.

— Ах, так.

— Так.

— На який час?

— Без поспіху. Двадцять хвилин буде достатньо.

Відповіддю був сміх, цього разу справжній сміх.

Малішевський попрощався і поклав телефон на стільницю. На російському телебаченні безперервно крутили промову Путіна про кривди Росії та проведення триденної спецоперації з наведення порядку в Україні. Після цього пішов десятихвилинний відеоролик, на якому російських бійців гаряче зустрічає вдячне українське населення, після чого ведучий знову знайомив глядачів з роздумами Володимира Володимировича, які ті виголошував з войовничою міною.

Полковник не мав ілюзій, що його давній товариш із розвідувальної школи, нині заступник начальника прикордонної застави, зможе допомогти йому за двадцять хвилин. Прикордонна охорона мала дуже хорошу агентуру в Калінінградській області, десятки торговців, "мурах"-контрабандистів і різного роду шулерів, які в обмін на те, щоб закривати очі на їхні інтереси, надавали інформацію на теми, які цікавили польську владу. Іноді серед них траплялися справжні перлини. Проте запит Малішевського вийшов далеко за рамки стандарту. Для цього потрібен був доступ до безпечних місць, час і величезна кількість удачі. Робота день-два, результат невідомий.

Але він мусив спробувати все. Може, йому пощастить.

Хоча він на це не дуже розраховував. Він роздумував про план Б.

***

— Вогонь! — заревів Захар.

Загриміла гармата. Важка граната пролетіла над піхотою, що наближалася, і полетіла далі, нешкідливо розірвавшись за кілометр від цілі. Матвійчук вилаявся в безсилому гніві.

Гелікоптер швидко наближався і знижувався. Піхоті хана. Якщо він, Захар із Собківки, негайно чогось не зробить, всі за мить помруть. Він все ще застряг у відкритому люку. Якщо ракета, випущена з вертольота, влучить, то ховатися всередині все одно не мало значення. Броня "Гвоздики" була надто тонка, щоб витримати силу вибуху.

— Водій! — крикнув він, відчуваючи, як під навушником підіймається волосся. Здавалося, вертоліт охопив весь горизонт. — Врубай задній. І відразу ж пиздуй, скільки буде сили. Я серйозно, йдеш на повній швидкості, розумієш?

— Так точно, — відповів Валерій. Його голова теж стирчала над відкритим люком. Прищавий юнак абсолютно ігнорував небезпеку.

Почувся скрегіт. Двигун з педаллю газу до полу заревів.

Захар дивився на вертоліт, що наближався, намагаючись вгадати момент, коли пілот випустить ракети. Сам він вважав такий спосіб захисту ідіотським, але нічого іншого придумати не міг. У нього не було навіть найжалюгідніших засобів ППО, не було кулемета.

— Зараз!

Гаубиця розрила гусеницями промерзлу землю й похитнулася назад.

Чотири довгі вогняні стилети вилетіли з контейнерів, підвішених під крилами вертоліту, і полетіли в бік позиції.

Захар пірнув вниз і зачинив за собою люк вежі.

Страшний гук шокував почуття, незважаючи на те, що навушники захищали голови екіпажу. Шістнадцятитонний корпус захитався. Запах гару наповнив салон. Швидко піднімалася температура.

Захар думав, що це кінець; вони заживо згорять в цій сталевій труні, без жодної надії на порятунок. Лише через довгу пекельну секунду він зрозумів, що ніде не бачить вогню, що машина все ще їде заднім ходом на повній швидкості з ревінням двигуна, а дим і жар — це просто наслідки вибуху ракети, що всмоктуються системою вентиляції.

І тут вони в щось вдарилися — Валерій їхав наосліп, без вказівки командира — гарматою страшно смикнуло, гусениці забуксували. "Гвоздика" нахилилася до лівої сторони, наче збиралась перекинутися; Захар навіть не підозрював, чи можливе перекидання. Осудливо завив двигун, гаубиця-старовинка таки боролася. Через деякий час одна з гусениць поновила тягу. Гармату рвонуло, і світ повернувся до нормального. Божевільна поїздка могла продовжуватися.

Захар знову почув гук, цього разу ще один, ще один вибух, скоріше один, ніж серія вибухів. Він притулив очі до перископа.

Мабуть один із захисників аеропорту прийшов на допомогу Захару, його хлопцям та решті взводу і вдало застосував ПЗРК. Російський Мі-24, перетворений на вогненну кулю, якраз добігав кінця свого життя. Уламки вдарилися об землю, паливо вибухнуло, а потім боєприпаси та ракети пішли до біса в жахливій серії феєрверків. Вогонь поширювався навколо широким колом.

— Стій! — наказав сержант, відчувши полегшення. Валерій натиснув на гальма. Гусениці вкопалися в землю майже до половини коліс. Двигун зупинився. Захар вдарився потилицею об обладунок, але не звернув на це уваги. Вони пережили напад, це все, що мало значення.

Поки що.

Піхота продовжувала наступати у збільшенні кількості, оскільки командир десанту зрозумів, що гаубиці представляють найбільшу загрозу, і послав ще кілька штурмових груп, щоб заглушити батареї. Кілька десятків десантників стрибками просувалися вперед, захищаючи один одного. Захар виглянув у люк, але куля, що влучила вдарила поруч, змусила його ще швидше пірнути назад. Снайпер. Проклятий снайпер.

— Доповісти про стан взводу, — булькнув у навушниках голос Кравченка.

— Гармата одна без втрат — прохрипів Захар. Лише тепер він усвідомив, як страшенно пересохло в нього в горлі.

— Друга гармата без втрат.

— Третя гармата… — Голос Зайцева долинув ніби з далекої планети. — Ми загрузли в багнюці.

Захар розреготався. Якщо в радіусі п'яти кілометрів є всього один ставок, можете бути впевнені, що Зайцев в ньому потоне. Якщо на ділянці тільки одна яма, Зайцев впаде в неї. Прямо зараз; ґрунт був твердий, температура вночі була нижче нуля, їздити можна було як по бетону, а Зайцев якось знайшов м’яке місце і вирішив його проїхати. З очевидними результатами.

Кравченко почав глузувати, але Захар уже не слухав. Російські десантники, яких було добре видно в перископ, наближалися. За мить гаубиця опиниться в зоні дії протитанкових гранатометів. Треба було максимально швидко рухатися, зайняти нову позицію і, можливо, звідти продовжити вогонь.

— Заводь, Валерій, і їдь, — сказав він.

Клацнув стартер, і нічого Двигун мовчав. Валерій спробував ще раз. Розпечений дизель мав би негайно завестися, але мовчав, як зачарований.

Куля дзенькнула по броні. Потім наступна. І ще одна.

Стартер безрезультатно крутив потужний двигун, кулі стукотіли об сталь, як зловісний дощ, ворог наближався. Захар повернув перископ. Інших гармат взводу він не бачив. Навіть Зайцев витягся з багнюки і поїхав.

Він почувався страшенно самотнім.

— Нуль один, це гармата один, — сказав він у мікрофон.

Як і двигун, радіо мовчало.

— Нуль один, це гармата один.

Затріщали навушники.

— Це нуль один, де ти, перша гармата? — цього разу Захар дуже добре почув Кравченка. Йому це ніколи не подобалося, але тепер він був радий це чути.

— Повідомляю, що двигун відмовив, — відповів він.

— Сам полагодиш?

— Ми спробуємо.

— Повідомте, коли вирушите. Кінець зв'язку.

Захар знову глянув на передпілля. Лейтенант навіть не заїкнувся про будь-яку допомогу. Почуття самотності повернулося ще з більшою силою.

— Осколковим, — наказав Захар. — Стріляє гармата, піхотна ціль, приціл триста, заряд два, миттєвий запал, десять снарядів, швидко.

Заричала люлька, клацнув замок. Захар подивився вниз. Значення механізму налаштування гармати відповідали налаштуванням, виведеним на екран комп'ютера. Здавалося, ствол був у правильному положенні. Стрілець або швидко вчився (Захар сумнівався в цьому), або в нього було холерна воєнна вдача (це вже скоріше).

— Вогонь! — вигукнув сержант.

Бахнуло, дим лоскотав ніздрі. Захар приклеїв очі до перископа, але там нічого не було видно. На півдорозі снаряд влучив в стовбур дерева і з протяжним гуркотом полетів вбік і вгору.

