Джеймс Ролинс

Беззвездната корона

Лунопад #1

На Тери Брукс, чието творчество ме вдъхнови и чиято духовна щедрост е единствената причина да четете тази книга

Животът е пълен с дупки.

Дори и в най-добрите времена годините на човешкия живот никога не представляват идеален гоблен от редящи се дни, месеци и години, всички те изтъкани в безупречни подробности, всеки цвят също толкова ярък, както когато е бил вплетен в цялото. Вместо това с времето части от този гоблен се протриват. Други части се разтеглят и губят форма, докато човек се суети над тях и се връща отново и отново, за да подръпне определени нишки. И което е най-лошото, големи парчета се разнищват до неузнаваемост. Все пак паметта се оказва коварен шегобиец — запълва дупките, съшива скъсаното, кърпи пролуките — често с истории, които не са верни, само необходими. Те са преждата, нужна за създаването на едно цяло, с което човек може да живее.

На тази преклонна възраст аз не съм в най-добрите си времена. Моят гоблен е силно разяден от молци. Вече наближавам стотната си година. Така че ако не си спомням за вас, това не значи, че не сте ми скъпи. Ако не помня всяка подробност от тази дълга история, това не я прави по-малко вярна. Тук, в моето таванско кътче, където пиша, съм събрал скиците и рисунките си, които пазят моето минало и не ми позволяват да забравя, напомняйки ми за човека, който бях някога.

Сега, когато започвам да пиша тази история, оставям последния от многото си дневници отворен почти на последната страница. Ликът ѝ, нарисуван с мастило, се взира в мен, преценява ме, предизвиква ме. Използвал съм въглен, за да изобразя буйната ѝ коса, счукани лазурносини мидени черупки, смесени с масло, за ясните ѝ очи, собствената си кръв за устните ѝ. Усмивката ѝ е тъжна, сякаш е разочарована от мен. Погледът ѝ е суров и непрощаващ. Бузите ѝ са почервенели от трудно сдържана ярост.

Много отдавна нарисувах този портрет по памет — както изглеждаше тя последния път, когато я видях.

Тя, която бе предопределена да погуби света.

И го направи.

Преди

Тя ражда в калта.

Клечи и се напъва под забулените в мъгла клонаци на чепато памуково дърво. Увивни растения задушават грамадното дърво, теглят клоните му към мъхестите могилки и листата му се ронят в мочурливите води на бавно течащ поток. До нея дънерът, дебел колкото кон, се усуква така, сякаш дървото се е опитвало да се измъкне от тези блатисти земи.

Тя се поти и пъшка, разтворила широко крака. Ръцете ѝ са вдигнати и вкопчени в една лиана. Почти виси на нея. Бодли пронизват дланите ѝ, но болката не е нищо в сравнение с последната контракция, която я разтваря по-широко и изтласква бебето от утробата ѝ. Тя сподавя вика си, за да не би ловците да я чуят.

Все пак един стон се откъсва от нея, безсловесен, защото тя няма език. Тя е азантийска робиня за наслади и никога не ѝ е бил позволен луксът да говори.

След един последен напън усеща облекчението. Детето се изсипва от нея и тупва в рядката кал долу. Тя се свлича от лианата. Бодлите раздират дланите ѝ. Тя се отпуска в калта с бебето между бедрата си. То още е свързано с нея чрез усукана кървава връв.

Тя хлипа от разкъсващите напъни. Взима ножа за дране, оставен до дънера на памуковото дърво. Ножът не е неин, нито кръвта, която вече го е оцапала. Ножът е пъхнат в ръката ѝ от нейния спасител — мъж, нарушил обета си, за да ѝ помогне да избяга от крепостта. След като преплуваха Залива на обещанията под навъсеното око на зимното слънце, преследвани от кралските легионери, двамата излязоха на коварния бряг на Мир. Крайбрежието му представляваше не толкова земя, колкото мътилка, където синьото море се срещаше със застоялите води, заобиколени от блатиста мангрова гора. Когато лодката не можеше да навлиза повече в блатата, спасителят ѝ я отпрати пеш, а той самият оттласна лодката с пръта с намерението да отклони преследвачите им.

Останала сама, сега тя прерязва с ножа пъпната връв, освобождавайки бебето от тялото си и от своето минало. Мислела си е, че вече е празна, но нов спазъм свива корема ѝ. Тя ахва, когато от нея се изсипват кръв и тъкан и заливат бебето. Уплашена, че бебето ще се удави при първата си глътка въздух, тя избърсва лицето му. Очите му остават затворени за този суров свят. Раздраните ѝ длани размазват още кръв. Все пак тя вижда малки нацупени устенца — прекалено сини, почти черни в сенките.

„Дишай, мъничкото ми…“

Разтрива го и се моли.

Една от молитвите ѝ получава отговор, когато детето поема първия си дъх, размърдва се, само лекичко, но достатъчно. Другата ѝ молитва е пренебрегната, когато тя открива, че детето ѝ е момиче.

„Не…“

Вдига отново ножа. Приближава острието до гърлото на бебето.

„По-добре това…“

Ръката ѝ трепери. Тя се навежда и целува челцето, което се сбръчква за първи плач срещу този жесток свят. Моли се — едновременно като извинение и обяснение. „Освободи се от мен. От моето минало. От моя срам. От онези, които искат да те вземат.“

Преди да може да направи нещо. Земната майка я наказва за дързостта да се откаже от дара на утробата си. Коремът я присвива отново. Гореща кръв руква между бедрата ѝ. Отначало болката е огнена — после става ужасно студена. А кръвта продължава да тече, излива живота ѝ в калта.

Тя съзира истината в разширяващото се петно.

Отгледана сред робите за наслади, тя е помагала на акушерки за други момичета, които са се оказали с дете въпреки чайовете с копелдашка билка. През изминалите две десетилетия е виждала раждания във всичките им безбройни форми: някои радостни, други страшни, повечето неохотни. Всички те са включвали сълзи. И кръв и лайна, разкъсана плът, бебета, родени с краката напред, други деформирани от чая или с тела, осакатени от собствените им майки при опитите да сложат край на живота на детето, преди да се е родило. Когато беше много млада, осъждаше това. Тогава не знаеше какво означава да си дете, родено под камшика, чиято душа рано или късно бива прекършена под пъшкащите тласъци на някой господар.

В крайна сметка научи трудните и необходими уроци.

Сега се взира в ножа, опрян в гърлото на дъщеря ѝ.

Под бебето вече се е образувала голяма локва кръв. Миризмата ѝ привлича мухи и пиявици. Докато тя се взира надолу в очите, които едва започват да се открехват, гората притихва, сякаш в благоговение. Птичите песни секват, остава само жуженето на насекомите. С него се смесва един нов звук. Силен плясък на вода отдясно.

Тя се размърдва, успява да извие глава. Даже това леко движение кара мрака да се свие по-плътно около нея. От мудното течение на блатото едно влечуго издрапва на брега. Ноктите му рият калта, теглейки масивното му туловище, предхождано от муцуна с наредени по нея остри зъби. Макар и безоко, създанието се насочва безпогрешно през тръстиките и мъха, привлечено от кръвта ѝ също толкова сигурно като хапещите мухи.

„Не…“

Закрилническият ѝ инстинкт надвива горчивите уроци от миналото ѝ. Тя отмества ножа от гърлото на дъщеря си и го вдига срещу приближаващия се звяр. Макар да знае, че не може да му причини нищо повече от убождане — и дори това не е сигурно. Хищното влечуго е два пъти по-дълго от нея и десет пъти по-тежко. Тя усеща възрастта му, разчита вековете в дебелия изумруден налеп по края на черните му люспи.

Макар и старо, то се устремява по-бързо към нея, сляпо за ножа и цялата му безполезност. Носи със себе си зловонието на леш и застояла вода. Слузта по гърба и страните му сияе слабо в горските сенки.

Въпреки това тя коленичи над детето си. Прекалено е слаба дори да стои права. Ръката ѝ трепери от усилието да държи ножа. Мракът продължава да стеснява света ѝ все повече.

Напряга се в очакване на предстоящия тежък удар, както е правила много нощи в парфюмираните легла на господарите си. Тялото ѝ никога не ѝ е принадлежало.

В нея лумва гняв. Даже този огън ѝ е бил забранен в миналото. В този последен миг тя сграбчва пламъка и излива сетните си сили в отчаян крясък. Затваря очи и крещи към небесата, към звяра, към себе си, към детето си, което никога няма да живее.

За първи път в живота ѝ я чуват.

Пронизителен писък отеква от небето. Тя го чува не толкова с ушите си, колкото с цялото си тяло. Той пронизва кожата ѝ, достатъчно остър да достигне до кокала. От силата му тя цялата настръхва. Отваря очи и вижда как влечугото спира с приплъзване в калта, на не повече от една ръка разстояние. Паникьосан, звярът се извива и гърчи, за да обърне тежкото си туловище и да се върне на сигурно място в черната вода.

Преди да успее обаче, отгоре се чува кършене на клони. Сянка се стрелва през листака и се стоварва върху звяра. Извити като сърпове нокти пробиват твърдите люспи. Кости се чупят под удара на създание, голямо колкото каруца. Кожени криле се разперват с плющене и едното я улучва странично и я събаря от детето ѝ.

Блъсва се в разкривения дънер на друго дърво. Рухва сред плетеницата на корените му. Оттам гледа как грамадните криле замахват веднъж и съществото се издига във въздуха. Влечугото е откъснато от земята. Пронизалите го нокти го разкъсват на две половини и запращат вековното му тяло обратно в тъмните води.

А после крилатото създание каца в калта.

Завърта се към нея, разкривайки зловещото си великолепие. Вдигнало е високо кожените си криле, достатъчно тънки по краищата, за да се вижда през тях блещукането на петната слънчева светлина. Държи главата си приведена до земята. Големите космати уши се извъртат към нея. Дългите цепки на ноздрите му се разширяват и затрепкват, то души въздуха. Изсъсква срещу нея и косматата грива, минаваща по късия врат и извития му гръб, настръхва.

Тя знае за този звяр, цяла Азантия знае за него — това е ужасът на блатата, кошмарният мирски прилеп, отровният обитател на забуления вулкан в сърцето на тези блатисти земи. Юмрука. Носят се сума ти истории за тези същества, макар че малцина са оживели от срещите с тях, за да разказват. Никога никой ловец не се е връщал с такава неуловима, опасна плячка. Дори костите им никога не са стигнали до някоя от сбирките на замъка.

Със свито гърло тя се взира в чудовището пред себе си.

Безмилостни очи, студени като черни диаманти, отвръщат на погледа ѝ. Непрекъснат съсък се лее от гърлото му. Тя цялата потреперва от недоловим за ушите звук. Усеща го в зъбите си, в черепа си, как пращи по повърхността на мозъка ѝ като масло в тиган. Знае, че я изучават по-дълбоко, отколкото би могло да направи всяко око.

Устните на звяра се отдръпват заплашително и оголват дълги зъби, по които блести отрова. Прилепът започва да се приближава към нея, избутвайки се с крилата си.

Не, не към нея — а към бебето в калта.

Мънички крайници се размахват във въздуха, сякаш подканват чудовището.

Тя се опитва да се притече на помощ на дъщеря си, но е изпуснала ножа. Не че това има значение. Не са ѝ останали сили дори да пълзи. Тялото ѝ е студено като калта под нея. Единственото топло нещо са сълзите, стичащи се по бузите ѝ. Понеже знае, че няма какво повече да направи, приема неизбежното и се отпуска в корените на дървото.

Мракът я обгръща.

Преди да я погълне съвсем, тя се взира за един последен път в детето си. Макар че не е успяла да даде на момиченцето живот, му е дала друг, не по-малко ценен дар.

Свободата му — колкото и краткотрайна да се окаже тя.

Намира някаква утеха в това, докато сенките заличават света.

Но някой друг не се задоволява толкова лесно.

Докато тя гасне, чува първия плач на бебето си, жаден и гневен. Не може да направи нищо, за да утеши този рев към един живот, прекъснат преди да е започнал. Вместо това дава на детето си последния си съвет — урок, усвоен по най-трудния начин.

„По-добре е да умреш свободна, дъще.“

I.

Замъгленото момиче

Проклятието винаги произлиза от желание.

Поговорка от „Книгата на Ел“

1.

Никс се опитваше да разбере звездите с пръсти.

Почти сляпа, тя трябваше да се приведе над ниската маса, за да достигне до сърцето на планетария, топлото бронзово слънце в центъра на сложния астрономически механизъм. Знаеше, че сферата с големина на чайник е била напълнена с горещи въглени преди сутрешния урок, за да имитира животворната топлина на Небесния отец, който е разположил своя дом там. Протегна длан към тази топлина, а после внимателно отброи навън бавно въртящите се пръстени, които бележеха пътищата на вътрешните планети около Отеца. Пръстът ѝ се спря на третия. Тя го задържа за момент там и усети вибрациите на зъбните колела, които въртяха този пръстен, чу цъкането, когато учителката им завъртя колелото в другия край на планетария, за да докара техния свят до чакащата ръка на Никс.

— Внимавай, дете — предупредиха я.

Устройството беше на четири века, един от най-ценните артефакти на училището. Говореше се, че било откраднато от азантийския двор от игуменката основателка и донесено в Манастира на Брайк. Други твърдяха, че не било откраднато, а изработено от самата игуменка с умения, отдавна изгубени за хората, които живееха и преподаваха тук днес.

Но и в двата случая…

— Гледай да не го счупиш, Смотанячко — изтърси Бърд. Забележката му предизвика кискане от другите ученици, които седяха в кръг в сводестата зала на астроника.

Учителката — сестра Рийд, млада послушница в манастира — им изръмжа да мълчат.

Бузите на Никс пламнаха. Съучениците ѝ можеха лесно да наблюдават сложния танц на сферите около бронзовото слънце, но не и тя. За нея светът бе постоянно забулен в мъгла, в която движенията се различаваха само по мърдането на сенките, а предметите — по редиците трепкащи очертания под най-ярката слънчева светлина. Даже цветовете бяха приглушени и воднисти за увредените ѝ очи. И най-лошото — когато се намираше на закрито както сега, зрението ѝ бе удавено в мрак.

Трябваше да докосва, за да разбере.

Вдиша дълбоко и овладя треперенето на пръстите си, преди малката сфера, изобразяваща техния свят, да стигне до ръката ѝ. Бронзовият пръстен, към който бе прикрепена, продължи да се върти, задвижван от зъбните колела. За да задържи пръстите си върху голямата колкото юмрук сфера на света, трябваше да припка около масата. Бронзовото слънце вече бе нагряло леко едната страна на сферата, докато обратната бе студен метал, завинаги извърнат от Отеца.

— Сега можеш ли да разбереш по-добре как Майката винаги държи едната си страна обърната към Небесния отец? — попита сестра Рийд. — Страна, която пламти вечно под суровото му, но любящо внимание.

Никс кимна, все още обикаляйки около масата, за да следва пътя на сферата около слънцето.

Сестра Рийд се обърна едновременно към нея и към другите ученици.

— А в същото време другата страна на нашия свят е навеки лишена от пламтящия поглед на Отеца и остава скована във вечен мрак, в който се говори, че самият въздух е вледенен.

Никс не си направи труда да потвърди очевидното, вниманието ѝ бе насочено към Земята, която завършваше обиколката си около слънцето.

— Ето защо ние живеем в Короната — продължи сестрата, — ивицата от света, която се намира между изпепелените земи от едната страна на Земята и вечно замръзналите от другата.

Никс плъзна пръст по сферата, от север на юг и обратно. Земната корона бе единствената зона с благоприятен климат, където хората, растенията и животните можеха да виреят. Не че не се носеха приказки за онова, което се намираше извън Короната — ужасни приказки, много от тях богохулни, се шепнеха за тези страшни земи, замръзнали от едната страна и обгорени от другата.

Сестра Рийд спря да върти колелото, с което прекъсна танца на планетите.

— Сега, когато и Никс имаше възможност да изучи планетария, може ли някой да ми каже защо Земната майка вечно се взира в Небесния отец, без никога да извръща лице?

Никс остана на мястото си, все още с пръсти върху полузатоплената сфера.

На въпроса на учителката отговори Кинджал — изрецитира текста, който им бяха дали да научат миналата седмица.

— Тя и нашият свят са завинаги уловени във втвърдения кехлибар на пустотата, неспособни никога да се извърнат.

— Много добре — каза топло сестра Рийд.