Чортова бляшанка. Групи атакуючих десантників були не далі чотирьохсот метрів від знерухомленої "Гвоздики". На спині в одного з них Захар чітко бачив трубу гранатомета. Ой, другий теж несе. І третій. А четвертий, той, що на фланзі? Звісно, чому б ні?

Блядь.

Стартер знову застукав, і двигун знову відмовився працювати. Захар відчув, що акумулятор у них слабшає. Що не дивно, за останні кілька божевільних годин ніхто не встиг провести навіть найелементарнішу перевірку комплектуючих подарованого поляками обладнання.

— Валерій, пробуй і далі, — наказав він. — А ви, — він глянув на обох єфрейторів, — стріляйте, скільки зможете. Якщо не нарахую шість пострілів за хвилину, вирву ноги з ваших дуп. Опускай ствол і вперед.

Він проштовхнувся повз навідника, намагаючись уникнути його страшного погляду, добіг до всипаної кулями корми, схопив автомат, запхав обойми в кишені, відчинив задні дверцята й вискочив. Звук канонади мало не оглушив його. Щойно він захлопнув броньовий лист, як гаубиця здригнулася від ще одного пострілу, що його порадувало, бо це означало, що єфрейтори в віці татусів взялися до роботи. Обережно визирнув і якнайшвидше сховався, бо снайпер не сидів без діла. Захар відчув, як куля зачепила його волосся. Він дочекався наступного пострілу "Гвоздики" і вибіг з-за корми. Краєм ока він побачив, що, як не дивно, цього разу снаряд розірвався прямо на лінії атаки. Дим на мить затьмарив десантників і, мабуть, ускладнив роботу снайпера, адже Захар зумів неушкодженим добігти до обраної позиції, розташованої за густим деревом за кілька метрів від гармати. Стовбур добре прикривав. Матвійчук перезарядив зброю, перевірив прицільні пристосування, висунувся і випалив кілька коротких черг. Він не помітив наслідків, тому що йому довелося сховатися якомога швидше, коли снайпер повернувся до роботи. Загриміла гаубиця. Валерій запустив стартер. Акумулятор явно сідав. Двигун залишився глухим.

Захар знову висунувся, цього разу з іншого боку. Вистрілив і влучив — один з десантників упав і залишився, прилипши обличчям до землі. "Гвоздика" пальнула, але знову не влучила у ворота.

Кулі стукали в стовбур, який захищав його. Дерево ніби страждало. Захар стояв, притиснувшись спиною до грубої кори (яка порода рятує мені життя, з ідіотською наполегливістю гучало в голові, я навіть не знаю, що це за дерево), з автоматом, націливши ствол на лютневе воєнне небо, а перед його очима промайнуло усміхнене обличчя Уляни та дві милі лички дівчат, коли він був на сто відсотків упевнений, що не витримає ще однієї спроби, що загине від російської кулі на цій мерзлій землі, яка зовсім не нагадувала Собківку, побачив солдатів, що бігли з глибини парку. Спочатку Захар був наляканий і вважав, що це російські ВДВ оточили його. Потім уважніше придивився до мундирів. Свої, навіть не спеціальні сили допомоги, організовані Кравченком чи командиром батареї, що складалися з надісланих бійців, а регулярна українська піхота, скромна чисельністю, але добре озброєна. Його накрила хвиля полегшення. Матвійчук відчув якусь божевільну радість, піднесення людини, яка була впевнена, що помре, і все ж знову йому це вдалося.

Йому не довелося довго чекати, поки допомога подіяла. У бік нападаючих з оглушливим гуркотом летіли черги куль. Захар наважився виглянути. Вогонь уповільнив наступ, змусив ворогів шукати укриття, змусив десантників хоча б на час задуматися про оборону, а не про атаку. Захар виглянув з-за стовбура. Ще одного орка він зумів відправити в пекло.

Коли він знову сховався, щоб змінити обойму, то серед підрозділу української піхоти помітив цивільного. Високий, широкоплечий, у шоломі та тактичному жилеті, він мав при собі гвинтівку з оптичним прицілом і чітко знав, як нею користуватися. Рухався він зі спритністю та легкістю, чудово використовував природне укриття та займав позиції з великою майстерністю. Займав позицію, робив один-два постріли й швидко змінював позицію, наближаючись до Захара та його нападників. Гвардійці, що бігли поруч, явно менш досвідчені в бою, намагалися наслідувати його рухи. Невеличкий загін не вражав ні чисельністю, ні вогневою потужністю, але мав ту перевагу, що Захар був уже не один. Він почав сподіватися, що, можливо, переживе кляту війну і знову побачить свою родину.

Знову гукнула гаубиця. Цього разу влучно: вибух охопив усе ліве крило атаки. Гвардійці та здоровань досягли позиції, яку займала гармата, якою керував Матвійчук.

Захар полегшено витер спітніле чоло й глянув на цивільного. По-справжньому широкоплечий і високий, може, не два метри, але не набагато менше. Чоловік зиркав спідлоба, обличчя його було похмуре й брудне, воно виражало втому й злість. Він тримав гвинтівку так, щ видавало багаторічний досвід. Захара відчув дрож. Він би не хотів мати цю людину ворогом.

Хто він був, у біса?

Перш ніж Матвійчук встиг щось дізнатися, з гуком двигуна надлетів інший "Алігатор" і відкрив вогонь.

***

— Привіт Кароль. — Вільгат знову стояв на першому поверсі й говорив тихим голосом у свій особистий мобільний телефон. Користуватися офіційним каналом зв'язку він не захотів. — Мушу зайняти хвилину твого часу.

— У мене на голові виліт, — різко сказав підполковник Кароль Більский, керівник групи технічного нагляду 2-го крила тактичної авіації.

— Власне, про нього й річ. У минулому протоколі в пункті 5б ви писали, що у кількох винищувачів були проблеми з безпечною роботою деяких елементів підвіски.

— Вже усунули.

— Я так не думаю.

— Конраде, що ти пиздиш? — люто просопів Більський.

— Ви повинні відкласти старт.

— Мені здається, ти з кимось головами помінявся.

— Чверть години. Це дуже важливо.

— Дядьку, у нас війна.

— Якщо наші полетять, ти побачиш справжню. З грибком над Палацом культури.

— Пиздиш.

— Не цього разу. П'ятнадцять хвилин, Кароль. У тебе з'явилися сумніви щодо підвісок, які загрожують безпеці пілотів. Ніхто не полетить без вашого зеленого світла. П'ятнадцять хвилин.

— Я, курва, вже дав зелене світло.

— Якщо ви затримаєте виліт, у ваших синів буде шанс вижити.

Тиша тривала вічно.

— П’ятнадцять хвилин, — сказав Більский й поклав трубку.

Вільгат зітхнув. Як і обіцяв, він купив Толяку півгодини, не дуже сподіваючись, що це щось змінить. Він віддав свій мобільний телефон, повернувся нагору, і реальність відразу дістала його.

— Пане полковнику, росіяни вилетіли, — сказав командир відділення радіоелектронної розвідки. — Шість Су-35. Вони летять до кордону. Курс 225.

Вільгат глянув на великий екран, на якому було показано місію винищувачів, що супроводжували українські транспортні кораблі. Формування все ще перебувало в українському повітряному просторі. Росіяни летіли курсом на захід. Зустріч відбудеться через п'ять хвилин.

— Командиру місії Альфа-1, це старший оперативний черговий офіцер бойової зміни. Відповідайте, — сказав він у мікрофон. Він намагався, щоб його голос звучав спокійно.

— Missionmander, доповідаю, — пролунало в навушниках.

— У вас гості на курсі 225. Зустріч через п’ять. Прискорь.

— Розумію, черговий.

Вільгат працював в автоматичному режимі. Транспортники Іл-76 — літаки з максимальною швидкістю дев'ятсот кілометрів на годину. Втеча затримає контакт лише на кілька секунд. Треба зробити другий крок.

— Зв’яжи мене з білорусами.

Начальник зв’язку набрав на клавіатурі кілька цифр.

— Вже.

— Доброго ранку, — сказав Вільгат у слухавку англійською мовою. — Це полковник Конрад Вільгат.

— Доброго ранку, сер. — У співрозмовника був сильний східний акцент, але зрозуміти його було можна. Він був білоруським еквівалентом Вільгата. Раніше вони неодноразово спілкувалися між собою на основі угоди про обмін інформацією, яку підписали обидві країни. Якщо це можна сказати про високопоставлених офіцерів ворогуючих країн, то вони поважали один одного. Білорус був флегматиком, не схильним до необдуманих рішень.

— У мене небагато часу, тому перейду до суті. З Києва в бік нашого кордону летять два українських Іл-76, ми направили свої літаки супроводжувати їх. Відправляли до війни.

— Перед початком спецоперації, — поправив його співрозмовник.

— Як вам більше подобається. Я хотів би вас запевнити, що наші пілоти отримали дуже чіткі накази уникати будь-якої конфронтації. У нас немає ворожих намірів.

— Тоді навіщо ви посилали озброєні винищувачі?

— На прохання урядів Німеччини та Франції. На борту Ілів знаходяться німецькі та французькі дипломати. Було б дуже прикро, якби з ними щось трапилося.

На мить запала тиша. Вільгат чудово знав, що білорус працює не один. На його посаді було кілька високопоставлених російських офіцерів, які керували своїм союзником. Вони будуть приймати рішення.

— У вас десять хвилин, щоб залишити український повітряний простір, — нарешті почув він.

Спрацювало!

Вільгат подякував і поклав трубку. Польсько-український стрій наближався до кордону. Російські винищувачі змінили курс і полетіли в бік Києва.

Першої з криз вдалося запобігти.

***

У бункері товклися натовпи людей, політиків, охоронців, спецназівців, лікарів.

Двоє медиків намагалися допомогти Зеленському, але той нетерпляче відштовхнув їх, наказуючи допомогти тим, хто цього справді потребує, наприклад, сержанту охорони чи Ференцу. В одній із підсобних кімнат кілька співробітників СБУ складали трупи загиблих росіян, у яких знімали відбитки пальців і фотографували обличчя. Вадим Холиченко помер до прибуття допомоги: його підлеглі з похмурими виразами обличчя винесли тіло нагору. Ференц також залишив Ваймана тим, що прибули: він не міг дивитися на тіло свого шефа, пробите кулями. Єдине, на що він міг здолати себе, це кинути погляд на медиків, які несли носилки. Поляк почував себе порожнім. Він не звертав уваги на зростаюче оніміння лівої руки; йому було байдуже. Лєна щось говорила, він не дуже розумів слова. Він побачив українського президента і зловив себе на думці, що йому шкода, що той вижив. Якби він міг обміняти життя Зеленського на життя Ваймана, він би не вагався. Йому наплювати на аргумент, що смерть голови київського осередку польської розвідки не мала великого значення, а от відсутність лідера українського опору змінила б геополітичну ситуацію в Європі і, безумовно, разом із країнами Балтії, болісно позначилася б на Польщі. Йому було байдуже. Вайман протягнув йому руку після приїзду до Києва, допоміг оговтатися після білоруського провалу, змусив Ференца знову повірити у власні сили, і він уперше за довгий час відчув себе людиною.

Він вилаявся собі під ніс. І нарешті почув, що Лєна говорила йому, мабуть, не в перший раз.

— Тобі слід якнайшвидше поїхати до лікарні.

— Ясно.

— Негайно. Веселощі закінчилися. Ми можемо перестати грати героїв.

— Так.

— На горі почалася війна. Росіяни наступають з усіх боків, і грубо.

— О…

Лєна подивилася на нього уважніше. Зазвичай він не був циніком.

Він просто думав про щось інше.

— Почекай.

Він пройшов повз неї і далі головним коридором бункера, який привів його до лазарету.

В бою вижило троє росіян. Усі постраждали, один був у важкому стані. Вони лежали на ношах, оточені турботою українських санітарів. Нічого незвичайного; вилікуваний ворог, безумовно, буде безцінним джерелом інформації. З іншого боку, Ференц хотів би запустити їм по кулі в голову. Можливо, він не звільнився від стресу та відчуття втрати, але мав дивне відчуття, що тоді почував би себе краще.

Натомість він стояв і дивився на обличчя; перший полонений, судячи з його рис обличчя і зламаного носа, був людиною з вуличним чи бандитським минулим. Інший, який був без свідомості, мав невпізнані риси обличчя під кіркою згорнутої крові та бруду. Біля нього на колінах стояли двоє медиків, які проводили реанімаційні процедури. Третій полонений, що лежав на краю, якого підстрелили у груди і, судячи з величезної кількості бинта, ще й у шию, був схожий на людину зовсім іншого крою. Він дивився в стелю з байдужим виразом, наче звичайний людський біль його не стосувався.

Ференц підійшов ближче. На нього ніхто не звертав уваги. Він подивився в обличчя полоненого, що росіянин одразу помітив. Він відвів очі зі стелі й утупився в капітана. Ференц відчув хвилювання. Оціпеніння покинуло його. Може, їхній героїчний захист чужої справи все-таки на щось і придасться.

Він вийшов із кімнати. Йому вдалося знайти Зеленського в оточенні охоронців і соратників.

— Пане президенте, можна сказати слово? — запитав він над головами українців.

Усі обернулися, насторожено дивлячись на незнайомця.

Зеленський сяяв.

— Капітан Ференц. Панове, це наш польський друг, — голосно сказав він, проштовхуючись вперед. — Герой спільної боротьби. Хороший друг.

"Сподіваюсь", — подумав Ференц. Президент підійшов, схопив капітана за руку та міцно потиснув її.

— Я представлю вас до нагородження Орденом Свободи[22], — заявив він. Ференц відчув, як червоніє. Натовп дивився на нього з очікуванням. — Лейтенанта і майора також. Дуже, дуже дякую вам трьом.

— Майор мертвий, — випалив Ференц.

По обличчю Зеленського пробігла тінь.

— Ми всі щодня чимось жертвуємо. Ми цього не забудемо.

"Сподіваюся, що так станеться". Ференц багато разів бачив, як коротко може тривати ця вічно проголошена вдячність, навіть між приватними особами. У контактах між країнами це валюта з нульовою вартістю.

— Якщо я можу чимось для вас допомогти, будь ласка, скажіть мені.

О, це вже краще. Ференц поспішав. Служби могли в будь-який момент почати транспортування постраждалих на поверхню. І він дуже хотів щось виграти, поки президент ще пам’ятав жертовність польських гостей, і його заяви ще чогось варті.

— Думаю, можете, пане президенте, — тихо сказав він, наближаючись. — Йдеться про одного з полонених.

***

Міністр національної оборони нервово тарабанив пальцями по столу. Кілька годин він боровся зі своїми думками. Коли він почув про затримку зльоту, він так розлютився, що довго не міг дихати. Коли трохи заспокоївся, до нього дійшло, що те, що вони збиралися почати, відкладено на чверть години: війна. І катаклізм. Що з того, що рішення було прийнято колегіально? Вони мали намір бомбардувати військові об’єкти ядерної держави, на додаток, країни, якою керують люди, для яких мова сили та насильства є повсякденною. Але чи мали вони сидіти й чекати, поки росіяни здійснять свою провокацію, покажуть усьому світу свій медійний трюк, а потім під оглушливий барабанний бій пропаганди атакуватимуть Варшаву?

Обидва варіанти були поганими, згубними, неприйнятними.

Задзвенів стаціонарний телефон. Міністр здригнувся. Він не хотів більше чути жодних новин. Він глянув на дисплей і ще більше спохмурнів. Вашингтон. Прокляття! Усе, що йому було зараз потрібно, це обговорення з американцями.

— Доброго ранку, — сказав він своєю незграбною шкільною англійською.

— Привіт. Це Шон О'Меллі.

Заступник міністра оборони з програм ядерного, хімічного та біологічного захисту. Міністр кілька разів спілкувався з ним. Загалом у дружньому тоні. Його телефонний дзвінок дивував. Проте щоденні контакти між двома міністерствами підтримувалися на рівні керівників. О`Меллі був лише одним із заступників. Але поляк не міг просто викрутитись, посилаючись від браку часу чи великих обов'язків. Така вже доля молодшого партнера.

— Я перейду до суті, добре?

— Яскравий.

— Я знаю, що у вас в повітрі літаки.

— Так.

— Озброєні.

— Так. Почалася війна. Ми хочемо продемонструвати готовність.

— Чудово. Вони не посміють напасти на нас.

— На вас — ні.

— Я кажу про будь-яку країну НАТО. Ви можете сприймати це як належне. Вам нічого не загрожує.

— У нас інше враження.