Никс почти можеше да усети излъчващото се от Кинджал задоволство. Кинджал бе близначка на Бърд, а баща им беше кметът на Фискур, най-големия град на северния бряг на Мир. Макар че градът се намираше на цял ден път с лодка, двамата се изживяваха като господари сред учениците, раздаваха подаръци на онези, които им се умилкват, и се присмиваха на всички останали, като често прибягваха до физическа саморазправа, за да подсилят унижението.

Може би тъкмо по тази причина Никс се обади, за да опровергае Кинджал.

— Но Земята не е уловена в кехлибар — промърмори тя към планетария, все още с пръсти върху полузатоплената сфера. Не обичаше да привлича вниманието към себе си и копнееше да се върне на незабележимото си място в дъното на класната стая, но не желаеше да отрича онова, което бяха открили пръстите ѝ. — Тя продължава да се върти в пустотата.

Бърд се притече на помощ на близначката си, като изпръхтя:

— Дори и с вързани очи всяка глупачка може да забележи, че Майката винаги е обърната към Отеца. Земята никога не се извръща.

— Това наистина е нещо постоянно и неизменно — съгласи се сестра Рийд. — Отецът пламти вечно в нашите небеса, а Майката винаги се взира с обич и признателност в Неговото величие.

— Но Земята се върти — настоя Никс и от смущение мънкането ѝ се усили.

Макар и вече почти сляпа, тя затвори очи и разгледа планетария отвисоко в съзнанието си. Представи си пътя на сферата, въртяща се около бронзовото слънце. Помнеше и най-лекото цъкане под пръстите си, докато следваше пътя ѝ. Беше я усетила как се завърта в ръката ѝ, докато правеше пълна обиколка около слънцето.

Тя се опита да обясни.

— Трябва да се върти. За да остава Майката винаги с лице към Отеца, Земята прави едно пълно завъртане за смяната на всичките си сезони. Едно бавно завъртане всяка година. Това е единственият начин едната ѝ страна да пламти постоянно под взора на слънцето.

Кинджал ѝ се присмя.

— Нищо чудно, че майка ѝ я е захвърлила. Прекалено е тъпа, за да разбере и най-простите истини.

— Но тя е права — обади се един глас зад тях, долетял от отворената врата на астроническия купол.

Никс замръзна, само извъртя замъгления си взор към яркото петно на отворената врата. Една сянка затъмняваше входа. Не ѝ бе нужно зрение, за да разбере кой стои там — познаваше този строг тон, в момента примесен с нотка на веселие.

— Игуменка Гайл — каза сестра Рийд. — Каква чест. Моля, присъединете се към нас.

Сянката се отмести от яркото петно, когато директорката на монашеското училище влезе.

— Изглежда, най-малката сред вас доказа, че проницателността не е задължително свързана с умението да виждаш.

— Но няма съмнение… — започна сестра Рийд.

— Да, няма съмнение — прекъсна я игуменка Гайл. — Това е една тънкост в астрономическите познания, която обикновено се пази за първата година от алхимичните занятия. Не за седмокласниците. Дори и тогава на мнозина студенти по алхимия им е трудно да видят онова, което им е пред очите.

Шушнене на кожа по камък показа, че игуменката се приближава към планетария.

Никс най-после пусна сферата, изправи се и наведе глава.

— Нека проверим какво друго може да разбере тази млада жена на само четиринайсет зими от днешния урок. — Пръстът на игуменката повдигна брадичката на Никс. — Можеш ли да ни кажеш защо хората в северния край на Короната имат сезони — от ледената захапка на зимата до лятната топлина, — въпреки че едната страна на Земята е обърната винаги към слънцето?

Никс трябваше да преглътне два пъти, преди да може да раздвижи езика си.

— Това… Това е, за да ни напомня за дара на Отеца към Майката и да оценяваме по-силно добрината Му, че ни е позволил да живеем в Короната, безопасните земи между палещата жега и ледената смърт. Той ни дава да вкусим от горещината и студа в течение на всяка година.

Игуменката въздъхна.

— Да, много добре. Точно както ти е дуднал на главата йеромонах Плак. — Пръстът ѝ повдигна още брадичката на Никс, сякаш искаше да я разгледа по-внимателно. — Но какво ти казва планетарият?

Никс отстъпи назад. Дори и със замъгленото си зрение не можеше да понася повече тежестта на вниманието на Гайл. Върна се при планетария и отново си представи пътя на Земята около нагряваното от въглени слънце. Беше усетила усилването и отслабването на топлината, докато сферата извършваше пълно завъртане.

— Пътят на Земята около слънцето не е идеален кръг — каза Никс. — Повече прилича на овал.

— Нарича се елипса.

Никс кимна и хвърли въпросителен поглед към игуменката.

— Може би когато пътят на Земята е най-далеч от слънцето, най-далеч от топлината, това е нашата зима?

— Нелоша догадка. Дори някои от най-изтъкнатите алхимици могат да ти кажат същото. Но те са не по-прави от йеромонах Плак.

— Защо тогава? — попита Никс, надвита от любопитството си.

— Ами ако ти кажа, че когато ние тук в северната част на Короната имаме нашите тъмни зими, земите далеч на юг се радват на ярко лято?

— Наистина ли? — попита Никс. — Едновременно?

— Да.

Никс сбърчи чело на този привиден абсурд. Все пак усети, че игуменката намеква за нещо с думите, на които бе наблегнала.

„Тъмни“ и „ярко“.

— Чудила ли си се някога — продължи Гайл — как така през зимата Отеца е по-ниско в небето, а през лятото отново се издига високо? Макар че слънцето никога не изчезва, то описва малък кръг в небето в течение на годината?

Никс поклати лекичко глава и посочи очите си. Нямаше начин тя да долови такава тънка разлика.

Една ръка я докосна по рамото.

— Разбира се, съжалявам. Но нека те уверя, че е истина. В такъв случай, можеш ли да предположиш от изучаването на планетария защо би могло да става така?

Никс се обърна пак към преплетените бронзови пръстени на масата. Усещаше, че я изпитват. Почти можеше да долови напрежението, излъчващо се от игуменката до нея. Вдиша дълбоко, решена да не разочарова директорката на училището. Посегна към планетария.

— Може ли?

— Разбира се.

И отново, без да бърза, Никс тръгна от топлото слънце в центъра и стигна опипом до третия пръстен. Щом намери прикрепената на него сфера, изучи по-внимателно формата ѝ, като внимаваше за малкото зрънце на луната, която се въртеше по собствен пръстен около Земята. Обърна особено внимание на това как е прикрепена сферата на Земята към пръстена под нея.

— Сестро Рийд, може би ще е от помощ за младата ни ученичка, ако задвижите отново всичко — каза Гайл.

Чу се шумолене на поли, сложният механизъм от зъбни колела затрака отново и пръстените се завъртяха. Никс се съсредоточи върху начина, по който Земята се въртеше бавно на място, докато правеше пълна обиколка около слънцето. Помъчи се да разбере как е възможно южната част да е по-ярка, когато северната е по-тъмна. После разбирането премина нагоре по пръстите ѝ. Оста, около която се въртеше Земята, не беше идеално отвесна. Вместо това бе разположена под лек ъгъл спрямо слънцето.

„Възможно ли е това да е отговорът?“

Увереността ѝ растеше.

Тя заговори, като продължаваше да следва собствения си път около слънцето:

— Докато Земята обикаля, оста ѝ се върти под лек ъгъл, вместо съвсем отвесно. Поради това за известно време горната половина на света е наклонена към слънцето.

— И това създава нашето ярко северно лято — потвърди игуменката.

— А по същото време долната половина е наклонена обратно на слънцето.

— Което бележи мрачната зима на южната Корона.

Никс се обърна смаяна към игуменката.

— Значи сезоните се дължат на това, че Земята се върти накриво, като ту накланя едната си страна към слънцето, ту обратно.

Сред учениците плъзна мърморене. Някои гласове бяха смутени; други — невярващи. Но поне Бърд не ѝ се присмя открито, не и в присъствието на игуменката.

Въпреки това Никс усети как лицето ѝ пламва отново.

После една ръка я потупа по рамото и завърши с окуражително стисване.

Сепната от допира, тя се дръпна. Мразеше всякакви неочаквани докосвания. Много момчета — а дори и някои момичета — напоследък се бяха научили да я опипват, често жестоко, да я щипят по най-нежните и интимни местенца. Тя не можеше дори да ги обвини и посочи. Макар че често знаеше кои са. Най-вече Бърд, който винаги смърдеше на пот и имаше вкиснат дъх. Носеше този облак със себе си благодарение на големите количества бира, пращани му от баща му от Фискур.

— Извинявай… — каза тихо игуменката, явно забелязала реакцията ѝ и неловкостта ѝ.

Никс се опита да отстъпи, но един от пръстите ѝ се бе закачил за пръстена на Земята, когато трепна. Смущението ѝ се превърна в паника. Тя се опита да измъкне ръката си, но изви пръста си в грешната посока. Чу се метален звън, който предизвика ахването на сестра Рийд. Вече свободна, Никс дръпна ръката си от планетария и притисна юмрук към гърдите си.

Нещо издрънча на каменния под до краката ѝ.

— Тя го счупи! — възкликна Бърд, но в думите му нямаше насмешка, само шок.

Друга ръка я сграбчи за лакътя и я дръпна назад. Никс залитна и падна на колене.

— Какво направи, непохватно момиче? — Сестра Рийд продължаваше да я стиска. — Ще наредя да те напердашат хубаво с пръчка.

— Не, няма — каза игуменка Гайл. — Стана случайно. И аз нося равна вина, защото стреснах детето. Искаш ли аз да бъда вързана и напердашена, сестро Рийд?

— Никога не бих…

— Тогава и детето няма да бъде наказано. Пусни го.

Лакътят на Никс бе освободен, но не преди същите пръсти да го стиснат силно, впивайки се до кокала. Посланието бе ясно. Работата нямаше да свърши дотук. Това бе болезнено обещание. Сестра Рийд възнамеряваше да получи разплата, задето е била унизена пред учениците.

Полите на Гайл зашумоляха и гласът ѝ се сниши към пода.

— Виж. Само луната на Земята се е откачила. — Никс си представи как игуменката вдига металното топче. — Лесно може да бъде върната на мястото си и закрепена.

Никс се изправи, лицето ѝ пламтеше като слънцето, сълзите заплашваха да потекат.

— Сестро Рийд, може би ще е по-добре да сложиш край на днешния урок. Мисля, че на твоите седмокласници им се събраха предостатъчно небесни вълнения за една сутрин.

Никс се раздвижи още преди сестра Рийд да освободи класа за обедната почивка. Побягна просълзена към яркото петно на вратата. Никой не попречи на бягството ѝ, може би от страх да не прихване унижението и срама ѝ. В бързината си забрави бастунчето — здрава пръчка от полиран бряст — което използваше, за да насочва стъпките ѝ. Въпреки това не се върна и изхвръкна навън под слънцето и сред сенките на летния ден.

2.

Докато другите се насочиха към столовата на общежитието, където ги чакаше студен обяд, Никс забърза в обратната посока. Не ѝ се ядеше.

Стигна до едно от четирите стълбища, водещи надолу от седмото ниво към по-долното, където шестокласниците вероятно вече ядяха в собствената си столова.

Макар че светът около нея бе само сенки на фона на ярката светлина, тя не забави ход. Дори без бастунчето си се движеше бързо. Беше прекарала половината си живот зад стените на Манастира и познаваше нивата му като петте си пръста. Броят на стъпалата, завоите и стълбищата бе насаден в нея и ѝ позволяваше да прекосява училището сравнително лесно. На ръба на съзнанието ѝ, дълбоко в черепа, вървеше мълчаливо отброяване. Сегиз-тогиз тя инстинктивно протягаше ръка — към някой резбован трегер, подпорната греда на обор, каменен стълб за бичуване — за да се уверява къде точно се намира.

Докато се спускаше през нивата, си представи цялата шир на Манастира в Брайк. Той се издигаше като стъпаловиден хълм от Мирските блата. В долния си край училището се простираше на цяла миля, построено върху основи от вулканична скала, едно от редките твърди места сред тези блата и воднисти гори. Училището бе второто по възраст в кралство Халенди — най-старото се намираше в покрайнините на столицата Азантия — но Манастира все още се смяташе за най-строг и най-уважаван заради усамотението си. Учениците прекарваха всичките си девет години в Брайк, като започваха от най-долното ниво, където се обучаваха младите първокласници. Оттам нататък класовете се смаляваха все повече, заедно със смаляващите се нива на училището. Онези, които не успяваха да продължат, бяха връщани посрамени при родителите си, но това не пречеше тук да пристигат с лодки и кораби ученици от цялата Корона. Онези, които успяваха да достигнат деветото ниво на върха на училището, ги чакаха почит и известност и можеха да продължат или в шепата алхимични академии, където да бъдат посветени в по-дълбоките мистерии на света, или в някой от религиозните ордени, за да бъдат ръкоположени в най-високите духовни санове.

Когато стигна до третото ниво, Никс се озърна назад към върха на училището. Два огъня пламтяха сред сенките на върха, достатъчно ярки, за да могат даже нейните замъглени очи да ги различат. Едната клада изпускаше дим от алхимични мистерии; а другата — облак от свещен тамян. Говореше се, че формата и огньовете на Манастира имитират вулкана в сърцето на Мир, забулената в дим планина на Юмрука. В добавка към това пушекът, издигащ се от върха на училището, пречеше на обитателите на тези осеяни с пещери склонове — прилепите — да се приближават прекалено много. Все пак в зимния мрак понякога тъмни криле разсичаха ниските облаци. Пронизителните крясъци караха първокласниците и второкласниците да се свиват страхливо, да плачат и да търсят закрила от сестрите и братята, които ги учеха — докато не свикнеха да пренебрегват заплахата.

Никс не можеше да каже, че същото важи и за нея. Даже на сегашната ѝ възраст ловните крясъци караха сърцето ѝ да се разтупти. А когато бе по-малка — първокласничка и новодошла в училището — ужасът я завладяваше и тя губеше свяст. Но сега нямаше от какво да се бои. Беше средата на лятото и дали от ярката светлина или от топлината, огромните прилепи не припарваха до края на блатата, а стояха в тъмните си бърлоги в Юмрука.

Докато стигне до най-долното ниво на Манастира, срамът и смущението ѝ бяха отслабнали до тъпа болка в гърдите. Тя разтри насинения си лакът — напомняне, че тепърва ще има още последствия.

Преди това обаче искаше да получи окуражаване и затова тръгна към единственото място, където можеше да го намери. Излезе през училищните порти и навлезе в селцето Брайк. Паянтовите му къщурки бяха долепени до стените на манастира. Брайк изхранваше училището, снабдяваше го и го поддържаше. Стоките се караха с каруци всяка сутрин, придружени от редици мъже и жени, които работеха като камериерки, прислужници, миячи и готвачи. Никс си бе мислела, че и нейната собствена съдба ще е такава, когато започна в училището като слугинче на шест годинки.

Щом се озова в селото, продължи да се движи също толкова уверено. Не само броеше крачките си по кривите сокаци, но и бе наострила уши за ритмичните удари на Ковашката улица отляво. Непрестанният звън ѝ помагаше да следва пътя си. Носът ѝ също бе вирнат, за да долавя лютивия дим и силния аромат на подправки от пазарите, където най-различни риби вече се пържеха под пладнешкото слънце. Даже кожата ѝ усещаше сгъстяващия се въздух и растящата влажност, докато приближаваше покрайнините на Брайк. Тук каменните измазани с хоросан къщи в близост до училищните стени се сменяха с по-скромни домове и складове с дървени стени и тръстикови покриви.

Продължи все по-нататък, докато нова миризма не изпълни света ѝ. Бе тежкият дъх на мокра козина, сладки изпражнения и стъпкана кал, чуваха се гръмки пръдни. Усети как страховете се свличат от плещите ѝ, докато се приближаваше и силните миризми я обгръщаха.

Те означаваха дом.

Идването ѝ не остана незабелязано. Посрещна я глухо мучене, последвано от още едно и още едно. Пльокащи в калта копита тръгнаха към нея.

Тя продължи напред, докато ръцете ѝ не срещнаха каменната ограда, бележеща биволските заграждения в края на блатото. Тежките стъпки се насочиха към нея, придружени от по-тихо сумтене и няколко жални мрецания, сякаш големите тромави животни мислеха, че самите те са виновни за дългото ѝ отсъствие. Тя вдигна ръка и един влажен нос, покрит със студена слуз, се допря до дланта ѝ. Побутна пръстите ѝ и ги подуши нежно. Тя познаваше тази муцуна също толкова добре, колкото селото и училището.