— Слухай. — голос американця був серйозним. — Скажу прямо: я знаю, що ви хочете розбомбити російські пускові установки в Калінінградській області. Стримайте удар.

Міністр мовчав.

— Доки у мене про це ще ніхто не знає, — продовжив О`Меллі. — Так і залишиться, ніхто тебе не приєбе за те, що ви хотіли напасти на Росію, не повідомивши нас. Ні вам, ні нам не потрібні конфлікти та медійна війна. Моя пропозиція така: наказати літакам літати вздовж кордону, від Бранева до Голдапі і назад. — Він смішно вимовляв польські імена, але міністрові не хотілося сміятися; О'Меллі дуже добре підготувався до розмови. Як на смак міністра, він знав занадто багато. — Ми вас офіційно підтримаємо і навіть відправимо кілька винищувачів, бо гуртом воно краще. Ми працюємо разом як союзники, пліч-о-пліч, і будемо захищати кожен дюйм території членів альянсу. Вони це зрозуміють. Незабаром президент виступить із посланням саме такого змісту.

Міністр відчув холод на потилиці.

— А якщо ви помиляєтесь? — запитав він. — Якщо вони справді хочуть напасти на Варшаву, щоб відбити у вас бажання реагувати більш жорстко?

— Ми не помиляємося, — впевнено відповів заступник міністра оборони. Звичайно, слова, сказані з-за Атлантики, коштують мало. — Вони хочуть, щоб ви вважали, нібито вони готуються до нападу.

— Що на це каже ЦРУ?

— А ти як думаєш? Те, що я кажу, я знаю від них. Якщо ти припиниш атаку, можливо, ми зможемо розглянути можливість знижки на "Абрамс"'и, розумієш? Я навіть думаю, що можна говорити і про більш швидкі поставки F-35.

***

Захар Матвійчук курив цигарку і дивився на машину медиків, у який вантажили поранених. Сам не дав відвести себе в тил, хоч праву руку прострелили; куля попутно розтрощила кістку, і лікар сказав, що шанси врятувати кінцівку мінімальні. Для нього війна, швидше за все, закінчилася. Незважаючи на це, Захар не поспішав до лікарні.

Бій тривав, хоча перенісся в інший кінець аеропорту. "Піони" фактично пішли в дію та завершили роботу після "Чорних Воронів", зробивши злітно-посадкову смугу непридатною для використання. Друга черга, мабуть, повернула назад — так сказали логістики, а вони завжди все знають краще. У Києві була спроба замаху на президента, але її зрештою було зірвано. Кличко помирився із Зеленським і вони разом готують місто до оборони. Добровільців стільки, що навіть дурних калашів на них не вистачає. І так далі.

Від бійців запасної роти, тієї самої, яка врятувала його від атаки російського вертоліту, він дізнався, що той здоровенний хлопець зі снайперською гвинтівкою був поляком і добровольцем. Ніхто не знав його імені та не мав уявлення, яким чудом він з'явився в Бучі. Всі здогадувалися, що хлопець був у минулому військовим, але ніхто не встиг запитати, в якому з’єднанні він служив і на якій війні навчився так воювати.

Тому що воював він як машина, холодний як камінь і вбивчо ефективний. Тримався дещо позаду, але бездоганно вишукував цілі. На той момент, коли підрозділ дістався до Захара, на його рахунку було дев’ять росіян.

Але потім налетів "Алігатор".

У результаті велетень лежав на ношах прямо біля карети швидкої допомоги, непритомний, нашпигований наркотиками, з великим осколковим пораненням стегна, з обпаленим торсом і гвинтівкою (найбільші експерти не могли вгадати, що це за тип), яку поставили поруч із ним фельдшери. Очі його були заплющені, а обличчя нерухоме — звісно, що ніякого бажання давати пояснення не мав.

І навіть почути подяки для себе.

Бо дякувати було за що. Йому завдячували життям усі: і Захар, і обслуга його гаубиці, і бійці запасної роти Нацгвардії, і, можливо, решта взводу лейтенанта Кравченка. Коли солдати побачили наближення "Алігатора", вони навіть не подумали про опір. У них не було зенітної зброї, вони могли покладатися лише на удачу, тому розбрелися в пошуках укриття. Єдиний, хто не втратив голови, був поляк. Він озирнувся, притулив гвинтівку до низько опущеної гілки дерева, прицілився та почав стріляти.

Захар не бачив цієї миті, тому що він лежав, заткнувшись головою в пісок, і молився Всемогутньому Богу почекати, перш ніж забрати його з цієї юдолі сліз. Але інші щось бачили, тому після битви розповіли йому.

Як досвідчений солдат, великий велетень напевно знав, що не зможе збити броньований вертоліт звичайними кулями калібру 7,62 для гвинтівки. Однак кожна бойова машина має свої слабкі або більш чутливі місця. "Алігатор" не був винятком. Поляк, з чудовим спокоєм (а нелегко залишатися спокійним, коли на тебе летить одинадцятитонний монстр, навантажений зброєю; Захар пам’ятав подібну ситуацію в Дебальцевому: після бою йому довелося купувати нові штани, тому що старі були непридатними до використання) спочатку послав дві кулі в оптико-електронну головку, підвішену під сплощеною носовою частиною, а потім переключився на паливний бак, підвішений під правим пілоном. Одна з куль, можливо, навіть більше ніж одна, влучила. Хоча видимих пошкоджень вона не завдала, але дезорієнтувала екіпаж, на що, ймовірно, і розраховував стрілок. Ось і все. Пілот, явно молодий і недосвідчений, різко штовхнув літальний апарат саме тоді, коли оператор озброєння натиснув на спусковий гачок, щоб випустити дюжину некерованих ракет по гаубиці Захара. Черга пішла боком. Від вибухів загинуло двоє бійців, ще кілька були поранені, в тому числі польський снайпер, але решта вціліли, включно з гарматою Захара (двигун гаубиці, як не дивно, заскочив саме в цей момент). "Алігатор" дав газу, швидко набрав висоту та почав ще одну петлю, щоб повторити атаку. А потім його наздогнала зенітна "Голка", випущена з однієї з позицій захисників Гостомеля. Вона влучила прямо в корпус, трохи нижче двигуна, і розірвала його на частини. Вертоліт, крутячись навколо своєї осі і димлячи, впав і з тріском вибухнув на достатній відстані від міського парку.

Це був один із останніх акордів сутички. Викликана на допомогу піхота здійснила контратаку з боку аеродрому. Охоплені двома пожежами десантники ліквідовувалися один за одним. Боротьба затихла з тією ж жорстокістю, з якою почалася.

Тож Захар стояв, дивився, як хлопці кладуть ще непритомного стрільця в санітарну машину, і думав, що йому ще пощастило, бо Бог вислухав його благання, поставив на його шляху велетня з далекої Польщі, і не тільки дозволив йому вижити, але й дозволив йому повернутися до родини, тому що поранення виявилося надто дріб’язковим, щоб загрожувати життю, але водночас надто серйозним, щоб Захар міг продовжувати службу. Що буде далі — невідомо. Наприклад, поїде в Польщу і залишиться з дівчатами, або повернеться в Україну і почне вчити інших. Він знав, що може бути корисним. І кожен досвідчений солдат на вагу золота, чим далі у війну, тим більше.

Один із медиків грюкнув дверима й стукнув по жерстяній будці. Машина, випустивши хмару вихлопних газів, поїхала в бік Києва, залишивши позаду нерухому прощальну комісію у складі сержанта артилерії Захара Матвійчука, чоловіка Уляни й батька двох гарних дівчат, який якось інстинктивно залишився на місці.

ФАЗА 4

26 лютого 2022 року

Нарешті Кшептовський прийшов до повної свідомості, хоча це зайняло майже весь ранок. Поступово він помічав речі, спочатку лише в своєму найближчому оточенні. Він лежав на дуже зручному ліжку, навколо пищало обладнання, а медсестра заглядала час від часу, щоб виконати подальші фрагменти процедурної містерії, яка мала відновити його здоров’я. Хоча й не до функціональності — ведучий лікар радів, що пацієнт нарешті прокинувся, але ухилився від відповіді на питання, чи буде поранений ходити самостійно. Він лише зазначив, що стегно роздроблене, буде кілька операцій, а потім пацієнт пройде реабілітацію, і треба бути оптимістом.

Горець був здивований тим, як мало йому залежало на цьому.

Поступово він пригадував більше. Бій. Задоволення від убивства. Гаубиця, що стоїть сама, і її командир із смертоносною відвагою захищає виведену з ладу гармату. Вертолітна атака. Потім темрява. Він прийшов до тями в українській швидкій. Подорож була довгою, але принаймні він не відчував болю, оскільки був нашпигований хімікатами. Тоді, вже в Києві, машина зупинялася на численних блокпостах і водій пояснював, кого везе і куди їде. Був інтенсивний рух, тисячі машин намагалися виїхати на шосе, яке веде на захід. Затори постійно зупиняли швидку, і навіть сирена не допомагала. На одній зупинці медик усередині відкрив задні двері, щоб впустити хоч трошки повітря. У нього були свої причини, четверо поранених, у тому числі Кшептовський, пахли не дуже вишукано.

І тут горець із Закопане побачив ту жінку.

Вона стояла навпроти нього, на відстані не більше десяти метрів. На ній було те саме пальто, що й раніше. Поліцейський тримав ту саму капронову сумку, яку жінка зазвичай носила на плечі, і обшукував її. Ще один поліцейський мав напоготові "калаш".

Станіслав смикнувся, його тіло відреагувало хвилею болю, що пробила фармакологічний щит. Він не дуже пам’ятав, як йому вдалося змусити медика вийти й запитати поліцейських, хто ця жінка і чому вони її затримали. Мабуть, він був переконливим, тому що чоловік довго дивився на нього, потім пішов, трохи поговорив, а потім повернувся з дуже неясним виразом обличчя, якого Кшептовський уже не бачив, бо раніше втратив свідомість.

З роздумів його вивело дотик чиєїсь руки. Толяк. Кшептовський був настільки задуманий, що не помітив, як той увійшов до палати.

— Привіт, — пробурмотів прибулий, влаштовуючись у кріслі. — Ти гарно виглядаєш.

Закопанець скривився.

— Пиздиш, — прошепотів він. — Але дякую.

— Серйозно. Для того, хто зіштовхнувся з "Алігатором", ти виглядаєш квітнучо.

— Диявола чорти не беруть.

— Спочатку чудова новина, — сказав гість, посміхаючись. — Кіка жива. Вона перенесла операцію і перебуває в медикаментозній комі, але її стан оцінюється як стабільний.

Слова дійшли до Кшептовського із запізненням. Жива? Всупереч усьому? Полегшення було майже фізичним відчуттям. Він не міг передати своєї радості, можливо, ця здатність зникла назавжди зі смертю Ядвіги, але він був насправді щасливий. Це була найкраща новина з незапам'ятних часів.

— Я був таким дурнем, що покинув її.

— Українці вважають інакше. — Толяк усміхнувся ще ширше. Він був у частому для нього гарному настрої. — Вони так наполягали, що нарешті дізналися про вас подробиці. Подзвонили в Закопане і якось дібралися до мене. Командир 4-ї бригади Нацгвардії особисто передав тобі подяку.

Кшептовський, якби міг, знизав би плечима. Він не вбивав за українців. Він зробив це заради Кіки, заради її усмішки, її голосу, заради її інтелекту, заради її особистості. Коли п’ять років тому він втратив дружину, а потім і свого найкращого друга, Кіка була єдиною людиною, на яку він міг розраховувати, хоча у нього не було з нею прямого контакту, яка зрозуміла б його, навіть якщо б він подзвонив їй по п’янці посеред ночі лише для того, щоб просто реготати в слухавку.

— Звиклим хуєм і все… — повторив Кшептовський, як катеринка.

— Ти тупий як валянок. — Толяк, мабуть, і справді так подумав, бо почав злитися. — Кіка вижила тільки тому, що ти швидко перев'язав її і зупинив атаку росіян, тож швидка допомога змогла відвезти її до лікарні, так що не придурюйся, гаразд?

Хвилину вони мовчали. Сташек намагався перебудувати світ у своїй голові, але це було важко.

— Що ще кажуть лікарі? — запитав він нарешті.

— Ти ж знаєш, як воно буває. Це залежить від цього, цього, цього. Вони і самі не знають.

— Вона сильна.

— Найсильніша з усіх нас.

— Я був переконаний, що її вбили, розумієш?

— Тоді можеш перестати про це думати.

Кшептовський вдячно глянув на Толяка. Він пообіцяв собі, що, коли до нього повернуться сили, він попросить завезти себе поверхом нижче й трохи посидить із нею. Він потребував цього. Порада Толяка була добра, але він знав себе. Його довго будуть переслідувати докори сумління. Він не повинен був залишати її.

— О, у мене є ще дещо. Подібно, ти бачив одну жінку в Києві…

Жінка? Про що говорить цей чоловік?

— У елегантному пальто та з сумкою.

Той пригадав. Дійсно. Була така жінка. Поліція її спіймала. Потім у нього зупинилося кіно.

— То що?

— Потім медик пішов в поліцію, все з’ясував і залишив для тебе інформацію в посольстві, тому що ти, мабуть, говорив всілякі дурниці про те, як тобі потрібно знати, допомогти їй і тому подібне. Історія сумна, відразу скажу. Жінка мала трьох дітей та чоловіка-інваліда. Вона страждала на легку форму шизофренії, що не заважало їй жити відносно нормальним життям, але не давало можливості знайти роботу. Так вона стала злодійкою. Усе, що на ній було одягнене, також було вкрадено, оскільки вона вважала, що одяг від дизайнерів полегшить її роботу. Вона крала їжу, електроніку та ліки. Все, що можна було продати, вона продавала. Решту забрала додому, де лежав прикутим до ліжка її чоловік — ветеран АТО з п'ятнадцятого року без ноги і однієї руки. Потім зі злодійки вона перетворилася на матір і няньку. Пенсія по інвалідності, призначена державою його захиснику, становила сімсот п’ятдесят гривень на місяць, що за сьогоднішнім курсом становить близько ста двадцяти злотих.

Кшептовський почувався дивно. Ледь не застрелив жінку, бо вона не вписувалася в оточення. Він мав рацію — жінка не підходила. Тепер вона, мабуть, потрапить у в'язницю, залишивши решту сім'ї знедоленими. Проклята війна. Якби не вона, поліції було б наплювати на жінку та її сумку.

— Що з витоком? — змінив він тему. Він одразу згадав тихий голос Завадської, яка відповідала на запитання, які він ставив їй перед смертю. У неї був зламаний хребет і велика діра в голові. Кшептовський намагався не дивитися на видний крізь неї мозок. Він навіть не підозрював, як ця жінка не тільки жива, але й здатна думати й говорити. Вона зазнала жахливих тортур, але до кінця залишалася спокійною. Якщо вона збиралася зіткнутися з покаранням у загробному житті, то могла відчути його передчуття тут, на землі.

Толяк посерйознішав.

- І не знаю, з чого почати, — сказав він, схрестивши ноги. — Скажу так: у нашого спільного друга Бронна були хороші неофіційні контакти в СБУ. Півроку тому він дізнався про одного чоловіка з Міністерства енергетики та захисту довкілля. Жодна шишка, просто заступник директора департаменту. Але хлопець мав доступ до ключових документів і рішень, навіть тих, які ще не були прийняті. Тож він мав відомості, які вирішив монетизувати. Нічого особливого, правда? Хабарник, яких дванадцять на дюжину. Я дізнався, скільки він заробляв, і навіть не здивувався. Що зацікавило Бронна, так це те, що цей тип був зятем Завадської, чоловіком її сестри. Він дізнався, що жіночки були дуже близькі одна одній, трималися разом все життя. Одна за другу у вогонь би скочила. Тож він запросив Завадську на каву, показав їй матеріали СБУ на її зятя та запропонував угоду.

— Камера за спокій.

Толак поцілив в нього палець.

— Так, любий Ватсоне. Він дав Завадській пластир з камерою і почав стежити за пересуваннями Ваймана. Потім він передав частину інформації росіянам, оскільки також створював інформаційний канал із фракцією жорсткої лінії в ГРУ. Він здав їм Москалевича, Завадська вчепила пристрій для стеження в одяг Ваймана, щоб ГРУ точно знало, де компанія збирається, куди вони втекли після першого удару і так далі.

— Класний союзник.

— Дуже класний. Завдяки цій дії він завоював довіру верхівки ГРУ. Це стало в нагоді, коли потрібно було зупинити конкурентів з "Чорного Шторму".

— Перед чим?