— Здрасти, Мърморко.

Посегна нагоре. Зарови пръсти в гъстата сплъстена козина между рогата, докато ноктите ѝ не напипаха кожа. Почеса Мърморко там, където винаги му харесваше, и си спечели доволно сумтене, което облъхна гърдите ѝ с топъл въздух. Мърморко беше най-старият в стадото, почти на цял век. Вече рядко теглеше влековете през тръстиките и блатата, но си оставаше господар на биволите. Повечето животни в това рошаво стадо водеха потеклото си от него.

Тя вдигна ръце и го стисна за рогата. Макар че бе навел глава, трябваше да се надигне на пръсти, за да ги хване. Дръпна главата му към своята, темето му бе широко колкото гърдите ѝ. Вдиша влажната му миризма, облегна се на топлото огнище на туловището му.

— Липсваше ми — прошепна.

Той изсумтя в отговор и се опита да я вдигне, като изви късия си врат.

Тя се засмя и пусна рогата му, преди да я отлепи от земята.

— Нямам време да те яздя. Може би през лятната ваканция.

Макар че Мърморко вече не теглеше влековете, все още обичаше да обикаля блатата. Тя бе прекарала безброй дълги дни на широкия му гръб, пътувайки из околността. Дългите му крака с широки копита минаваха с лекота през тресавищата и потоците, а размерите му и извитите му рога обезкуражаваха всякакви хищници и те не дръзваха да се приближат.

Тя го потупа по бузата.

— Скоро. Обещавам ти.

Тръгна покрай оградата, като плъзгаше пръсти по стълбовете; надяваше се, че ще може да спази обещанието си. Другите биволи се размърдаха и тръгнаха към нея, и те искаха да ги погали. Тя ги познаваше повечето, по допир и миризма. Но сега нямаше време. Скоро камбаните щяха да я извикат пак на училище.

Забърза покрай оградата към чифлика. Основите му бяха вкопани в каменния бряг, но по-нататък той продължаваше по огромен кей, който навлизаше на четвърт левга в блатата. Стените на къщата бяха от камъни, също като оградата, а покривът ѝ — тръстиков като на околните къщи. Каменен комин стърчеше към небето, където сенките на ниски облаци се плъзгаха през яркия простор — носеха се все на изток, понесли ледения студ на мрака към пърлещата жега от другата страна на света.

Тя стигна до яката врата, вдигна желязното резе и влезе, без нито да почука, нито да извика. Тук, сред по-тъмните сенки, светът ѝ се сви, но не обезпокоително. Беше все едно е увита в топло познато одеяло. Веднага я връхлетя смесицата от аромати, които означаваха дом: мирис на стара вълна, на лъснато дърво, димът на гаснеща жарава, топящият се восък от малките свещици на олтара в ъгъла. С всичко това се смесваше дъхът на гниещ силаж от двете каменни ями отстрани на кея.

Ушите ѝ се наостриха при пукането на стави и скърцането на дърво край червеното сияние на огнището. Един глас, иронично весел, каза:

— Пак ли си направила някоя беля? — попита баща ѝ. — Има ли друга причина да се прибираш вкъщи напоследък, момиче? И то без бастунчето си?

Тя сведе глава, взря се в празните си ръце. Искаше да отрече, но не можеше.

Тих смях смекчи укора му.

— Ела седни и ми разкажи.

С гръб към огъня, Никс завърши разказа си за сутрешните унижения и страхове. Олекна ѝ дори само от споделянето.

През цялото това време баща ѝ седеше мълчаливо и пуфкаше с лулата си, в която димеше змийски корен. Змийският корен му помагаше за скърцащите му стави. Но тя подозираше, че мълчанието му не е толкова, за да смекчи някаква болка, колкото за да ѝ даде време да запълни тишината с оплакванията си.

Тя въздъхна, за да покаже, че е свършила.

Баща ѝ смукна от лулата и издиша дълга лютива струя дим.

— Нека го обобщя по-добре. Определено си раздразнила монахинята, която ти преподава през последното тримесечие.

Никс потърка синината, останала от костеливите пръсти на сестра Рийд, и кимна.

— Но също така си направила впечатление на игуменката. Което, предполагам, не е лесна работа.

— Тя просто беше любезна. И не мисля, че моята непохватност подобри нещата. Особено това, че счупих безценния планетарий.

— Няма значение. Счупеното винаги може да се поправи. В крайна сметка, бих казал, че си се справила добре тази сутрин. Ще завършиш седми клас след месец. И ще ти остане само да изкараш осми преди последното пресяване за най-високото девето ниво. При това положение ми се струва, че да спечелиш благоразположението на самата игуменка в замяна на ядосваното на една монахиня — която и без това скоро ще оставиш зад себе си — не е лоша размяна.

Думите му уталожиха опасенията ѝ още повече. „Може пък и да е прав.“ Тя определено бе преодолявала и по-трудни препятствия, за да стигне до седмото ниво. „А сега съм толкова близо до върха.“ Потисна тази надежда от страх, че самото желание може да погуби шансовете ѝ.

Сякаш прочел мислите ѝ, баща ѝ побърза да подчертае каква е късметлийка.

— Виж се само откъде започна. Бебе на шест месеца, врещящо върху сал от блатен плевел. Ако не те болеше коремчето, изобщо нямаше да те чуем. Мърморко щеше да мине с влека право покрай теб.

Тя се опита да се усмихне. Историята как са я намерили изоставена в блатото доставяше удоволствие на баща ѝ. Той имаше двама яки синове — и двамата вече в третото си десетилетие, грижеха се за добитъка и караха влековете — но жена му бе умряла при раждането на единствената му дъщеря и той бе загубил и двете. Беше приел откриването на Никс в блатата като някакъв дар от Майката, особено защото нямало никаква следа кой е оставил голото плачещо бебе. По блатния плевел, крехко и капризно растение, нямало и помен от стъпки около телцето ѝ. Даже нежните цветове, осеяли повърхността на плаващата покривка, нямали наранени листенца. Сякаш била спусната от небето като награда за набожния и работлив блатен жител.

И все пак, въпреки че тази често разказвана история предизвикваше у баща ѝ гордост, за самата Никс тя бе пропита с неловка смесица от срам и гняв. Майка ѝ — а може би и двамата ѝ родители — я бяха изоставили в блатата, със сигурност за да умре, може би защото се е родила с увреждане — очите ѝ бяха покрити със синкавобяла ципа.

— Толкова те обичам — продължи баща ѝ, признавайки още една истина. — Макар че не те избраха за първокласничка в Манастира. Мислех, че сърцето ми ще се пръсне, когато чух, че си минала изпитанието.

— Беше си чист късмет — промърмори тя.

Той изкашля още един облак дим.

— Не говори така. Нищо в живота не е просто късмет. Това бе знак, че Майката все още ти се усмихва.

Никс не бе толкова ревностно вярваща като него, но имаше достатъчно ум да не му противоречи.

Навремето тя бе слугинче в училището със задачата да мие и да чисти. Тъкмо бършеше една от стаите за изпитания, когато се спъна в купчина малки блокчета — някои каменни, други дървени — на пода. Уплашена, че може да са важни, ги събра и ги сложи на една близка маса. Но любопитството я надви. Докато ги подреждаше, усети как различните фигури си пасват една с друга. Това бе начинът, по който възприемаше голяма част от света около себе си — и тогава, и сега — чрез чувствителността на пръстите си. Тъй като наоколо нямаше никой, започна да си играе с блокчетата и загуби представа за времето, но накрая сто и осемдесетте фигури образуваха сложна конструкция с назъбени кули и стени във формата на шестолъча звезда около замъка в центъра.

Увлечена и съсредоточена изцяло върху работата си, не беше забелязала събралите се наоколо хора. Едва когато свърши и се изправи чу ахканията на скритата си публика.

Помнеше, че една монахиня попита друга:

— Откога е тук?

Онази отвърна:

— Аз излязох, когато тя дойде с кофата и парцала. Беше преди по-малко от една камбана.

— Построила е азантийския Върховръх за толкова кратко време? Ние даваме на аспирантите цял ден, за да направят същото. И повечето не успяват.

— Кълна ти се.

После някой я хвана за брадичката и завъртя лицето ѝ.

— Освен това виж този синкав оттенък на очите ѝ. Тя е почти сляпа.

След този случай ѝ дадоха място сред първокласниците и тя влезе в Манастира с една година по-малка от всички останали. Само шепа деца от село Брайк бяха допускани някога в училището и никое от тях не бе стигнало по-високо от третото ниво. Тя тайно се гордееше с постижението си, но ѝ бе трудно да поддържа задоволството си. Докато се изкачваше по нивата с един и същ смаляващ се клас, другите не ѝ позволиха да забрави за ниския си произход. Подиграваха ѝ се, задето мирише на силаж. Дразнеха я, задето нямаше красиви дрехи и изтънчени маниери. Да не говорим за замъгленото ѝ зрение — стена от сенки, която постоянно я разделяше от останалите.

Все пак намираше утеха в радостта на баща си. За да подхранва неговото щастие, влагаше големи старания в ученето. Също така ѝ доставяше удоволствие да научава повече за света. Това бе като да се изкачиш от мрака на мазе в яркия летен ден. Сенките си оставаха — загадки, които предстои да бъдат разкрити — но с всяка година все по-голяма част от мрака върху света се вдигаше. Любопитството, с което бе подреждала онези блокчета в стаята за изпитания, си оставаше в нея и растеше с всяко ново ниво, на което се изкачваше.

— Ще стигнеш до деветото ниво — каза баща ѝ. — Убеден съм в това.

Тя скъта неговата увереност в сърцето си, за да я пази там. Щеше да даде всичко от себе си, за да го постигне.

„Ако не за друго, заради него.“

В далечината от висините на Манастира отекна звън. Призовната камбана. Никс трябваше да е на следобедните занятия, преди камбаната да зазвъни отново. Нямаше много време.

Баща ѝ също я чу.

— По-добре тръгвай, момиче.

Тя стана и посегна към ръката му, усети жилавите мускули под тънката му кожа, всичко това увито около здрави кости. Приведе се и го целуна, като намери брадясалата му буза със същата безпогрешност, с която пчела намира медна пита.

— Ще дойда да те видя пак, когато мога — обеща му и си спомни, че преди малко бе дала същото обещание на Мърморко. Възнамеряваше да спази и двете.

— Бъди послушна — каза баща ѝ. — И помни, че Майката винаги бди над теб.

Докато вървеше към вратата, тя се усмихна на неугасващата вяра на баща си както в нея, така и в Земната майка. Молеше се тази вяра да не е неоправдана — и в двете.

3.

Усещаше как времето я притиска. Върна се по същия път, по който беше дошла. Само че сега размахваше пред себе си резервното бастунче — излъскана от ръката ѝ пръчка отпреди години, нащърбена в долния край от дълга употреба. Бе малко по-къса от новото бастунче, което бе оставила в класната стая. Все пак лежеше в ръката ѝ като стар приятел. Тя я размахваше пред себе си. Макар да познаваше добре пътя, сигурността на пръчката ѝ помагаше да пази равновесие.

Ускори крачка. Нямаше да е хубаво да закъснява, не и след тазсутрешните премеждия.

Щом влезе през портите на училището, забърза нагоре през шестте нива. Докато стигне до седмото, бе останала без дъх, но успя, преди да удари втората Призоваваща камбана.

Облекчена, забърза наляво, надалеч от срама на астроническия купол. Възнамеряваше да си прибере другото бастунче по-късно, когато никой не гледа. Всяка сутрин уроците им бяха посветени на светски теми: загадките на аритоматиката, дисекциите на биологиката, използването на мерки и теглилки. Следобедите преминаваха в изучаване на историята, религиозните ордени и литературата на древните.

Предпочиташе сутрините, най-вече защото следобедите включваха много четене. Макар и сръчни, пръстите ѝ не бяха достатъчно чувствителни да разчетат мастилото, отпечатано в свещените томове. За да ѝ помага в ученето, към нея бе прикрепен един млад послушник, Джейс. Беше се провалил на петата си година, но вместо да го пратят у дома, му бяха предложили място в училищния скрипториум, предимно за да преписва текстове, но също така и да ѝ служи като очи. През деня той тихо ѝ четеше онова, което трябваше да разбере, а понякога продължаваше и вечер в стаята ѝ в общежитието.

Никс се втурна към мястото, където обикновено я чакаше той. Макар че би могъл да направи живота ѝ още по-труден, Джейс бе мил и търпелив с нея. Тя подозираше също, че може да си пада по нея и в други отношения. Беше с четири години по-голям, но се държеше по-момчешки дори от съучениците ѝ в седми клас. За компенсация си бе пуснал рошава брада, която да му придаде повече мъжественост. Уседналият начин на живот го бе дарил с голямо шкембе и леко хриптене, когато бързаше да не изостава от нея. Но той повече от всеки друг умееше да я разсмива. Всъщност до голяма степен тъкмо Джейс бе причината тя да търпи следобедните занятия.

Тръгна към входа на скрипториума и когато сви зад един ъгъл, чу издайническото пухтене на приятеля си, по-тежко и измъчено от обикновено, сякаш бе тичал по целия път насам. Надуши мирис на вар по дрехите му, което показваше, че е прекарал сутринта в приготвяне на нов пергамент за работата си.

— Джейс, извинявай, че закъснях. Трябва да…

И тогава я лъхна нова миризма. Горчива и с наситен дъх на желязо. Носеше се откъм него с всяко издишване. „Кръв.“ Сепната, тя се спъна в нещо на земята. Даже бастунчето ѝ го бе пропуснало. Никс падна и бързо осъзна, че това е единият крак на приятеля ѝ. Защо Джейс седеше под арката? Ръката ѝ заопипва тялото му.

— Джейс, какво е станало?

Пръстите ѝ докоснаха лицето му и той изпъшка. Тя напипа топлата кръв под носа му, целия подут и изкривен. Той трепна при допира ѝ и дръпна ръцете ѝ надолу.

— Никс… те искат да те…

— Кой…?

Всъщност знаеше отговора. Шушнене на кожа по камък се разнесе от всички страни. Тя чу силно кискане зад себе си.

— Бягай — настоя Джейс и я бутна.

Тя се поколеба приклекнала, замръзнала от страх.

— Не я оставяйте да се измъкне! — извика Кинджал.

Викът разкъса паниката ѝ. Никс потърси път за бягство. Разпростря всичките си сетива, инстинктивно изпълвайки света около себе си с всяко хриптене, шепот и шумолене. Отдръпна се от мърдащите сенки вдясно и побягна от облака пот и дъх, напиращ зад нея. Докато се отдалечаваше, потърси помощ от училището, от всяка сестра или брат, които биха могли да са наблизо.

Сърцето ѝ затупка в гърлото ѝ. Обсегът на ушите ѝ се разшири. Те се наостриха и съсредоточиха върху познатия глас на сестра Рийд зад следващия ъгъл.

— … къде ѝ е мястото. Ще ѝ се иска просто да я бяха напердашили.

Отговори ѝ друг глас, писклив и стържещ. Беше йеромонах Плак, който водеше следобедните занятия.

— Ами игуменката?

— Каквото става между камбаните, особено между ядосани ученици, не може да бъде стоварено върху мен. Ще твърдя, че…

Втората Призоваваща камбана отекна, заглушавайки думите ѝ.

Задъхана и с разтуптяно сърце, Никс имаше чувството, че ще припадне от ужас, че ще изскочи от тялото си. За миг я завладя странно ново чувство. Екотът на камбаните разкъса сенките, изтласка ги назад, разкри по-ясно стените, стълбите и пътищата около нея. Тя можеше да различи дори фигурите, които я настигаха.

Една от тях се приближи и Никс отскочи встрани. Пръсти посегнаха към ръкава ѝ, но не успяха да я уловят.

Зад нея отекна ругатня.

Бърд.

Тя последва пътя, разкрит от ехтящите звуци, разчиташе на това новооткрито сетиво да подпомогне бягството ѝ. Все пак, докато бягаше, използваше бастунчето, за да потвърди онова, което ѝ показваше то. Преследвачите бързо изостанаха, но не се отказваха, събираха се като буря зад гърба ѝ.

Тя стигна до стълбището, водещо към осмото ниво. Беше седмокласничка и не го познаваше добре. Въпреки това хукна нагоре по стълбите, протегнала бастунчето пред себе си. Съзнанието ѝ странно се раздвои, докато се изкачваше. Гърдите ѝ пареха, сърцето ѝ блъскаше, но в същото време тя имаше чувството, че някаква част от нея се рее горе и я гледа отвисоко. Нямаше обаче време да размишлява над тази странност.