У кількох словах Толяк розповів Сташекові про операцію, яка мала на меті спровокувати поляків до нападу. Війну вдалося запобігти завдяки рефлексам обох сторін: Бронн подзвонив О'Меллі, старому приятелеві з ЦРУ, і переконав його зателефонувати польському міністру з проханням повернути літаки. Натомість партнери з ГРУ власними каналами дали знати Путіну, який, мабуть, не підозрював, що йому готують турбопатріоти.

— Особисто я сумніваюся, що не підозрював, але менше про це, — продовжив Толяк. — Розпорядження віддано, всі приготування призупинені. Варшава досі стоїть, Палац культури і досі лякає, все добре.

Останнього речення закопанець не почув.

Він спав.

***

Звук дзвінка вирвав Малішевського з роздумів. Полковник глянув на екранчик і посміхнувся.

— Розслабся, ще не минуло й двадцяти хвилин, — сказав він.

Голос колеги з прикордонної служби був і винуватим, і трохи образливим.

— Ну, любий, ти радий, що я ще хочу з тобою поговорити. Мій власний начальник розвідки мало не відірвав мені голову. Сказав, що я людей наражаю на небезпеку.

— Нехай вони не порушують закон, їм не доведеться ризикувати.

— Дуже смішно.

— Вже два дні після терміну.

— Ти хочеш щось знати чи ні?

— Хочу.

— Це було шахрайством, — із задоволенням у голосі сказав прикордонник. — Театр для нашої відважної розвідки, тобто вас. Росіяни облаштували фейкові позиції. У них були генератори, машини та макети пускових установок, на які, лише придивившись зблизька, можна було впізнати, що це надувна гума.

Малішевський відчув полегшення. За останні два дні він мав чотири розмови з міністром, який хотів знати, чи справді Польща знаходиться під загрозою нападу. У полковника склалося враження, що тільки ствердна відповідь його задовольнить.

— Я можу щось отримати?

— Просто щоб ти знав. Я надіслав вам фото, відео та підслухані фрагменти розмов. В тебе є підкладка, на випадок, якщо наші командири почнуть гадати, чи атака не відбулася, тому що вона не мала бути, чи, можливо, американці сильно потягли за ниточку, а росіяни здалися. Якщо хтось хоче заглибитися в тему. Більше не мороч мені голову. Привіт.

Малішевський поклав телефон у кишеню й увійшов до маленької кімнати, повністю позбавлену меблів. Її обладнанням було велике одностороннє дзеркало. З іншого боку була набагато більша кімната, тимчасово перетворена на лікарняну палату. На ліжку лежав чоловік. Уважний спостерігач міг би помітити, що чоловік був прикутий наручниками до сталевих поручнів. Апаратура контролювала всі найважливіші життєві функції. Поруч, на столі, стояла пляшка з водою та пластиковий стакан. М’яке світло, відфільтроване двома настінними бра.

Малішевський приєднався до Лєни та Ференца, які мовчки спостерігали за полоненим.

— Столичок, шефе? — простогнав Ференц, побачивши начальника. — Я вам таку людину влаштував, а пан мені столичок?

Малішевський обережно поплескав його по здоровому плечу.

— Польща буде тобі вдячна за цього типа лиш через сотню років, — сказав він. — А в Варшаві посидиш заради свого ж блага.

— Ясно.

— Серйозно.

Ференц знав, що полковник правий. Повністю він прийде до тями не раніше ніж через півроку. Якщо він хотів залишитися на службі, до того часу мав відвалити паперову роботу. Але він все ще не міг повірити, що спіткало його.

Чоловік на ліжку ворухнувся. Він дивився прямо в дзеркало, ніби бажаючи помітити глядачів. У нього було бліде обличчя хворого. Але Ференц побачив у ньому щось більше: фанатизм і розум.

- І досі не можу в це повірити, — пробурмотіла Лєна. Допити офіційно ще не розпочиналися. Ув'язнений пацієнт був занадто слабкий для цього. І вони не поспішали. Їм хотілося як слід підготуватися. Кожне поставлене питання має бути для чоловіка великим викликом і дилемою.

— Те, що це він, чи Людвікові просто вдалося? — насмішкувато запитав полковник.

— Щоб Зеленський погодився нам його віддати, а потім щоб на кордоні ніхто не облажався.

— Дав, бо не знав, кому дає, — відповів Ференц, якось ображений уїдливістю Малішевського. Він був втомленим і дратливим. Потрібно було відпочити.

Малішевський тепло подивився на нього.

— Я вже поздоровив тебе за спритність? — запитав він.

— Звичайно. В нагороду ви посадили мене за стіл.

Цього разу всі троє засміялися.

— Що далі? — хотіла знати Лєна.

— Чекаємо, доки він одужає. Тоді почнемо говорити. Тільки ми, більше ніхто, гаразд?

Чоловіки кивнули.

Останні кілька днів були божевільними. Поки Ференц і Лєна їхали потягом із Києва (незважаючи на бомбардування й ракетні обстріли, потяги продовжували ходити регулярно), доглядаючи за в’язнем, оберігаючи від спроби його відбити, Малішевський доклав величезних зусиль, щоб організувати все, щоб зберегти їхнє прибуття в таємниці. У Варшаві вагон з ними від’єднали від потяга та викотили на бокову путь. Там чекав мікроавтобус, оснащений основними засобами життєзабезпечення, яким керував особисто полковник. Двісті кілометрів вони подолали менш ніж за дві з половиною години. Ув'язнений опинився в одному з таємних розвідувальних центрів, невеликому комплексі будівель, прихованих у лісі, огороджених і охоронюємих камерами та охоронцями з собаками. Малішевський подбав про те, щоб у центрі не було нікого, окрім охоронців і кваліфікованої медсестри, у чиїй вірності він був упевнений, але яка все одно не знала справжньої особистості в’язня. Або насправді, не стільки особистості, скільки ролі, яку відігравав ув'язнений у своїй організації. Це була таємниця, яку Малішевський хотів приховати від світу.

Завдяки феноменальній зоровій пам’яті та рефлексам Ференца (і шаленому щастю, що український президент, щойно пам’ятаючи про жертви поляків, які встали на його захист, дозволив захопити полоненого до того, як СБУ встигла його перевірити), польській розвідці вдалося схопити і депортувати до Польщі керівника одного з глибоко засекречених осередків ГРУ. Проте нікого не повинно обманювати відносно низьке звання та непомітна назва організації, а також абсолютно несуттєвий факт, що Фомін особисто керував нападом на Зеленського. Його справжня роль мала зовсім інший вимір. Майор Євген Фомін проектував майбутнє. Він був комп’ютером, який керував механізмом перебудови Європи, прихильником глибокої модернізації армії, ходячою копальнею знань про ресурси, процеси та ланцюги прийняття рішень російської держави. Його доповіді в Кремлі сприймали майже як рекомендації.

Цікаво, що захоплення польськими службами мало вигляд правового діяння — Фомін під час операції не був захищений імунітетом (що завжди буває у випадку рядової агентурної діяльності російської військової розвідки), його спіймали під час збройної перестрілки, нападу на територію чужої держави, а його люди (а може, й він сам) убили польського офіцера, який знаходився на службі. Однак Малішевський не мав наміру ні з ким пояснюватися, принаймні поки, про що чітко заявив своїм колегам.

— У цьому лише ми, гаразд? — повторив він. Потім, побачивши вагання на обличчях обох, додав: — Любі мої, ми повинні бути готові до різних обставин. Війна тільки почалася. Незрозуміло, хто переможе. Невідомо, де буде Польща через рік чи два. Ми не знаємо, кому і за що доведеться платити. Тож приступаємо до роботи.

У голові Ференца промайнула неприємна підозра, що полковник збирався перетворити Фоміна на приватного в’язня, щось на кшталт Залізної Маски, і пограти з отриманими від нього знаннями, не обов’язково для блага держави, але для свого власного. Ресурси, які містяться у голові в’язня, були потужною зброєю. І слова Малішевського можна трактувати по-різному.

— Дивно, чи не так? — спитала Лєна. — Такий мозок, а він особисто командував операцією.

— Не так дивно, враховуючи його біографію, — відповів Малішевський. Крім приготувань до прийому до гостя, він також намагався дізнатися про нього все, що можливо. Складне завдання: Фомін рідко з'являвся на публіці, майже не виступав публічно, майже не приймав участь на різних конференціях. Він був деміургом у тіні. Втім, Малішевський недаремно сточив зуби на власній роботі. Він знав Росію та росіян. Він умів достукатися до людей з відповідними знаннями. Як правило, вони були йому зобов'язані. — По-перше, він колись служив у спецназі. Потім очолював бойову групу. Він став відомий як блискучий планувальник. Його дії завжди закінчувалися успіхом. І він взагалі не втрачав людей. У нього було правило, що він брав участь у кожній операції особисто, без винятку. Він вважав, що не міг просити своїх людей жертвувати життям, якщо сам не хотів ним ризикувати.

— У Росії, мабуть, його вважали диваком, — зазначила Лєна.

— Геніального дивака, — визнав Малішевський. — Але він був настільки ефективним, що йому дозволили це робити. Згодом, однак, хтось збагнув, що хлопець настільки перевершує всіх навколо в інтелектуальному плані, що його можливості варто використовувати іншим чином. І його відправили в штаб, підвищили чин і поставили керувати командою таких же фріків, як він, які повинні були створити нову Росію.

— Серйозно? — не міг приховати свого глибокого скептицизму Ференц. — Він ризикував життям, бо мав правило, що не пускав людей одних на заплановану ним акцію?

— Йому довелося переконати начальство дати йому дозвіл на особисту участь. Зважаючи на його позицію, я думаю, що вирішав особисто Путін. Усунення президента було найважливішою частиною політичного плану. Фомін хотів особисто проконтролювати його виконання. Йому не пощастило, бо він не міг передбачити, що в момент нападу Зеленський прийматиме трьох поляків, які не зупиняться, а один навіть пожертвує своїм життям.

Ференц вважав це ідіотизмом. Команда, яка атакувала президентський палац, була, в принципі, приречена на смерть або полон. Ставити під загрозу успіх такого широкомасштабного плану заради старого принципу? Він легко зрозумів мотивацію майора — чоловік любив займатися справою особисто, у нього це завжди виходило, можливо, він навіть сам хотів пустити кулю в Зеленського. Але чи прийняли його план? Ці генії стратегії та таємних операцій були не так вже до кінця блискучими.

— Підготуйте список питань для нашого гостя, — наказав він своїм підлеглим. — Першу сесію я хочу організувати вже завтра.

— Що ми йому пообіцяємо натомість? — запитав Ференц.

Малішевський посміхнувся. Він був схожий на вовка зі старих мультиків.

— Все, — відповів він.

***

— Пане президенте, телефонує канцлер Німеччини.

Зеленський потягнувся. Він не спав двадцять годин. Росіяни стояли майже біля воріт Києва. На півдні армія так швидко відступила за Дніпро, що значна частина Херсонщини вже була в руках загарбників. Суми — в облозі. Харків — в облозі. Російська авіація літає як вдома. Масово гине мирне населення.

І він був на чолі всього цього.

— Дайте мені хвилинку, — відповів він. Секретарка зникла за дверима. Президент подивився в дзеркало. Він був не схожий сам на себе. Він був власним старшим братом. Зеленський навіть не відчував втоми, скільки виснаження енергії. Перші години війни дорого йому обійшлися. Він ще не міг регенеруватися за першим покликом.

Президент підняв трубку.

— Доброго ранку, — сказав він

— Доброго ранку, — почувся голос канцлера. Вони спілкувалися англійською мовою, без допомоги перекладача. — Як ти себе почуваєш?

Що за питання.

— Та якось справляюся, — відмахнувся. — Ми всі працюємо.

— Здогадуюсь. Щиро співчуваю.

Ясно.

— Дзвоню, бо хочу сказати тобі щось важливе. Між нами. Тільки між нами.

— Перетворююсь на слух.

— Завтра я виступлю у Бундестазі й оголошу нове відкриття, Zeitwende. Заявлю сто мільярдів євро на розширення Бундесверу. Оповім про відхід від російського газу і взагалі енергоносіїв з Росії. Оголошу санкції і так далі.

— Чудова новина, — сказав Зеленський, хоча зовсім так не вважав. Канцлер сказав йому, що він хоче зробити для Німеччини. Про Україну не згадав. Нічого незвичайного. У Берліні вірили, що Київ не захистить себе, і держава розвалиться.

— Але вам потрібно зрозуміти одну річ, — канцлер знизив голос. — Ми дійсно не можемо дозволити собі раптову зміну курсу. Ці зміни мають розтягнутися на десятиліття, можливо, навіть на два. У нас є зобов’язання перед нашими громадянами.

Зеленський заплющив очі. Щирий прояв Realpolitik. Говоримо одне, робимо інше. Висловлюємо моральне обурення бандитським нападом Росії і робимо вигляд, що хочемо допомогти жертві агресії, але насправді не можемо допустити, щоб виборці щось втратили у цій війні, не можемо допустити навіть тимчасового зниження рівня життя наших громадян. Тож дешевий російський газ, від якого залежить наша економіка, повинен, просто повинен, продовжувати надходити, навіть під іншим прапором.

— Ми вас підтримуємо, але знаємо, що війна колись закінчиться і настане мир. Так чи інакше, нам доведеться домовлятися з Росією, — продовжив глава німецького уряду.

"Тому будуть відбуватися різні речі, які можуть здаватися вам дивними, незрозумілими або навіть недружніми. Треба просто грати і маневрувати", — подумки закінчив за нього Зеленський.

— Можу вас запевнити, що Німеччина допоможе вам відбудувати вашу країну, так само, як допоможе вам вступити до Європейського Союзу, — продовжив канцлер. — Я просто прошу вас бути терплячими та гнучкими. Ми переможемо і влаштуємо реальність по-своєму. А ви нам у цьому допоможете.

— Добре, — сказав президент. Це мало сенс. Незрозуміло, як поводитимуться американці, а пронімецькі симпатії в Україні завжди були сильні. Справжня політика — це гра на кількох піаніно. І він зіграє все, що завгодно. Він зрадить своїх найближчих союзників, якщо цього вимагатиме Україна.

Зеленський поклав слухавку, коли до кабінету увійшов прем'єр-міністр.

— Американці вважають, що ми не втримаємося, — сказав він, помітно засмучений.

— Виходить, вони теж…

— Вони пропонують допомогу з евакуацією, — закінчив прем’єр

— Передай їм, — випалив президент, — що мені не потрібен підвіз, а тільки боєприпаси.

Післямова

Коли я почав працювати над текстом роману, мені довелося вирішити кілька дилем. Головним з них був вибір, як узгодити факти з вигадкою. Поки я пишу ці слова, наприкінці вересня 2023 року війна на нашому східному кордоні ще триває, і її кінця навіть не видно. Є речі, про які ми не знаємо, навіть про ті, що відбулися понад півтора року тому, тому що ніхто не дбає про те, щоб розкрити їх справжню природу. Цілком усвідомлюючи, що я не пишу твір, який претендує на хронічну точність, я дозволив собі адаптувати події останніх мирних годин і перших годин війни до потреб сюжету. Чи справді були замахи на українського президента? Ми не знаємо фактів, ми чуємо лише чутки, тому я взяв на озброєння власну гіпотезу, яку виклав на сторінках роману. Чи постачали поляки українцям гаубиці перед початком боїв? Можливо, так, можливо, ні. Чи такими були бої за Гостомель? Чи хтось із поляків брав у них участь? Хто знає? Що з нашими винищувачами, які влітають в український повітряний простір? Одна велика загадка. Уважний читач також помітить, що я трохи (евфемістично кажучи) розтягнув хронологію подій, оскільки довелося синхронізувати кілька потоків, чого неможливо було зробити, дотримуючись історичної точності. І так далі.

Чому я про це говорю?

Тому що події, викладені в романі, є здебільшого літературною вигадкою, і до них слід ставитися саме так. У ньому діють справжні персонажі, але те, що вони роблять і говорять, узгоджується з сюжетом, а не з реальністю. Звісно, робота артилеристів виглядає дещо інакше, як і буденна практика старшого оперативного чергового бойової зміни Центру повітряних операцій у Пирах під Варшавою.