Стигна до върха на стълбите и се втурна през нивото. Камбаните заглъхнаха и светът около нея отново се сви. Тя се върна в тялото си.

— Ето я! — извика Кинджал зад нея.

Никс побягна ужасена от приближаващото се шляпане на сандали върху камък. Осмокласниците вече бяха влезли в класните стаи и наоколо нямаше никого. Паникьосана, тя се опита да тича по-бързо. Рамото ѝ се удари в един ъгъл и тя залитна. Страхът обаче я задържа да не падне и тя продължи да тича.

Но къде можеше да отиде?

Загубила онова моментно ново усещане за света, пое по единствения път, който познаваше добре. Всеки ученик рано или късно се промъкваше на това ниво за тайно поклонничество. Пътешествието свършваше там, където надеждите им или бяха стъпквани на земята, или издигани във висините.

Никс не беше изключение. Беше прекосявала осмото ниво няколко пъти всяка година, за да стигне до въпросното място. Устреми се натам. Това бе единственият маршрут, който бе запомнила.

Преследвачите ѝ я следваха, смееха се, обсипваха я със заплахи.

Най-после стигна до друга редица стъпала. Те не бяха по-стръмни от онези, по които се бе качила, за да стигне дотук, но тя се закова на място в подножието им. Тези стъпала водеха към деветото, последното ниво. Само на смятаните за достойни за Възхождане им бе разрешено да се изкачат по тях. Този път бе забранен за всички други. Загадките му бяха предназначени само за малцината избрани. Нарушението на това правило означаваше мигновено изключване от училището.

Тя трепереше в подножието им. Беше прекарала първите си седем години в Брайк, следващите седем в Манастира. В този момент животът ѝ се колебаеше между ярко бъдеще и позорно падение. Макар че не би могла да знае окончателната си съдба, винаги бе давала най-доброто от себе си и се надяваше да получи същото.

Но сега…

Зад нея онези се приближаваха. Бърд видя колебанието ѝ и се засмя високо, но в гласа му нямаше веселие, само заплаха. И той я подчерта със следващите си думи:

— В капан е. Вижте я само. Ще ѝ взема бастуна и ще ѝ насиня хубаво задника. Да не може да седне две седмици.

Избухна смях, докато другите преграждаха пътя ѝ за отстъпление.

Изведнъж бастунчето бе изтръгнато от ръката ѝ. Тя се опита да го грабне, но я изблъскаха.

Друг глас, може би на Римал, подтикна Бърд към по-голяма жестокост.

— Удари я с него през ръцете. Ама силната. Счупи ѝ кокалите. Както тя счупи планетария. Заслужава си го, мен ако питаш.

Никс стисна юмруци, пулсът кънтеше в ушите ѝ. През годините ѝ се бе случвало да счупи някоя и друга кост при погрешна стъпка и лошо падане. Болката не я плашеше, но ръцете бяха също толкова важни за зрението ѝ като замъглените ѝ очи. Дланите ѝ познаваха всяка вибрация на бастунчето ѝ. Пръстите ѝ разкриваха подробности, които очите не можеха. Това, което я заплашваше в момента, не бе само счупването на няколко кости, а осакатяване, което щеше да я направи още по-сляпа.

Но имаше и по-лоши неща.

Кинджал прошепна злорадо на брат си:

— Би трябвало вместо това да я опетниш. Та да я изхвърлят от училището завинаги.

Това предизвика още смях, който обаче този път бе примесен с нервност. Всички знаеха какво се крие зад тази нова заплаха. За да стигне едно момиче до Възхождане, трябваше да е девствено, недокоснато и чисто. По някаква причина това, изглежда, не важеше за момчетата. Не че в общежитието нямаше пламенни любовни срещи, които включваха всичко, освен самия акт. Да пресечеш тази последна черта означаваше изгнание — не само от училището, но и от Брайк. Толкова голям бе срамът.

— Мисля, че един пердах е достатъчен — каза Бърд, опитваше се да говори твърдо. — Това ще я постави тая блатна пикла на мястото ѝ.

— Тя заслужава нещо по-лошо — изпръхтя сестра му. — Мястото ѝ не е тук. Всички го знаем. Просто те е страх.

Никс усети отровата в гласа на Кинджал. Кметската дъщеря винаги бе имала трудности с уроците. Шепнеше се, че баща ѝ плащал за изкачването ѝ по нивата с цели ковчежета сребърни и златни монети. Никой обаче не смееше да го каже в нейно присъствие. По някаква причина Никс винаги бе привличала гнева ѝ, може би заради високите оценки, които получаваше.

Бърд кипна, когато сестра му го обвини в страхливост. Гласът му преливаше от ярост и смущение.

— Ансел, Меркъл, хванете я. Лакуидъл, помогни им.

Явно смяташе да включи колкото се може повече участници, за да е сигурен, че никой няма да проговори. След това лесно можеха да хвърлят вината за обезчестяването ѝ на някой похотливец в селото.

Никс отстъпи и петите ѝ се удариха в първото стъпало зад нея. При допира до него гневът ѝ избухна, изтласквайки ужаса. Студ прогони топлината от тялото ѝ.

„Ако ще ме изхвърлят, нека да е поне заради собствените ми действия.“

Вдигна крак и стъпи на първото стъпало. Което предизвика смаяни ахкания. Тя ги пренебрегна и се качи на следващото, и на по-следващото. Нямаше да достави на Бърд и Кинджал удоволствието да я обезчестят и така да я съсипят.

Бърд сигурно го разбра и изръмжа яростно.

Тя не побягна от гнева му. Вместо това го използва като вятър, който да издуе платната ѝ и да я понесе нагоре. Зад гърба ѝ топлината на двете клади се усилваше с всяка крачка. Димящият тамян прогонваше смрадта от заплахата долу.

Бърд изруга и викна:

— Не си мисли, че можеш да избягаш толкова лесно.

Макар че не можеше да го види, тя го чу как се втурна по стълбите. Стресната от дързостта му, замръзна.

Кинджал извика на брат си и в гласа ѝ имаше паника — може би едва сега осъзнаваше, че го е тласнала прекалено далеч.

— Бърд, не! Недей!

Той спря само колкото да изръмжи през рамо на близначката си:

— Не се тревожи. Татко ще покрие дълга ми, ако се стигне дотам.

Тези думи разкъсаха парализата на Никс. Тя се обърна и хукна нагоре по стълбите към гибелта си.

Замаяна, Никс се мъчеше да се задържи на крака. Беше стигнала до върха на училището. Разполагаше само със слухове и приказки, които да я водят, и се чувстваше изгубена.

Според Джейс деветото ниво изобщо не приличало на останалите. На него имало кръг от кули, всяка посветена на различни области на знанието. В западната половина — с кули от черен вулканичен камък, добит от недрата на училището — се провеждали занятията по алхимия. От другата страна се простирала дъга ослепително бели кули от варовик, докаран от скалите на Земелом на изток. В тези бели кули на деветокласниците се разкривали тайните на божиите ордени и древната история.

Наясно, че подобно знание ще ѝ бъде навеки забранено, Никс пренебрегна и двете страни и се втурна към двете ярки сияния в центъра на нивото. Кладите пламтяха като очите на самия Небесен отец. От векове те се бяха взирали към учениците долу, предизвиквайки ги да се приближат, да надникнат по-дълбоко в чудесата и ужасите там.

Над кладите по-тъмни сенки се кълбяха в небето, изпълнени с горчиви алхимии и свещени благовония. Когато Никс се приближи, миризмите я обгърнаха и заличиха всичко наоколо. Ревът на огньовете я оглуши. Пламъците дори прогонваха всякакви различими сенки превръщаха всичко в едно голямо сияние.

Сякаш светът бе изчезнал и я бе оставил да се рее в яркия простор от лютив дим и бучащи пламъци. „Като ще е — да е.“ Знаеше, че не може да продължи нататък, така че спря между кладите, за да сложи край на лудото си бягство.

Обърна гръб на огньовете. Отказа да се свива уплашено.

На няколко крачки от нея през рева на пламъците се разнесе силно пъхтене.

„Бърд.“

— Ще те завлека обратно за косата, ако трябва — заплаши я той.

Наблегна на заплахата си със силен удар с бастуна ѝ по камъните. Тя чу как дървото изпращя и това ѝ прозвуча като чупене на кост. Сякаш бе строшил неин стар приятел.

Едновременно отчаяна и разгневена, Никс се замисли дали да не се хвърли в пламъците, за да осуети намеренията му дори сега. Но бе отгледана от баща, който отглеждаше биволи, и братя, които никога не се предаваха. Вдигна ръце и се приготви да нанесе колкото може повече поражения, преди всичко да свърши.

Спомни си последните думи на баща си: „Помни, че Майката винаги бди над теб“. Искаше ѝ се да е вярно, особено сега. Но не таеше големи надежди. Въпреки това се помоли с цялото си сърце.

И отговорът дойде.

Само че не от Земната майка.

Бърд се втурна към нея и тя цялата настръхна. А после го чу. Крясъка. Разцепи небето. Заля я, премина през нея, разтърси костите и зъбите ѝ. Тялото ѝ пламна като факла. Тя усети как кожата ѝ се издува на мехури, очите ѝ възвират. Представи си как огънят на кладите я е обгърнал, запратен към нея от повея на огромните криле в небето.

Въпреки болката се приведе ниско.

Някъде отпред долетя писък — не на звяр, а на момче.

И секна.

След миг някакво тяло се блъсна в нея и я събори по гръб между двете клади. Огънят в нея моментално угасна, сякаш потушен от тялото отгоре ѝ. Знаеше, че това е Бърд, и се помъчи да го избута.

Поток топла кръв заля шията и гърдите ѝ. Пръстите ѝ се опитаха да го спрат — и напипаха разкъсана плът, останки от врат. Тя ахна и се замята ужасено. Главата на Бърд я нямаше, бе откъсната от тялото му.

Сълзите ѝ рукнаха и тя изхлипа.

„Не…“

Мъчеше се да избута тялото му — а после нещо изведнъж го дръпна от нея и го захвърли в алхимичната клада. Както си беше по гръб, тя издрапа между кладите. Плът и кръв цвърчаха и димяха от лявата ѝ страна.

„Не…“

През яркото зарево на двата огъня пред нея изникна тъмна сянка. Нещо я сграбчи за левия крак и го прикова към камъка. Нещо се извиси над нея. Нещо като костелив юмрук се вряза в корема ѝ, друг в дясното ѝ рамо. Веднъж я беше стъпкала паникьосана биволица. Това, което я притискаше сега, бе много по-тежко и действаше сякаш целенасочено.

„Не…“

Сянката я покри изцяло, обгърна я в мрак от криле и туловище. Горещ дъх, вонящ на месо и желязо, облъхна лицето ѝ. Мокри ноздри я подушиха от темето до шията и спряха там.

„Не…“

Усети косматите устни да се разтварят — а после леденото докосване на кинжали до меката плът на гърлото ѝ.

„Не…“

Зъбите се впиха дълбоко и я проряза остра болка, последвана от студено вцепенение. Натискът на муцуната я задушаваше. Не можеше да диша. Леден студ плъзна по тялото ѝ, потече в кръвта ѝ.

Викове прорязаха рева на огньовете.

Деветото ниво най-после се бе събудило за нападението.

Тежестта върху нея отскочи и я издигна за миг във въздуха, преди най-сетне да я пусне. Тя рухна на камъните по гръб. Усети мощния плясък на криле, горещината, лъхнала от раздуханите пламъци. Димът се завихри, миришеше на сладък тамян и горяща плът.

За миг там, върху камъните, отново изпита странното чувство, че се взира едновременно нагоре към небето и надолу към тялото си.

После то изчезна.

Лежеше, а студът продължаваше да се разпростира в нея. Скова крайниците ѝ, докато вече почти не можеше да се движи и едвам дишаше. Усещаше как ледът като отровни нокти се вкопчва в сърцето ѝ и го стиска. Светът притъмня, стана по-черен от всяка слепота. Всички звуци потънаха в тишина, сякаш се бе гмурнала в най-дълбокия вир.

Остана само биенето на сърцето ѝ.

Тя следеше всеки отслабващ спазъм.

„Не…“

Помъчи се да го задържи, да го накара да удари още веднъж.

Докато го правеше, нов звук се надигна от мрачните дълбини. Викове и писъци изпълниха главата ѝ — стотици, после хиляди, после още повече. Земята под нея затрепери, после се замята диво. Всичко свърши с оглушителен трясък, който я остави празна. След това се възцари ужасна тишина, по-празна от всичко, което можеше да си представи.

Ако можеше, щеше да заплаче.

Едва тогава осъзна истината.

В тази пълна тишина.

Сърцето ѝ беше спряло.

II.

Статуята без корен

Удряй с чука,

троши наковалнята,

дълбай камъка

и изпразвай жилата.

Само така може да бъде разбито

едно кораво сърце,

достатъчно разбито, че да зарасне.

Стара миньорска песен

4.

Щеше да умре, ако мехурът му не беше толкова пълен.

Единственото предупреждение дойде от облака прах, издигнал се с трептене във въздуха от варовиковия под на тунела. Райф с радост би приписал този странен феномен на мощта на струята си, биеща в близката стена. Но знаеше, че не е така. Страхът секна пикаенето му и го повали на колене. Той опря ръка на голямата скала, зад която бе потърсил уединение. Повърхността ѝ трепереше под дланта му.

Хвърли поглед към газения фенер, висящ на кожения му колан. Пламъкът трепкаше и пращеше зад грапавото стъкло.

Твърд възел стегна гърдите му.

Надолу по тунела другите затворници крещяха и дрънчаха с веригите си, докато се мъчеха да избягат. Но бе прекалено късно. Камъкът изстена със зловеща сила — и последва гръмотевичен тътен. Земята подскочи и запрати Райф във въздуха. Скалата до него също бе изхвърлена високо, удари се в тавана и падна отново с трясък на пода, който се нацепи на пукнатини.

Райф тупна тежко по задник и издрапа назад. Тунелът продължаваше да се срутва. Фенерът му, за щастие още цял, подскачаше върху дългите му до коленете панталони. Пред него едно голямо парче от тавана се откъсна и се разби на трошляк и прах. Още пукнатини го подгониха по тунела, пълзяха по тавана, по стените, по пода.

Задушаващ черен облак го обгърна, пълен с пясък и варовиков прах.

Той се закашля и едва не се задави с тази гадост. Бързо се надигна и побягна. Трепкащият пламък на бедрото му приличаше на самотна светулка, изгубена и мятаща се в тъмен клонак. Светлината му бе прекалено слаба, за да проникне през гъстия облак прах. Въпреки това той продължи да тича, протегнал ръце пред себе си. Веригите на глезените му дрънчаха при всяка крачка.

В бързината си да избяга си удари хълбока в една издатина. Завъртя се и стъклото до бедрото му се счупи. Парчетата пробиха грубите панталони и го порязаха. Той трепна и забави ход, като много внимаваше да не загуби пламъка на лампата. Само надзирателят имаше кремък и огниво, за да я запали, ако угасне.

„Това не бива да се случва.“

Беше виждал затворници, наказани с мрак. Клетниците бяха спускани в ямите без фенери и оставяни долу в продължение на дни. Често излизаха оттам изнемощели и побъркани. Това бе най-големият страх на Райф: вечен, безкраен мрак. И как да не е? Бе прекарал всичките си три десетилетия в Гулд’гулските територии по източния ръб на Короната, в покрайнините на обжарения от слънцето свят, където никога не падаше нощ и земята представляваше пясъчна пустош, обитавана от кошмарни създания и диви племена, които влачеха жалко и жестоко съществувание. Прекарал целия си живот под слънцето на Гулд’гул, той смяташе, че нощта е просто слух — мрак, с който плашат хората.

Изкуцука от най-гъстата част на прашния облак и най-после спря. Откачи фенера и го вдигна високо. Направи го внимателно, от страх, че прекалено бързо движение може да угаси пламъка на намасления фитил.

— Недей да гаснеш, гори си — каза на пламъчето.

Прахът вече се слягаше. Блъскането на сърцето му също поутихна. Той огледа тунела. Срутването бе спряло на стотина крачки от него и бе запушило напълно прохода. Още няколко камъка паднаха от тавана. Една дървена подпора се скърши с трясък и го накара да отскочи назад.

Все пак изглеждаше, че най-лошото е минало.

„И сега какво?“

Кихна и сам се стресна, после се огледа. Не познаваше това ниво на мината, не че не беше чувал истории за него. Бяха ги вдигнали от сламените им постели в тъмницата — него и още десетина други — и с ритници и заплашително размахване на тояги ги бяха довели в тази затънтена част на варовиковата мина. Спуснаха ги долу в празна количка за руда, вързана с конопени въжета, които се отпускаха с помощта на задвижвана от волове лебедка някъде горе. Говореше се, че тази част на мината е отдавна изоставена. Някои казваха, че шахтите и тунелите ѝ били изчерпани преди векове, но повечето от работещите тук вярваха, че е прокълната, обитавана от зли духове.

Райф нямаше много вяра на тези приказки. Познаваше някои миньори, които пъхаха корички хляб в пукнатините на камъка; надзиратели, които правеха същото с монети, предимно медни, веднъж дори сребърна. Всички това, за да умилостивят духовете.

Но не и той.

Беше се научил още навремето в задните улички на Наковалнята да вярва само на онова, което може да пипне с ръка или да види с очи. Не обръщаше внимание на боговете, нито на приказки за духове и таласъми. Животът в Наковалнята го бе научил, че има предостатъчно други неща, от които да се страхува. Нощните шумове там не бяха дело на призраци, а на някой, опитващ да открадне онова, което ти принадлежи.

Но пък, от друга страна, често самият той вдигаше тези шумове.

Наковалнята бе главното пристанище на тази територия. Беше се сгушила край морето, най-мръсната помийна яма, съществувала някога. Това бе град на главорези и негодници от всякакъв вид, който сереше и се потеше като живо създание, гъмжащ от поквара, болести и развала. Не го променяха нито сезоните, нито бурите, нито хубавото време. Заливът му постоянно бе окичен с платната на сто кораба, а из пристанището му неспирно се водеха свади.

Поговорката гласеше, че в Наковалнята не се живее, там се оцелява.

Райф въздъхна.

„Как ми липсва…“

Не че таеше някакви очаквания да я види отново. Предаден от собствената си гилдия, той се оказа тикнат под земята на сто левги на юг, осъден да прекара остатъка от живота си в мините. Престъплението му: че разсърди погрешния човек, господарката на тяхната гилдия, Лира хи Марч. Според него това бе неуместно наказание само задето е ограбил бившия ѝ любовник, архишерифа на Наковалнята. Мъжът бе прекалено примамлива мишена, а и Лира не бе склонна да вехне по когото и да било, камо ли да му е вярна. Всъщност самият Райф бе споделял топлината на леглото ѝ много пъти.

Поклати глава.

И досега все още бе озадачен. Подозираше, че за да го накажат толкова сурово, в тази работа трябва да е имало нещо повече, отколкото знаеше.

„Така или иначе, ето ме тук.“

Но къде беше това „тук“?

Когато прахът се слегна до мътилка, той посегна към тайното джобче, пришито към панталоните му. Извади пътеводното стъкло — вещ, която бе задигнал от един надзирател на друга група и бързо я бе скрил. За загубата бяха обвинени затворниците от групата, които загубиха по един пръст, докато някой не си призна, за да сложи край на мъчението, и заяви, че се е уплашил и го е хвърлил в дупката на клозета. Никой не си направи труда да рови в лайната.

Вдигна пътеводното стъкло към трепкащия пламък. Магнитната стрелка се заколеба насам-натам, отказваше да спре на едно място. „Странно.“ Беше откраднал стъклото със смътната надежда, че един ден ще успее да избяга. Макар че, честно казано, просто бе съзрял възможността да го свие — и не можа да устои. Стоеше заврян тук вече близо две години и мисълта за свободата никога не напускаше ума му. А едно пътеводно стъкло би могло да се окаже полезно. Беше решил, че ако някога му се удаде да се изплъзне от погледа на надзирателя и да побегне през някоя изоставена част на мината, подобен уред може да му укаже вярната посока.

„Като например сега.“

Той завъртя стъклото в кръг. Беше спрял на кръстопът от тунели. Опита се да отгатне по кой е най-добре да тръгне. Мечтаеше за свободата, но също така ценеше собствената си кожа. С радост би се върнал при камшика и тоягата, ако това означаваше живот. Смъртта бе изход, който предпочиташе да избегне.

Избра един тунел просто защото стрелката трепкаше малко по-слабо в това направление.

— Повече не ми и трябва.

След няколкостотин крачки се загуби съвсем.

Вече бе усетил, че се движи в кръг и че слиза бавно надолу, все едно се спуска в собствения си гроб. Що се отнася до пътеводното стъкло, то само го объркваше. Сега магнитът се въртеше във всички посоки, сякаш объркан като самия него.

„Може би това място наистина е прокълнато.“

Сви в друг тунел. Нервността му растеше. Сърцето туптеше в гърлото му. В лампата му имаше гориво в най-добрия случай за половин ден. Ушите му се напрягаха да доловят някакъв издайнически звук от същинската мина: крещене на заповеди, екот на чукове, виковете на бичуваните. Но чуваше само тежкото си дишане и рядко промърморваните си ругатни.

Трябваше да върви наведен заради ниския таван — което само по себе си бе обезпокоително. Като всички гулд’гулци, той бе кривокрак и твърдоглав, във всеки смисъл на тази дума. Сякаш слънцето ги притискаше отгоре, за да ги направи ниски и тантурести, може би за да работят по-добре в хилядите мини, ширнали се по крайбрежието, от каменната гора Мъртволес на север до безбрежната южна пустиня.

Плъзна ръка по стената, усещайки пукнатините във варовика. Тук подпорните греди отдавна бяха станали на камък, втвърдени от вековете в наситения с минерали въздух. Когато продължи нататък, пукнатините се разшириха и броят им нарасна.

Той вдигна глава и видя, че по тавана също ги има.

Разсеян, се спъна в купчина камъни и падна. За малко да счупи пътеводното стъкло, но успя да се подпре на другата си ръка. Фенерът му се залашка бясно на колана му. Райф затаи дъх, уплашен, че пламъкът ще угасне.

Той трепкаше бясно, но се задържа.

Райф огледа камъните на пода. Ръбовете им бяха прекалено остри, а една дупка в тавана подсказваше, че наскоро са се отчупили оттам. Ако бе имал някакви съмнения, че се движи в кръг към гибелта си, доказателството бе пред очите му.

— Богове — прошепна той. — Намирам се точно под онази част, която се срути.

Поклати глава, изправи се и се изтупа. Погледна пътеводното стъкло. Магнитът бе спрял да се върти и сега сочеше надолу по тунела. Той въздъхна и заложи всичко на надеждата, че това означава нещо.

— Така да бъде.

Тръгна по стесняващия се проход, само за да открие, че стотина крачки по-нататък тунелът е разрушен и преминава в свлачище от натрошени камъни и пясък, водещо още по-надълбоко. Той погледна пътеводното стъкло. Магнитът продължаваше да сочи право напред, надолу по страховития сипей, осеян с остри камъни.

Пръстите му стиснаха нервно уреда.

— Проклет да съм, ако се спусна там долу.

По-скоро ядосан, отколкото уплашен, се врътна рязко назад. При това движение пламъкът на кръста му угасна. Мракът го обгърна.

„Не, не, не…“

Чернотата го повали на колене, после на четири крака. Той дишаше тежко и трепереше. Стисна очи, после ги отвори, мъчейки се да види нещо, отказвайки да приеме съдбата си.

— Не така — прошепна той.

Претърколи се на гръб и обхвана коленете си с ръце.

Макар че не беше вярващ, започна да се моли на целия пантеон от богове. На Земната майка и на Небесния отец, на сребърния Син и тъмната Дъщеря, на забуления Модрон и яркия Бел, на великана Пиул, който крепи небето, и нисшия Нетин, който се крие дълбоко в земята. Продължи, без да пропуска нито един, молеше се на всеки в Литанията. Изреди със заекване всяка молитва, която бе научил на коленете на майка си.

А после, сякаш някой го чу, отпред се появи бледо сияние. Той потърка с юмруци напрегнатите си очи. Отначало си помисли, че това е фантазия, породена от страха му. Но сиянието не изчезна. Може би винаги си е било там.

Райф се надигна и запълзя напред. Като стигна до ръба на пропастта, ръцете му бутнаха един камък, който се затъркаля надолу по склона. Сиянието — бледо перленосиньо — идеше от дъното. Той не знаеше какво го създава. Единственото, което имаше значение, бе, че то предлагаше спасение от мрака, ярък пристан в тъмна буря.

С дрънчене на вериги той преметна краката си напред в пропастта, скръцна със зъби и се заспуска по стръмния склон. Пътят бе коварен, а слизането — опасно.

И все пак…

„Всичко е по-добре от този кошмарен мрак.“

5.

Окървавен и натъртен, Райф измина последните метри от свлачището. Заби ожулените си пети в склона и спря пред огромната прясно напукана черна скала. Десет пъти по-висока от него, тя се издигаше от белия варовиков под като перката на гигантска акула.

Сиянието идеше от другата ѝ страна.

Той преглътна страха си, отметна от лицето си кичурите слепнала от пот кестенява коса и ги натика под филцовата шапка, която предпазваше челото му. Надигна се предпазливо и клекна. Постара се, доколкото можеше, да си вдигне панталоните, чието дъно бе почти откъснато, и пристегна късия кожен елек върху груботъканата си риза.

Не знаеше какво го чака отпред, но направи всичко възможно да се подготви.

Лютива миризма изпълваше дъното на пропастта, на нещо като изгорен варовик и масло. Той подуши предпазливо, страхувайки се да не е отровна. Беше виждал да спускат миньори в дълбока шахта, която само ден преди това е била безопасна — само за да изпаднат в ступор или да умрат от разваления въздух.

След няколко вдишвания всичко изглеждаше наред, така че той продължи напред.

Промъкна се покрай стърчащата скала и надзърна към онова, което лежеше зад нея. Трябваше да премигне няколко пъти, докато го осмисли. Грубата варовикова стена отсреща приличаше на счупено огледало, с пукнатини, разпростиращи се от едно смачкано медно яйце в подножието ѝ. Яйцето изглеждаше счупено много отдавна, ръбовете му бяха почернели и разкъсани.

Сиянието идваше от вътрешността му.

Той присви очи, но не успя да различи никакви подробности от това разстояние.

— Просто иди и погледни — каза си на глас.

— Може би е по-добре да не го правя — възрази си сам, също толкова настойчиво.

Прехапа устна, после кимна и тръгна към загадъчния предмет. С всяка крачка мирисът на изгоряло се усилваше. Той се взря в стената пред себе си. Погледът му проследи пукнатините към мрака горе. Тревогата му нарасна.

„Възможно ли е това да е причината за одевешното земетресение?“

Ако бе така, всяка грешна крачка можеше да събори всичко отгоре му. Забави ход, но не спря. Любопитството го тласкаше напред. Не можеше да устои на желанието да узнае истината. Или това, или трябваше да се върне във вечния мрак.

Така че продължи напред.

Когато наближи, видя, че медните стени са полирани и гладки, и дебели над две педи. С трепване забеляза нещо в края на яйцето. Един скелет лежеше проснат току извън него, полузаровен във варовика, сякаш се давеше в камъка. Оттенъкът на костите не беше бял, нито жълтеникав от старост, а убито зеленикавосин. Той знаеше, че това не е игра на светлината, а някаква алхимия на пиритите и минералите, просмукали се в костите в течение на безброй векове.

Заобиколи мъртвеца, като допря пръсти до челото, устните и сърцето си в знак на почит, за да не събуди затворения тук дух. Стигна до разкъсания отвор на яйцето, обзет от желание — не, нужда — да разбере какво хвърля такова сияние в мрака.

Наведе се да мине под медния трегер, целия усукан и обгорен, и пристъпи в сиянието. Онова, което видя, го накара да замръзне.

„Земни богове…“

Отвътре яйцето бе от същата гладка мед, като стъклен мехур, надут от подземния бог Нетин. Повърхността блестеше, покрита със сложна мрежа от стъклени тръби и медни сглобки. Някаква златна течност бълбукаше в тръбите. Но истинският източник на сиянието се намираше в другия край, накъдето, изглежда, водеха всички тези съоръжения. Една фигура стоеше в сияеща стъклена ниша, като лъскав бронзов паяк в паяжина.

„Що за бог или демон е това?“

Въпреки обзелия го студен ужас не можеше да откъсне поглед.

Фигурата бе на жена, изваяна от бронз, също толкова гладка като медната черупка. Лицето ѝ представляваше красив овал, косата ѝ — гладка плитка от същия бронз. Крайниците ѝ бяха дълги и добре оформени, с ръце събрани на корема, за да скрият интимните ѝ части. Гърдите ѝ, макар и само намекнати, допринасяха за фината ѝ красота.

Това бе майсторско творение на умел занаятчия.

Но това, което привлече вниманието му, бе изражението на жената. Затворените ѝ очи загатваха за скрита грация, докато формата на пълните ѝ устни намекваше за дълбока тъга, сякаш Райф някак си вече я бе разочаровал.

— Коя си ти? — прошепна той.

При тихите му думи клепачите се открехнаха и разкриха…

Зад него отекна вик.

Той приклекна и се огледа. Като крадец, първият му инстинкт беше да се скрие. Райф го последва, изскочи от яйцето и се шмугна зад варовиковите скали вляво. Те бяха необичайно топли, чак пареха. Въпреки това той се притисна към тях. Един поглед настрани му показа, че варовикът по края на яйцето е почернял и обгорен. Той вдигна ръка към повърхността му. Скривалището му бе достатъчно близо до стената на яйцето, за да може да докосне медната извивка от тази страна. Вдигнатата му длан не усещаше от метала да се излъчва топлина. Той го изпробва с пръст, после опря цялата си длан върху студената мед, което потвърди откритието му.

„Става все по-странно и по-странно.“

Усети под дланта си слаба вибрация. Още викове привлякоха вниманието му нагоре по склона, където двайсетина лампи и факли озаряваха горния тунел. Чуваха се лаещи заповеди. Светлините започнаха да се спускат по свлачището. Докато Райф чакаше, вибрацията на яйцето под дланта му утихна. Даже слабото сияние се стопи в мрака.

Скривалището му не му позволяваше вече да вижда вътре.

Въпреки това той си представи бронзовата статуя в стъклената ниша. Би се заклел, че тя бе реагирала на гласа му, отваряйки очи. Поклати лекичко глава при тази глупава мисъл.

„Било е само игра на светлината.“

Скоро търсачите стигнаха до долния край на сипея. След толкова дълго време на тъмно Райф неволно замига от яркото сияние на лампите и горящите факли. Остана приклекнал, притаен в сенките. Но изглежда, цялото им внимание бе насочено към яйцето. Като че ли никой не търсеше него, един избягал затворник, както се бе страхувал в началото. В бързината те сигурно бяха пропуснали издайническите следи от минаването му.

Начело крачеха двама мускулести надзиратели със сини плащове с качулки и с къси бичове на коланите. Бяха вдигнали високо фенерите си. Зад тях пристъпваха роби миньори. Неколцина държаха факли, но всички имаха кирки и чукове, вързани на гърба.

Но последният член на групата бе този, който почти накара Райф да ахне. Бе много по-висок и по-слаб от другите. Дългата му сребристобяла коса бе сплетена и вързана на примка около врата му. Носеше дълга сива роба с отметната качулка. През очите му бе татуирана черна ивица. Говореше се, че тя имитирала превръзка, символизираща способността на такива хора да виждат онова, за което другите са слепи. През гърдите си носеше дебела кожена лента с железни капси, по която се редяха квадратни джобчета с гравирани на тях символи.

Райф се присви по-ниско.

Никой от окованите миньори не дръзваше да погледне високия мъж.

И как биха могли?

Той беше свещен Изповедник.

„Не може да бъде!“

Райф бе чувал само слухове за тази тайна секта. Рядко някой ги виждаше. Твърдеше се, че повечето Изповедници са на стотици години, макар че този изглеждаше не повече от десетилетие-две по-стар от Райф.

— Стойте тук — нареди Изповедникът и влезе във вече тъмното яйце.

Надзирателите застанаха от двете страни на отвора. Миньорите нервно пристъпваха от крак на крак, дрънчейки с веригите си.

Изповедникът влезе без лампа, фенер или факла. Въпреки това от вътрешността на яйцето припламнаха странни светлини. Донесе се тих напев… после зловещ писклив вик накара зъбите на Райф да изтръпнат. Всички отвън се свиха уплашено и запушиха ушите си.