Написання роману, який торкався багатьох сфер (я навіть не уявляв, скільки, коли починав), потребувало величезної кількості спеціальних знань. Оскільки я вважаю, що найкращим джерелом таких знань є людина, я пишаюся тим, що мені вдалося схилити до співпраці чудових людей, яким я щиро вдячний. Доктор Даріуш Матерняк, фахівець з українських справ, висипав інформацію з рукава, вийшовши далеко за межі того, про що ми домовилися. Олександр Федорек терпляче пояснював питання, пов’язані з підземними сховищами, також ще з радянських часів. Полковник запасу д-р Роберт Стачурський, колишній начальник відділу протиповітряної оборони Оперативного командування Збройних сил, яскраво описав роботу Центру повітряних операцій і дав себе намовити на планування ризикованих повітряних ескапад. Конрад Вільгат багато в чому зобов'язаний йому. І, нарешті, не в останню чергу, підполковник запасу Гржегож Івановський, знання якого про принципи застосування артилерії на сучасному полі бою потрясли навіть мене, мілітариста-любителя. Завдяки полковнику, гаубиця під командуванням сержанта Захара Матвійчука взагалі змогла рухатися. Панове, дуже вам дякую. Звичайно, всі помилки йдуть на мій рахунок.

Моя дружина Кася вклала багато праці в цей текст, вона викидала цілі фрагменти (і це було для мене ударом) і переписувала їх (на мій подив), над одними моїми ідеями вона плакала від жаху, а інші хвалила. Без її неоціненної допомоги книга була б набагато гіршою. Кася, дуже тобі дякую. Я також надзвичайно вдячний Рафалу Бєльському та Пьотру Штерналу за їхню терплячу здатність мотивувати мене працювати ще наполегливіше.

КІНЕЦЬ

Переклад: Марченко Володимир Борисович, січень 2024

Присвячую цей переклад воєнному аналітикові-любителю Барашу Юрію Наумовичу

Notes

1

Служба військової контррозвідки (SKW — Służba Kontrwywiadu Wojskowego).

2

"Якщо хтось забирає корів Калі, то це поганий вчинок. І він добрий, якщо Калі забирає чиїхось корів". Ця цитата з книги "У пустелі та джунглях" Г. Сенкевича чудово ілюструє лицемірство, яке зазвичай називають "моральністю Калі". Вона означає подвійну систему оцінки дій залежно від того, хто їх здійснює. Результатом такої моралі є відсутність довіри.

3

SOP (Służba Ochrony Państwa) — Служба дердохорони

4

Військова частина ГРОМ імені Тихотемних десантників Армії Крайової (пол. Jednostka Wojskowa GROM im. Cichociemnych Spadochroniarzy Armii Krajowej) (в/ч 2305) — військова частина Сил спеціального призначення Польщі, створена 13 липня 1990 року. ПідготовЛєна для проведення спеціальних операцій, включаючи контртерористичні, як у мирний час, так і під час кризи або війни. З моменту створення підрозділ є повністю професійним.

5

Цепер (невірно — цепр): так місцеві горці (гуралі) називають жителів нізинної Польщі.

6

Гураль (від польск. góral) — горець, житель гір. А от в Україні гуральня — це спиртово-горілчаний завод; винокурня, підприємство мануфактурного типу, де переробляли зерно на горілку. Тобто: гураль = винокур.

7

Каспрів верх (пол. Kasprowy Wierch, словак. Kasprov vrch) — вершина у Західних Татрах, висотою 1987 м над рівнем моря. Вершина розташована на польсько-словацькому кордоні. Назва походить від Каспрової долини, названої в свою чергу на честь її легендарного властителя Каспра. Каспрів верх є популярною туристичною вершиною. Туристичні стежки на цю вершину відомі з кінця XIX століття. У 1935-36 роках на вершину проведено канатну дорогу, яка з тих пір неодноразово вдосконалювалась, останній раз у 2008 році. Взимку Каспрів верх популярний для гірськолижного спорту. На Каспрів Верх здійснювали візити відомі особи, зокрема папа Римський Іван-Павло II (1997), президенти Польщі Лех Валенса (1992) і Олександр Квасневський (1996).

8

SOF (Special Operations Forces) = Сили для особливих операцій.

9

Центральне Слідче Бюро Поліції

10

Orkan (пол.) — ураган, буревій, смерч, громовиця…

11

Нагадую: у Польщі поліцейських називають "псами".

12

Машина з захистом від мін і засідок (англ. MRAP, Mine Resistant Ambush Protected) — клас броньованих військових автомобілів, спеціально розробЛєних для захисту екіпажу від підриву на саморобних вибухових пристроях (СВП), мінах, та від засідок (стрілецької зброї).

13

SWW — Служба Внутрішньої Розвідки.

14

"Українська правда" — українське інтернет-видання. Матеріали на сайті публікуються здебільшого українською мовою, більша частина статей та новини перекладається російською. Основна тематика — політика, соціальні проблеми, економіка. Засновник — Георгій Гонгадзе.

15

Нагадую: приводом для наступу на Польщу з боку нацистської Німеччини був напад німецької диверсійної групи на радіостанцію в Глівіце (Гляйвіц) в ніч з 31 серпня на 1 вересня 1939 року.

16

АВБ (ABW — Agencja Bezpieczeństwa Wewnętrznego) — Агенція Внутрішньої Безпеки, спеціальна служба, створена для охорони конституційного ладу Республіки Польща.

17

О́лдріч Ге́йзен Еймс (нар. 26 травня 1941 р.) — колишній працівник ЦРУ, співпрацював спочатку із радянською, а після розпаду СРСР, із російською розвідкою. Видав СРСР велику кількість американських агентів, арештований у лютому 1994 року, засуджений до довічного ув'язнення.

Роберт Філіп Ханссен (1944–2023) — американський агент Федерального бюро розслідувань (ФБР), який шпигував на користь радянських та російських спецслужб проти Сполучених Штатів Америки з 1979 до 2001 року. Міністерство юстиції назвало його шпигунство "можливо, найгіршою катастрофою розвідки в історії США".

18

Перед Чемпіонатом Європи з футболу UEFA EURO 2012 між Міністром національної оборони Республіки Польща та Міністром оборони України було підписано угоду про обмін інформацією про загрози з повітря. В угоду також включено пункт, який дозволяє черговому командиру ППО в умовах загрози терористичної діяльності з повітря та у разі необхідності надання допомоги в повітрі в рамках місії AIR POLICING давати згоду на перетин повітряних кордонів України черговою парою та надати дозвіл черговій парі ВПС України на вхід в повітряний простір Польщі. Про всі дії DDOP зобов’язали повідомляти оперативного командувача Видів Збройних Сил. — Автор.

19

В Уедемі, що на заході Німеччини (Північний Рейн-Вестфалія), знаходиться Центр об’єднаних повітряних операцій НАТО (CAOC), який здійснює моніторинг європейського повітряного простору. — Автор.

20

Росія розглядатиме подальше розширення НАТО як перетин "червоної лінії", заявив у вівторок глава МЗС РФ Сергій Лавров.

"Ми не обговорювали гіпотетичні сценарії, зокрема щодо спроб насильно затягнути Грузію всупереч волі більшої частини її народу до Північноатлантичного альянсу", — заявив Лавров на прес-конференції в Сочі, відповідаючи на запитання про те, чи він обговорював напередодні з главами МЗС Абхазії та Південної Осетії спільні кроки у відповідь у разі вступу Грузії до НАТО.

"Наша позиція щодо розширення НАТО добре відома — це буде "червоною лінією", якщо альянс продовжить пересуватися все ближче і ближче до кордонів Російської Федерації", — наголосив міністр.

21

ATO (Air Tasking Order). Бойовий наказ із зазначенням деталей місії. Визначає завдання, склад групи, матеріально-технічні дані, кількість пального і озброєння, достатні для виконання завдання, подає командні сигнали. АТО призначає командира місії (Air Boss), який очолює групу людей, відповідальних за взаємодію, координацію місій у повітряному просторі та розвідку. Місією в повітрі керує командир місії. DDOP і StDO DZB контролюють хід місії з землі, взаємодіючи з Центрами управління та наведення (ODN), контролюють збір і передачу інформації про події в повітряному просторі, підтримують зв'язок з командиром місії через навігатори. Служба COP-DKP також забезпечує безпеку аварійних аеропортів, які можуть приймати літаки в екстрених ситуаціях.

22

Орден Свободи є найвищим орденом України, яким можуть бути нагороджені іноземці та особи без громадянства (для громадян України найвищою нагородою є звання Герой України з врученням ордена "Золота Зірка" або ордена Держави). Станом на 23 серпня 2022 року є 23 іноземні кавалери ордена Свободи.

Content

Цішевський Марчін Врятувати президента

Notes