Ръката на Райф още бе опряна в медната черупка и той усети как металът завибрира за момент — а после пак притихна.

От яйцето блъвна бял дим, вонящ на горчиви алхимии и от него се появи отново Изповедникът. Лицето му бе безстрастно, но пот оросяваше челото му.

Той пристъпи към един от надзирателите — човек, в когото сега Райф позна управителя на мините.

— Заповядай на хората си да вземат статуята и елате с мен.

— Татуираните очи станаха по-сурови. — И внимавайте много.

— Вашето желание е и наше — отвърна мъжът.

Преди да мине покрай него. Изповедникът се приведе по-близо. Следващите му думи бяха предназначени само за ушите на управителя, но Райф ги чу от скривалището си.

— След това никой не бива да знае.

Погледът на Изповедника се плъзна по окованите мъже.

Управителят кимна и ръката му легна на дръжката на извития нож на кръста му.

— Ще бъде сторено.

Райф потъна още по-дълбоко в скривалището си. Беше объркан. Но със сигурност знаеше едно.

„Трябва да се махна оттук.“

Докато бронзовата богиня бъде извадена от черупката и качена по коварния склон, коленете вече го боляха от дългото клечане. Бяха нужни и шестимата затворници, по трима от всяка страна, за да я отнесат до тунела. Изповедникът вървеше редом с тях, а управителят ги следваше с бич в ръка.

Вторият надзирател остана да пази медното яйце и тайните му. Райф се подсмихна. Познаваше надзирател Мъскин твърде добре. В джоба си носеше неговото пътеводно стъкло. Надзирателят видимо се бе наслаждавал да реже пръстите на подопечните си като наказание за кражбата, обгаряйки чуканчетата с тлееща главня. Затворникът, който най-после си бе признал — макар признанието му да бе фалшиво — бе възнаграден с прерязано гърло.

Райф усещаше пътеводното стъкло в джоба си. Макар че кражбата можеше да е отчасти причина за страданията на другите, той не носеше вина за мъченията и смъртта на нещастника. Такова сурово наказание не подхождаше на дребно престъпление. „Дори тук долу.“ Райф бе смятал, че Мъскин просто ще реши, че е забутал стъклото някъде или го е изгубил. Не бе взел предвид какво удоволствие доставя на надзирателя да причинява болка, да налага своя отпечатък върху подчинените си.

От скривалището си гледаше как светлините изчезват в тунела горе, една след друга, докато светът не се сви отново до един-единствен кръг светлина от фенера на Мъскин на пода. Надзирателят крачеше напред-назад пред яйцето, явно не особено щастлив, че са го оставили, и още по-малко от настъпването на сенките. Ако се съдеше по нервното му озъртане и как подскачаше при всяко съскане на свличащ се пясък или търкулване на хлабав камък, Мъскин се плашеше от тъмното не по-малко от Райф.

Райф зачака своя шанс.

Той не се забави много.

Напрежението на надзирателя стигна до мехура му. Предупредителните признаци личаха ясно по все по-оживеното му крачене и посягането от време на време към чатала му. Накрая Мъскин изруга и се отправи към обратната страна на яйцето. Запъшка, докато развързваше панталоните си, за да се облекчи.

Райф изчака да чуе шуртенето и стона на облекчение. После се измъкна иззад скалите и с цялата безшумност, придобита през многото му години като крадец, се промъкна зад Мъскин. Без нито едно издрънчаване на веригите си спря в сянката му.

Загледа се в дръжката на прибраната кама на Мъскин.

„Хайде, бързо“, подкани се сам.

И все пак се колебаеше. Никога не бе убивал човек. Знаеше обаче, че само смъртта ще го освободи оттук. Не можеше да рискува някой вик да привлече другите обратно.

Преглътна и протегна ръка.

В този момент зад него се разнесе буботене. Малка лавина се посипа надолу по склона. Мъскин трепна и се завъртя. Струята му се разплиска бясно, още повече щом видя Райф.

Надзирателят посегна бързо към бича си, а Райф скочи към ножа му. И двамата докопаха оръжията си. Лицето на Мъскин поаленя от гняв, а гърдите му се издуха за рев. Райф не можеше да чака. Пъргав и бърз, той се нахвърли върху мъжа. Мъскин, все още объркан, се опита да го блокира, но не успя. Райф заби ножа в гърлото му и върхът щръкна чак от другата страна.

Райф отскочи.

Мъскин изпусна бича и задращи по забития нож — после рухна на колене с гъргорене и от устата му потече кръв. Очите му се облещиха, едновременно от изненада и осъзнаване на истината.

Райф отстъпи ужасен, трепереше като лист.

— Съ… съжалявам — изломоти той.

Макар че надзирателят си заслужаваше суровия край, Райф не бе искал да е човекът, който ще му го въздаде. Беше виждал безброй хора да умират — но нито един от неговата ръка.

Отстъпи още крачка назад.

Смъртта на Мъскин отне много по-дълго време, отколкото му се искаше на Райф. Много след като надзирателят се бе катурнал на една страна, кръвта му продължаваше да се лее и да образува растяща локва. Гърдите му се издигаха и спадаха. Райф се взираше немигащо, докато всяко движение не секна с една последна хъхреща въздишка.

Самият Райф вдиша още три пъти, преди най-сетне да се приближи до тялото. Встрани от него синкавият череп на пода го гледаше с празните си орбити. Той допря пръсти до челото, устните и сърцето си. Този път не толкова за да се предпази от духове, колкото за да се подготви за предстоящата му задача.

С тази смърт пред него оставаше един-единствен път.

„Избягай или ще те сполети съдба, по-лоша от тази на Мъскин.“

— Хайде, давай — прошепна той.

Претърси бързо трупа на Мъскин и намери ключовете за оковите на глезените си. Тъй като миньорите често бяха местени от една група в друга, ключалките обикновено бяха еднакви. Въпреки това той изпъшка от облекчение, когато веригите паднаха от краката му. Почувства се стотици кила по-лек.

Окуражен, свали от Мъскин синия му надзирателски плащ и използва меха му с вода, за да отмие повечето кръв. После се зае да смени дрехите си с тези на мъртвеца, включително ниските ботуши, които да скрият белезите на глезените му.

Накрая си сложи широкия колан на надзирателя и окачи на него бича и камата. Огледа се за последен път и вдигна качулката, за да скрие лицето си.

Посегна да вземе фенера от пода, после си спомни.

Върна се и извади от джоба на доскорошните си дрехи пътеводното стъкло. Тъкмо щеше да го прибере в същия джоб, от който го бе задигнал, когато забеляза, че магнитът вече не сочи към яйцето. Вместо това сочеше обратно, към тунела, накъдето бяха отнесли бронзовата жена.

„Странно.“

Тръгна обратно по същия път, катереше се внимателно по склона.

Стигна до тунела и тръгна след тътрещите се звуци на боси нозе и ботуши. Беше лесно да ги следва. Знаеше, че рано или късно те ще го изведат в същинската мина. Въпреки това не бързаше. Нямаше намерение да настига другите. След като се ориентираше, щеше да кривне по друг път. С помощта на своята маскировка и като криеше лицето си, щеше да направи всичко възможно да се измъкне от мината и да избяга.

Ако не успееше, щеше да умре — и то доста по-гадно от Мъскин. Като всички затворници, Райф знаеше какво е наказанието за човек, опитал се да избяга. Когато го довлякоха за първи път в мините на Варовиково, бе видял редиците гниещи изкълвани от птиците тела, всичките набити на колове от задника до устата, наредени покрай входа.

При този спомен ускори крачка. Трябваше да положи усилие, за да забави ход. Надзирателите — господарите на мините — не тичаха. А сега определено не му бе времето да бърза. Даже и маскиран, щяха да са му нужни потайност и ловкост, за да се измъкне.

Докато вървеше по тунелите, си представяше свободата и всичко, което носеше тя — но безметежното лице на бронзовата богиня постоянно се натрапваше в съзнанието му.

— Това не е моя грижа — повтаряше си той.

Но някъде дълбоко в себе си подозираше, че греши.

6.

Райф никога не се бе чувствал по-щастлив да чуе плющенето на бич.

Болезненият вик, който го последва, отекна по тъмния тунел към него. Той се вслуша в това предупреждение. То означаваше, че наближава същинската мина. Провери отново крадените си дрехи и дръпна качулката на плаща още по-ниско над лицето си.

„Най-после…“

Вървеше подир другите вече близо две камбани. Можеше да се обзаложи, че наближава време за вечеря. Тя обикновено се състоеше от гранясала овесена каша, корички хляб и може би резенче твърдо сирене или понякога пъпешова кора, останала от храненето на воловете. Въпреки това празният му стомах изкъркори недоволно при мисълта, че ще я пропусне.

— Шът — прошепна той. — Ще те нахраня по-късно.

Извънредно внимателно скъси фитила на лампата и намали пламъка до мъждукане. Сенките се свиха по-плътно около него. Знаеше, че трябва да побърза.

Ако наистина наближаваше време за вечеря, това значеше, че стотиците надзиратели ще приберат подопечните си в килиите, а после ще се отправят нагоре, като оставят само неколцина души да пазят мините.

Райф възнамеряваше да излезе с тях.

Продължи по дирята, която заобикаляше оживената централна част на мината. Явно Изповедникът не искаше да го видят, камо ли да привлича внимание към загадката, извадена от медното яйце.

Засега това устройваше и Райф.

Грохотът и стърженето на мината се усилваха все повече. Скоро от всички страни заехтяха чукове, несъгласувани и без ритъм, прекъсвани от лаене на заповеди и груб смях. Всичко това се смесваше с какофония от скърцащи колела по железни релси и остри изсвирвания от множеството шахти, където кофи с варовик се изтегляха нагоре и се спускаха празни.

Райф дотолкова бе свикнал с тези звуци, че вече почти не ги чуваше, също като туптенето на собственото си сърце. Но не и сега. Ушите му се напрягаха да уловят всяка нотка от този мрачен хор на страдания и неволи, търсеха някакъв признак, че е бил разкрит, и се опитваха да се ориентират за местоположението му.

Бе доста сигурен, че знае къде се намира. Носът му долавяше мириса на горяща сяра от огъня на топилните пещи горе — той се усещаше само в близост до главната шахта.

„Трябва да съм близо.“

Стисна зъби. Можеше да открият трупа на Мъскин всеки момент. Когато това станеше, в мината щяха да заехтят гонгове и всяка шахта щеше да бъде запечатана или вардена. После щяха да пуснат по следите съскащите тилазаври, които да проследят с издути ноздри миризмата на кръв и да настигнат плячката си.

„Тоест мен.“

Опипа плаща си. Кръвта бе почти изсъхнала и едва личеше върху синия плат. Но това нямаше да заблуди острия нос на тилазавър. Знаеше това много добре и не смееше да чака повече.

„Сега или никога.“

Стисна юмрук и се отклони от дирята. Тръгна по следващия тунел, който се насочваше към сърцето на мината. Щом зави зад ъгъла, все още съсредоточен върху крадения си плащ, налетя право на двама едри надзиратели, идещи срещу него.

Стреснат, залитна назад — само за да бъде хванат за рамото и един белязан юмрук да стисне плаща му. Райф бе сигурен, че хитростта му е разкрита. Въпреки това задържа главата си наведена.

— Идваш с нас — каза надзирателят и мина покрай Райф, като го повлече със себе си.

Той не смееше да се съпротивлява, но направи каквото можеше.

— Аз… тъкмо оставих затворниците и се качвах нагоре.

— Това може да почака — каза вторият. — Работата не е свършена още.

И го пусна. Райф последва двамата, но изостана на няколко крачки. Скоро се озоваха в същия тунел, който бе напуснал преди малко.

„Май ми е писано да вървя по този път.“

Надзирателите си мърмореха нещо, явно не по-доволни от Райф от тази допълнителна работа.

— Как мислиш, Храл, за какво е цялата тази гюрултия?

Свиване на рамене.

— По-добре да не любопитстваме много, Берил.

На Райф му се искаше той самият да се бе вслушал в тази мъдрост по-рано.

— Говори се, че наоколо обикаляли Изповедници… — почна Берил.

Другият се намръщи.

— А бе какво ти казах аз току-що?

Двамата, изглежда, бяха братя — еднакво чернокоси, с дебели носове, месести устни и тесни очи от годините мижене към неизменния слънчев блясък, отразяващ се от пясъка и камъните. Само белезите, нашарили лицата им, бяха различни.

Майката на Райф беше от оттатък морето, от планинските гори на Облачен предел. Той имаше само смътни спомени за нея. Тя бе стройна, с огнена коса и бледа кожа. Изобщо не приличаше на хората от тукашните места с техния мургав тен и набито телосложение. Благодарение на това кръвосмешение Райф бе излязъл малко по-висок и по-слаб от повечето. Косата му бе червеникавокестенява, чертите му не толкова груби.

И най-хубавото от всичко, бе наследил природната ловкост и бързина на майка си. Ето защо го приеха с такава готовност в гилдията още в ранна възраст. „Хлъзгав като добре намаслена змиорка“, така го беше описала веднъж Лира, като имаше предвид едновременно и тялото, и уменията му.

— Тихо сега — предупреди Храл, смушка брат си и посочи напред.

Двете им едри туловища препречваха гледката на Райф. Той чу от тунела да долитат гласове. Позна ниския глас на Изповедника и страхливото покорство на управителя на мината.

Трепна вътрешно.

„Не мога да се отърва от тези проклетници.“

Управителят извика към тях:

— Ей, вие двамата, отведете тази паплач в тайната килия горе и ме чакайте там.

Дрънчене на вериги оповести присъствието на обречените миньори. Райф си спомни думите, прошепнати от Изповедника, и как управителят бе сложил ръка на камата си. Прииска му се да извика предупредително, но какво щеше да постигне с това?

„Само ще убият и мен.“

Храл и Берил изсумтяха, че са разбрали. Забързаха напред, оставяйки Райф на открито под вниманието на управителя и Изповедника. Той държеше лицето си наведено, което не бе нещо необичайно в рядкото присъствие на такъв свят човек, достигнал ранга на великрист както в алхимията, така и в религиозните ордени.

Даже двамата братя минаха бързо покрай него, без да го погледнат.

Управителят се обърна към Райф и заповяда:

— А ти ми помогни с това.

Изповедникът стоеше приведен над бронзовата статуя, положена върху една количка. Бе поднесъл ръце над златистата фигура, без да я докосва, сякаш топлеше дланите си на огън.

Накрая се изправи и се обърна достатъчно, за да разкрие черната татуировка през очите си.

— Последвайте ме — заповяда той и тръгна към един страничен проход. — И бъдете нащрек, управител Кийл.

Кийл махна на Райф да дойде при него.

— Домъкни си задника тук.

Понеже не можеше да откаже, Райф се приближи забързано. Количката имаше дръжки отпред и отзад. Кийл хвана задната. Без да му казват, Райф се промуши покрай количката, за да стигне до другата.

Двамата заедно поеха по тунела, като Райф дърпаше, а Кийл буташе.

След известно време, докато търкаляха количката след Изповедника, Райф откри, че погледът му все се стрелка към бронзовата фигура. Изучи неопетнената ѝ повърхност, лишена от всякакво потъмняване. Беше смаян от извивките и гладката ѝ гъвкавост. Все се връщаше към лицето ѝ. Помнеше безметежното изражение, запечатано върху него, само че от този ъгъл то изглеждаше малко по-малко спокойно. На идеалното чело нямаше нито бръчка, но сякаш бе на косъм да се смръщи угрижено. А пълните устни като че ли бяха присвити и изтънели. Той килваше глава ту насам, ту натам, взирайки се с присвити очи в тези клепачи. Спомняше си как му се бе сторило, че те започват да се отварят, но сега те явно бяха затворени, даже слепени, без никаква пролука между тях.

Забеляза някои по-дребни подробности. Фини жички от по-тъмен бронз, които изобразяваха деликатни мигли. Даже косата ѝ — която бе мислил за цяла плитка — се състоеше от сложно сплетени бронзови нишки.

Не виждаше никакъв смисъл в това.

„Защо е трябвало да навлизат в такива подробности?“

Количката друсна върху една неравност на пода, изтръгвайки го от унеса.

— Я внимавай! — предупреди го Кийл. — Ще ти съдера кожата, ако пострада нещо.

Райф промърмори някакво извинение и се съсредоточи върху пътя зад облечения в роба Изповедник. Гледаше да насочва количката по колкото се може по-равен терен. Едва сега осъзна, че пак се е изгубил. Изповедникът ги водеше през лабиринт от все по-стесняващи се тунели. Това бе част от мините, която Райф дори не знаеше, че съществува.

Стените бяха преминали от варовик към тъмен лъскав камък. По тях нямаше следи от брадви или длета. Тунелът изглеждаше не толкова изкопан, колкото разтопен.

„Къде сме?“

Рискува да хвърли един поглед към Кийл. Даже управителят изглеждаше притеснен, погледът му шареше неспокойно по тунела, сякаш и той никога не бе идвал тук.

Накрая Изповедникът ги доведе до място, където тунелът свършваше с бронзова врата. В нея бяха вградени черни диаманти, които образуваха свита усойница с корона от тръни. Всички знаеха този скверен символ: рогатата змия, знакът на тъмния бог Дрейк.

Райф огледа по-внимателно Изповедника, докато той дърпаше тежката врата. Макар че Изповедниците бяха отшелническа каста, се говореше, че в ордена им имало клика, наречена ифлелени, които изучавали забранените изкуства, древни магии и заклинания от най-мрачен вид, и още по-черни алхимии. Говореше се, че ифлелените почитали Дрейк и отбелязвали творенията си с рогатата змия. Шепнеше се за кървави обреди, жертвоприношения с огън и призоваване на демони.

На Райф му се искаше да побегне и да не спира. Но улови суровото мръщене на Кийл. Изражението на управителя бе лесно за разтълкуване.

„Мръднеш ли, умираш.“

Когато вратата се отвори. Изповедникът мина през нея и им махна да го последват.

— Докарайте статуята в центъра.

Райф се засуети, но Кийл бутна количката и тя се блъсна в него. Като нямаше друг избор, Райф прекара статуята през прага.

Стаята бе кръгла, с куполовиден покрив. Всички повърхности бяха полирани, образувайки огледало с хиляди фасетки, което отразяваше всичко, заслепяваше окото и объркваше взора. Беше като да влезеш в окото на волска муха.

Гледката стана още по-смущаваща, когато няколко фигури се спуснаха към тях и заобиколиха количката. Движенията им, отразени от всички страни, накараха стомаха на Райф да се разбунтува.

Извърна поглед и се съсредоточи върху количката и статуята. Но с крайчеца на окото си зърна вихър от роби и лица с черни ленти през очите.

„Още Изповедници.“

Този, който ги бе довел тук, се срещна с още трима. Заговориха бързо на език, който Райф не знаеше. Другите бяха много по-стари, сбръчкани, кожата им беше на петна. Лицето на единия приличаше повече на череп, отколкото на плът.

После друга фигура ги разбута, за да излезе напред.

Пръстите на Райф се стегнаха върху желязната дръжка на количката.

„Боговете със сигурност са ме проклели.“

Новопоявилият се бе чернокос — висок, със заострено лице, брадичката и бузите му потъмнели от подрязана и намаслена брада. Носеше копринени панталони, лъснати ботуши и бродиран кожен елек. Освен това на кръста си имаше меч, чиято ръкохватка бе увенчана с безценна диадема от небесно желязо.

Преди две години Райф се бе опитал да открадне това оръжие.

Той наведе лице и тръсна качулката си, за да се свлече по-ниско. Не знаеше дали архишерифът на Наковалнята ще го помни, но не смееше да рискува да бъде разпознат.

Не и тук и сега.

„Какво прави Лаач във Варовиково, на сто левги южно от Наковалнята?“

Един намек дойде от следващите думи на мъжа, когато той пристъпи към количката с Изповедниците.

— Не разбирам. Как може този прокълнат предмет да обърне хода на предстоящата война?

Райф се намръщи. Преди да го пратят във Варовиково, се говореше за конфликт между северното кралство Халенди и земите на Южен Клаш. Явно през последните две години напрежението бе нараснало.

Един от Изповедниците се опита да отговори на въпроса на Лаач.

— Ще са нужни допълнителни изследвания, но според това, което узнахме…

Той бе прекъснат от Изповедника, довел Райф тук.

— По-добре да оставим предположенията и спекулациите, Скерен — каза той напевно. — Докато не узнаем повече.

Очите на другия се присвиха до цепки, но той наведе глава.

— Да, докато не узнаем повече — повтори Скерен. — Прав си. Рит.

Рит, който явно бе главният сред тях, се обърна към друг от събратята си.

— Сега, когато вече имаме потвърждение, вървете да приготвите каквото ни е нужно.

Получи в отговор кимване.

— Ние вече осветихме една кръвородна. — Посочи Изповедника до себе си. — Ще я докараме тук.

— Добре. Вървете.

Двамата тръгнаха към малка врата в дъното на стаята.

Докато чакаха. Рит се обърна към архишериф Лаач, но погледът му бе прикован в статуята.

— Засякохме раздвижването ѝ преди седем дни. Точно то ни доведе тук.

— Защо не ми беше съобщено още тогава?

— Първо искахме да сме сигурни. А и както видяхте, пристигнахте в удачен момент. С това земетресение, което раздруса, когато влязохте в мината. Може би дори присъствието ви е изиграло съдбовна роля. Ако е така, това би означавало, че нашият господар Дрейк ви смята за много важен и достоен човек.

Лаач се напрегна още повече. Цялата Наковалня знаеше, че архишерифът има извънредно високо мнение за себе си и попива похвалите както плевелът — вода. Въпреки това кривата извивка на устните му показваше, че тази конкретна чест буди у него известно безпокойство.

Всички знаеха, че рядко е хубаво да привличаш вниманието на мрачния бог.

Лаач преглътна тежко и посочи статуята.

— Какво предлагате да правим с нея сега?

— Един простичък опит. За да се уверим, че древните текстове казват истината.

— А после?

— Подозирам, че ще ни е нужен поне още един месец — а може би и два, — преди да разберем дали този артефакт има нещо повече от чисто теоретична ценност.

Вратата в дъното се отвори и двамата Изповедници влязоха, повели грамаден джин. Райф зяпна едрия слуга, който трябваше да се наведе, за да мине през вратата. Плешив и с ъгловато лице, той приличаше повече на скала, на която са ѝ поникнали каменни ръце и крака. Беше гол с изключение на една набедрена превръзка. Мускулите му играеха под космарлака, покрил гърдите и краката му. Райф рядко бе виждал такива диваци. Те произлизаха от степите на северен Аглероларпок, земя далече на запад. Джиновете се смятаха за тъпоумни и често се използваха за най-тежък труд. Но в плътта на този мъж бяха жигосани сто дамги, древни алхимични заклинания за подчинение и контрол.

Джинът тикаше количка, два пъти по-голяма от онези, използвани за превоз на руда. Върху нея се издигаха куп сложни конструкции от стомана, бронз и мед, нещо като миниатюрна версия на блестящ град. Всяка от тях бе свързана и преплетена със съседната чрез объркан лабиринт от медни тръбички. Навсякъде се въртяха зъбни колела, може би задвижвани от магия или алхимия, създавайки тайнствено зрелище.

Най-отзад се издигаше стъклен цилиндър, в който бълбукаше златист еликсир. Той напомни на Райф за течността, обикаляща по вътрешната страна на онова пъклено медно яйце. Само че тук нямаше сияние, нито блясък.

Джинът и двамата Изповедници се приближиха и едва тогава Райф видя какво има в центъра на това съоръжение. Млада жена, още почти момиче, лежеше по гръб, вградена в чудовищния механизъм, сякаш служеше за основа на този страховит град. Но не това бе най-ужасното.

Райф ахна и направи крачка назад. Не можа да се сдържи. Но никой не обърна внимание на реакцията му, особено като се имаше предвид, че и Кийл направи същото. Дори архишерифът пребледня и вдигна ръка към гърлото си.

Джинът избута количката до бронзовата фигура.

На Райф му се искаше да отклони поглед, но бе парализиран от смайване. Момичето имаше изрязан в гърдите си прозорец, през който се виждаше биещото му сърце и дробовете, които се издуваха и спадаха. Една тръба влизаше в устата му, свързана с два работещи меха, подобни на онези в ковачниците.

Единственото милостиво нещо в тази гледка бе, че момичето изглеждаше откъснато от този свят — беше живо, но не се намираше тук. Оцъклените му очи се взираха невиждащо в куполовидния таван. Захванатите му крайници не се бореха срещу стоманата и бронза, които го държаха на мястото му.

— Какво… Какво е това? — попита Лаач, като пристъпи напред и свали ръка от гърлото си, щом ужасът му понамаля.

— Кръвородна — обясни Изповедник Рит. — Не е нужно да разбирате. Малцина извън нашия кръг го разбират. Но тя ще ни послужи за опита, за който споменах.

Рит заобиколи, за да стигне до високия цилиндър, и зачовърка нещо там отзад. Докато го правеше, в златистата течност нахлу мрак — виеше се по спирала и се разпростираше. Откритото сърце на момичето заби по-силно, сякаш в паника.

Райф върна вниманието си върху потъмняващия цилиндър и осъзна какво замърсява златистата течност.

„Кръв.“

Изпомпвана в камерата от сърцето на самото момиче.

Докато чакаха. Изповедникът зашепна нещо на тайнствения им език, като сегиз-тогиз сочеше или се взираше по-внимателно. Не мина дълго и туптенето на сърцето се забави, за да стихне накрая до леко треперене — а после спря. Въздухът напусна дробовете и те хлътнаха в гърдите.

Рит кимна, явно доволен. Заобиколи, теглейки една тръбичка, свързана с тъмния цилиндър. Отиде до статуята и двамата с Изповедник Скерен свързаха тръбичката към пъпа ѝ.

После Рит кимна на един от другите, който дръпна някаква ръчка.

Със зловещо стенание цилиндърът се изпразни, изливайки еликсира си през тръбичката в кухините в корема на статуята. След като това свърши. Рит откачи тръбичката и я хвърли обратно на количката. Вниманието му остана съсредоточено върху статуята.

— Какво трябва да стане? — попита Лаач.

— Търпение — прошепна Рит. — Ще видим.

Райф затаи дъх — а после мека лъскавина накара бронза да изсветлее, толкова слабо, че май само Райф го забеляза. Никой от другите не реагира. Той преглътна и му се прииска да отстъпи, но се страхуваше да не привлече внимание.

Лъскавината сякаш затопли червеникавия бронз. Макар че металът си оставаше неподвижен и твърд, отражението на фенерите в стаята от повърхността му затрепка и потече, пречупвайки светлината в по-ярки оттенъци на алено, лазурносиньо и изумрудено, като масло, стелещо се по вода.

Сега вече откъм другите долетяха ахкания. Някои пристъпиха по-наблизо, други се отдръпнаха.

Райф остана на мястото си.

Докато гледаше, една от свитите ръце се вдигна.

Зашеметени, всички се отдръпнаха, освен Райф. Той бе вцепенен от чудото на всичко това. Спомни си как тези очи се бяха отворили. И сякаш разбудени от спомена му, клепачите се разделиха отново и измежду тях бликна златна светлина.

„Значи не съм си го въобразил.“

Бронзовата глава се завъртя бавно на една страна.

Архишерифът се отдръпна, сякаш за да избегне този поглед. Целуна върховете на пръстите си и ги допря до ушите си, за да се предпази от злото.

Райф просто зяпаше, обзет от внезапно желание да види какво има зад това златно сияние. Но не му бе писано да разбере. Светлината в очите помръкна и клепачите се затвориха отново. Ръката падна обратно отстрани на фигурата. Цялата магия сякаш се оттече от нея. Даже трепкането на ярко масло се върна към мътното сияние на бронз.

Никой не помръдваше. Никой не продума в продължение на няколко зашеметени вдишвания.

— Какво беше това? — попита Лаач с писклив глас. — Що за демон призовахте в тази черупка?

— Не сме призовали — отвърна Рит. — Събудихме го.

— Какво смятате да правите с него? — настоя Лаач.

Отговорът на Рит бе изпълнен с мрачен копнеж.

— Сигурно ще мине още месец-два, преди да можем да отговорим на това. Ще са нужни още безброй жертви на кръвородни.

Райф хвърли поглед към мъртвата млада жена и потрепери.

Лаач се намръщи недоволно, но в същото време бе пребледнял от ужас.

— Не мога да чакам в мините на Варовиково толкова дълго. Имам си работа за вършене в Наковалнята.

— Така и трябва. Върнете се към задълженията си и ни оставете да си вършим нашата работата. Ще ви пратя вестоврана, за да ви държа в течение на напредъка ни. Има много неща, които трябва да изучим.

— В такъв случай ще ви оставя. — Архишерифът се врътна кръгом и тръгна сковано към вратата в дъното. Явно гореше от желание да се махне оттук.

Райф присви очи, докато Лаач се оттегляше.

„Дали тази врата води към друг изход от мините, който се пази в тайна от повечето хора?“

Преди да може да обмисли по-подробно тази идея, Изповедник Скерен се обърна към Рит.

— Бих искал да отида на мястото, където се е съхранявал артефактът. То може да ни даде някои подсказки как да действаме оттук нататък.

Другите също измърмориха в знак на съгласие.

Даже Рит кимна.

— Пътешествието си заслужава, уверявам ви. Одеве трябваше да бързам. А бързането е враг на знанието.

Райф запази лицето си безизразно, но гърдите му се свиха. Представи си медното яйце — и тялото, проснато в локва кръв пред него. Помоли се дано Изповедниците го отложат за някой друг ден.

Рит попари надеждата му със следващите си думи.

— Ще ви заведа веднага. Аз самият горя от желание да го изуча по-подробно.

И тръгна към главния вход, следван от другите, включително грамадния джин. Спря се, колкото да посочи управителя Кийл с пръст.

— Погрижи се за онези затворници. Те не бива да разкажат на никого какво сме открили.

Кийл се поклони и се накани да го последва.

— Ще бъде сторено.

Райф направи крачка подир тях, но с това привлече вниманието на Рит.

— Ти стой тук — нареди му Изповедникът. — Пази стаята. Никой не бива да влиза.

Следвайки примера на управителя, Райф се поклони.

— Ще… ще бъде сторено.

След това другите стигнаха до изхода, изнизаха се през него и затръшнаха бронзовата врата.

Останал сам, Райф се обърна към статуята върху количката и изстиващото тяло на бедната жертва. Фенерът, все още окачен на кръста му, се отразяваше хиляди пъти в огледалните фасетки.

Той се приближи до бронзовата жена и прошепна:

— Изглежда не мога да се отърва от теб.

Спомни си как магнитът на пътеводното стъкло го бе упътил към нея, а после продължаваше да сочи подире ѝ, сякаш бе фиксиран върху нея, привлечен от нея. Не можеше да отрече, че усеща подобно влечение и в собственото си сърце. Дали бе просто любопитство или нещо по-дълбоко, но той чувстваше някаква връзка, сякаш гигантски зъбни колела бяха завъртели небето и земята, за да ги съберат заедно.

Той поклати глава — ама че фантазии, особено пък за един жалък крадец от Наковалнята. Потисна тези си мисли. Не смяташе да остава тук нито миг повече. Времето му изтичаше и най-добрият му шанс бе да потърси друг изход от мините на Варовиково — надяваше се да има такъв зад онази врата в дъното, през която бе минал Лаач.

Въпреки това пристъпи по-близо до количката.

Посегна и докосна ръката, която се бе вдигнала преди малко, раздвижена от забранени алхимии. Откри, че бронзът е странно топъл, но твърд и неподатлив — и от това сърцето му се сви.

„А ти какво очакваше, глупако?“

Вдигна ръка и се обърна към вратата в дъното; знаеше, че трябва да побърза.

Но в същия миг усети докосване — а после топли пръсти се свиха около ръката му.

7.

Ужасен от гледката на бронзовите пръсти, вкопчени в неговите, Райф дръпна силно ръка — но това само накара хватката да се стегне. Той опита пак, но колкото повече дърпаше, толкова повече го стискаха тези пръсти. Уплашен, че могат да му смачкат ръката, той отстъпи.

— Какво искаш? — прошепна на фигурата.

Бронзовата хватка се затопли и металът странно омекна.

Той преглътна и се огледа. Взря се във вратата, през която се бе надявал да избяга. Тя изглеждаше невъзможно далеч, особено след като бе пленен от бронзова статуя. Въпреки това знаеше, че не след дълго ще заехтят гонговете. Трябваше да се махне, преди да са пуснали тилазаврите.

— Пусни ме — каза умолително. — Трябва да избягам.

Трепна и дръпна отново, очаквайки костите му да бъдат смачкани. Но хватката си остана същата — а реакцията бе далеч по-лоша.

Бронзовата фигура върху количката се размърда. Сгъна се в кръста и се изправи, макар че за това ѝ бяха нужни два опита и се наложи да се подпре на другата си ръка. Главата ѝ се наклони към рамото, сякаш се разкършваше от някакво схващане, и косата ѝ от медни нишки потрепери и се посипа като обикновена женска коса.

А после очите, обрамчени от дълги деликатни мигли, се отвориха.

Той се дръпна, очаквайки да види пред себе си адските огньове. Но вместо това очите, които отвърнаха на погледа му, приличаха на неговите собствени, само че по-стъклени, с лазурносини зеници, които сякаш сияеха леко — макар че последното може да се дължеше на паникьосаното му въображение. Този поглед го намери и прескочи от уловената му ръка към лицето му.

Главата ѝ се килна с нескрито любопитство. Устните ѝ се разделиха, разкривайки бели зъби. Другата ѝ ръка се вдигна и докосна тези устни, а бронзовото ѝ чело се сбърчи, сякаш бе изваяно от загоряла плът.

Райф забеляза, че пръстите, които го държаха, са меки и топли.

„Що за демон е съживил тази статуя?“

Макар че би трябвало да е ужасен, не можеше да откъсне поглед от нея, докато събуждането ѝ продължаваше. Дали одеве се бе преструвала, може би усещайки злите намерения на хората, събрали се около нея? Той знаеше за много животни, които се правят на умрели, за да не ги закачат хищниците. Или пък просто бе събирала сили, разпалвайки алхимиите в могъщ огън, който да я събуди напълно?

Нямаше как да знае — но някъде дълбоко в себе си подозираше, че размърдването ѝ е предназначено само за него. Очите ѝ продължаваха да го гледат, сякаш го преценяваха.

В същото време другата ѝ ръка се отдели от устните ѝ и бавно прокара пръсти през бронзовите ѝ кичури, които бяха придобили по-тъмен оттенък. После тя изви гръб, което накара малките ѝ гърди да щръкнат по-високо, и спусна крака от количката, за да стъпи на пода.

Райф се отдръпна, доколкото му позволяваха хванатите им ръце.

Тя се изправи, отначало неуверено. Той се взря в пръстите на краката ѝ, с гравирани на тях изящни нокти. А после тя започна да губи равновесие, накланяше се към него.

Райф се опита да я задържи, но тежестта ѝ едва не го повали на колене. Въпреки че изглеждаше жива, тя си оставаше тежка като статуя. Все пак той я улови със свободната си ръка и ѝ помогна да остане права. За това бе нужна цялата сила на краката и гърба му.

— Хванах те — прошепна той.

Най-сетне тя се изправи стабилно.

Той огледа лицето ѝ. Веднъж, много отдавна, бе посетил Светата катедрала в Наковалнята. В главния ѝ неф имаше висок витраж, на който бе изобразен пантеонът на боговете. Макар че на лицето на Земната майка бе изписано обичливо изражение, това на Дъщерята бе твърдо като самото стъкло, решително и непрощаващо. Тя държеше лък, а на гърба ѝ имаше колчан със стрели. Понякога я наричаха също Ловкинята.

Райф се взираше в бронзовата фигура, гола и безсрамна. От лицето до формата на тялото ѝ изглеждаше сякаш самата Дъщеря се е сдобила със земно въплъщение.

Колкото и чудно да бе всичко това, Райф осъзнаваше, че времето го притиска. Преглътна и опита пак.

— Аз трябва да вървя.

Тръгна към малката врата в дъното на стаята, като се опита да освободи ръката си. Жената отказа да го пусне. Вместо това го последва, без да се отделя от него.

Райф въздъхна облекчено.

„Това стига засега.“

Продължи през стаята, страхувайки се, че тя може да спре по всяко време и да го прикове отново на място. Усещаше, че трябва да я държи в движение, като канара, търкаляща се надолу по някой хълм. Въпреки това не бързаше, за да не би тя да загуби равновесие. Докато я водеше, погледът ѝ се плъзгаше по стаята, а лицето ѝ бе твърдо и непроницаемо.

Той стигна до вратата и откри, че е отключена. Отвори я и влязоха в малко антре. Лъхна го миризма на кръв и вътрешности. Даже бронзовата жена трепна.

Отляво имаше каменна маса с окови. Около нея се бе събрала локва кръв. На пода, сякаш захвърлена, лежеше купчина от кости, плът и кожа. Пред очите на Райф изникна бедното момиче, кръвородната жертва.

Бронзовата жена пристъпи към кървавите останки, но Райф я спря — или, като се имаше предвид колко тежеше, поне опита да я разубеди.

— Недей, нищо не можем да направим.

От другата страна имаше купчина захвърлени дрехи: износени кожени сандали, безформена бежова рокля и наметало, в което кръпките май бяха повече от плата.

„Сигурно са били на принесеното в жертва момиче.“

Отведе бронзовата жена до купчината.

— Трябва да се облечеш. Не мога да те пусна да се развяваш гола по света.

Той самият определено не би могъл да се измъкне оттук с ходеща гола бронзова статуя до себе си.

Тя килна глава и го изгледа въпросително.

„Богове, жено, аз ли трябва да правя всичко?“

Започна да ѝ показва с жестове и с малко помощ успя да нахлузи роклята на главата ѝ. Тя постепенно започна да схваща намеренията му. Пусна ръката му достатъчно задълго, за да смъкне роклята до коленете си. После се наведе за наметалото и за момент се намръщи. Преди той да успее да ѝ каже нещо, започна да си го слага.

— И сандалите също — подсказа ѝ Райф.

Никой не вървеше бос по тукашните места — не и през горещите като жарава пясъци, от които за две крачки ти излизаха мехури на стъпалата. Това бе една от причините надзирателите да държат затворниците без обувки — за да им попречат да бягат. Той се взря в жената. Макар че не знаеше дали такъв бронз може да пострада от топлината, странната гледка на жена, вървяща незащитена в палещата жега, щеше да привлече нежелано внимание.

После изведнъж осъзна истината. Сведе поглед към свободните си ръце.

„Свободен съм.“

Обърна се към тунела, излизащ от антрето. Направи крачка натам, докато жената се бореше с наметалото си. Ако побегнеше сега, би могъл да се измъкне. Изглеждаше много по-лесно да се изниже незабелязано, ако подире му не се мъкне такава загадъчна фигура.

Въпреки това притвори очи с въздишка на раздразнение; знаеше, че трябва да остане.

„Голям си будала.“

Отвори очи и се обърна към жената тъкмо когато тя успя да си върже наметалото. Отиде при нея и дръпна качулката върху главата ѝ, като се постара да скрие максимално неестествения ѝ вид. Взря се в очите ѝ, които в сенките на качулката наистина сияеха слабо. Изражението ѝ омекна — също както бронзовата ѝ фигура.

Една ръка се вдигна. Той очакваше да го стисне отново, но тя само го погали по бузата. Топлината се вля в него. После тя свали ръка и се наведе за захвърлените сандали.

Той ѝ помогна да ги обуе, а после я огледа за последен път от главата до петите.

— Ако не се взират прекалено внимателно… — промърмори, а после добави наум: „А бе къде ми е акълът?“

Сви рамене и тръгна към тунела.

Стигна до него точно когато отекна далечен звън. Усилваше се с всеки миг, разпростираше се из мината.

Гонговете.

Той обърна глава назад към бронзовата фигура.

„Закъсняхме.“

Бе зарязал всякаква предпазливост. Нямаше време да обмисля маршрута. Просто тичаше, като от време на време се озърташе да види дали жената го следва. Тя поддържаше темпото. Очите ѝ сияеха срещу него от сенките на качулката. Той не забелязваше никаква паника в този поглед и това ужасно го дразнеше.

„Богове, трябваше вече да съм се махнал оттук.“

Екотът на гонговете го преследваше по тунела. Той се придържаше към онова, което, изглежда, бе главният проход. Странични тунели се отделяха от него, но те изглеждаха по-малки и бе по-вероятно да свършат със задънени краища. Имаше и стаи, отворени или преградени с решетки. Той ги пренебрегваше всичките — макар че навиците му на крадец го накараха да се чуди какви ли съкровища може да се крият в тези Изповеднически обители.

Единственият обнадеждаващ признак бе, че лъскавата черна скала се смени отново с бял варовик, нашарен с тъмни жилки. Освен това усети, че тунелът постепенно се издига. Налягането в ушите му отслабваше на всеки стотина крачки. Въздухът ставаше все по-сух с всяко пъхтящо вдишване.

Накрая проходът се изравни и известно време продължи направо. Надявайки се на най-доброто, той затича по-бързо.

Краят на тунела бе затворен с врата. Той спря пред нея, сърцето му бясно блъскаше в гърдите му.

Страхуваше се, че надзирателите вече за заключили този път за надолу, както заключваха всички изходи от мината, щом зазвучат гонговете. Въпреки това се молеше да е дошъл навреме. Опита резето. Не помръдваше. Той продължи да се бори с него, но без никаква полза.

„Вече е залостена…?“

Опря глава в обкованото с пирони дърво, прие проклетата си съдба.

Една ръка го избута настрани. Бронзовата жена опря длани във вратата и запъна крака в пода. Напрегна се, опря и рамо във вратата и натисна по-силно. Краката ѝ разкъсаха кожените сандали и потънаха във варовика, като оставиха дълбоки бразди.

Райф се дръпна.

„Богове…“

Изстена метал — дали беше от вратата или от жената, той не можеше да каже. После се разнесе гръмотевично пращене и вратата се отметна с трясък. В тъмния тунел нахлу слънчева светлина.

Райф вдигна ръка да предпази очите си, но въпреки това бе заслепен. Излезе със залитане от тунела.

— По-бързо — подкани жената, която го бе освободила.

Все още не бяха в безопасност. Изобщо не бяха в безопасност.

Изкуцука на открито и премигна срещу блясъка, мъчеше се да се ориентира. От всички страни се носеха викове. Отдясно долетя мучене на волове. Трясъкът на чукове по камък се носеше отвсякъде. Недалеч оттам мъжете, промиващи рудата, пееха весело.

След няколко крачки зрението му се върна и му разкри хаоса наоколо. Над многото шахти на мината се бе проснало цяло село. Смесица от палатки, конюшни, ковачници, леярни и бардаци, скупчени сред високи хълмове от трошляк, отпадъчен материал от мината. Теглени от волове каруци пълзяха по лабиринт от пътища, отдавна прорязани в камъка през вековете. Навсякъде се трудеха мъже и жени: помпаджии, металурзи, сортировачи, дърводелци. Други бяха яхнали коне или яздеха яки аглероларпокски понита — които се срещаха рядко толкова далеч на изток и се говореше, че стрували теглото си в сребро.

Райф хвърли поглед назад към избитата врата и нацепеното дърво. Входът се намираше доста встрани от селото, далеч от най-близката шахта. Май никой не бе забелязал появата им и не бе чул трясъка от разбиването на вратата.

„Явно идеята е била този вход да е далеч от любопитни очи.“

Толкова по-добре.

— Насам — подкани той спътницата си.

Пое по път, който заобикаляше Варовиково. Искаше да задържи купчините рудни остатъци между себе си и всякакви очи, които биха могли да гледат насам. Бързаше, но полагаше всички усилия да не изглежда припрян или подозрителен. Беше си набелязал цел и смяташе да стигне до нея.

До него жената забави ход. Лицето ѝ се вдигна към осеяното с облаци небе и блясъка на слънцето. После тя спря и вдигна ръце към него.

Той се върна при нея и я смъмри:

— Нямаме време за зяпане.

Тя не му обърна внимание. Стоеше неподвижно, сякаш отново превърнала се в статуя. Райф бе готов да я зареже, но пък тя му бе помогнала да се измъкне от мината. Освен това забеляза, че оттенъкът на бронзовото ѝ лице е изсветлял под слънцето, както и дланите ѝ, сякаш слънчевата светлина я правеше по-гладка и лъскава. Или може би Отеца я благославяше, вливайки в нея животворната си сила.

А после чу в далечината познат вой.

Замръзна и се присви.

„Тилазаврите.“

Зашари с поглед назад към селото, примижа и се взря във входа на главната шахта. Видя двама надзиратели, водеха три тилазавъра на каишки. Всички около тях бързаха да се махнат. Надзирателите откопчаха две от гладкокосместите си животни и задържаха третото.

Двата звяра се втурнаха през селото. Бяха четири пъти по-ниски от кон и два пъти по-дълги. Зловещите им раирани тела се виеха между палатките и постройките. Дългите им опашки метяха пътя зад тях — изпускаха миризма, която заличаваше всички други, освен една.

„Кръвта.“

Единият — а после и другият — се надигнаха на задните си крака. Вирнаха носове, от които се показаха месести розови чувствителни пипалца. Пипалцата зашаваха във въздуха, вкусваха миризмите. Разнесе се вой. После още един. И още един.

Райф знаеше какво означава това.

Зверовете бяха надушили плячката.

Посегна и стисна в юмрук наметалото на бронзовата жена. Дръпна силно.

— Трябва да се махаме оттук!

Лицето ѝ се извърна от небето. Тя го погледна и кимна едва доловимо.

Хукнаха през пясъка и камъните и завиха зад отпадъчна руда, натрошена и пресята още преди векове, за да се извлече от нея всичко ценно.

Воят на тилазаврите ги следваше и на Райф му се струваше, че се приближават все повече.

Огледа терена пред тях, когато заобиколиха планината от натрошена скала. Ослушваше се за всяко предупреждение.

„Моля те, дано още не си тръгнал.“

Продължи и някъде отпред долетя тихо пеене, което се разнасяше с лекота през пустинната равнина, ширнала се чак до хоризонта във всички посоки. После чу тежкото скърцане на железни колела.

„Не, не, не, не…“

Ускори ход, макар че вероятно вече нямаше смисъл. Най-сетне сви зад хълма и пред него се разкри пясъчната равнина. Отпред, на около четвърт левга, се точеше керван. Десетина обковани с желязо дървени каруци — всяка натоварена догоре със сяра, варовик и металоносни руди — се търкаляха на големи железни колела по стоманени релси. Линията тръгваше от солните мини далеч на юг и се простираше сто левги на север, чак до Наковалнята. Денят бе свършил, така че керванът щеше да извърши дългото си пътуване до търговското пристанище и да се върне на другата сутрин, за да бъде натоварен отново.

Райф гледаше как керванът минава през покрайнините на Варовиково.

В челото му два гигантски пясъчни рака вървяха от двете страни на линията, вързани с вериги за първата кола от кервана. Черните бронирани раци бяха два пъти по-големи от каруцата, която теглеха. Осемте им членести крака завършваха с шипове, които се забиваха в пясъка и скалите. На предните два обикновено имаше подобни на сърпове щипки, но те бяха отрязани отдавна, още при залавянето на раците в дълбоката пустиня. Двата звяра теглеха всичките коли на кервана. Когато наберяха скорост, можеха да надбягат през пустинята и най-бързия кон. Но засега вървяха бавно, напрягайки сили да задвижат тежките каруци. Много скоро това щеше да се промени.

На предната каруца седеше кочияшът им — който бе обвързан с тях много отдавна — и ги подкарваше с песен, подтикваше ги, увещаваше ги. За разлика от миньорите затворници, раците нямаха нужда от бичове или тояги, за да бъдат подкарани — песента на кочияша проникваше през броните им и влизаше в мозъците им. Райф не разбираше как става това и би се обзаложил, че малцина го разбират. Талант като този бе рядък и ставаше все по-рядък. Такива кочияши можеха да искат солена цена за услугите си.

Въпреки че беше безполезно, Райф се втурна след потеглилия керван. Надяваше се, че той може да спре, ако се наложи някой товар да бъде разместен. Но тичаше най-вече защото воят на преследвачите му се усилваше.

Не смееше дори да се озърне през рамо.

Вместо да забави, керванът набираше скорост.

Въпреки това той продължи да тича — а после някакво движение привлече погледа му надясно. Един тилазавър се появи иззад каменната могила и се втурна да му пресече пътя. Тичаше ниско приведен, изпънат като стрела право към него. На разпенената му муцуна блестяха големи зъби. Звярът нямаше да го убие — това би било прекалено милостив край. Тилазаврите бяха обучени да повалят избягалия затворник и да разкъсват ахилесовите му сухожилия.

След което затворникът веднага отиваше на коловете, където смъртта щеше да дойде много по-бавно. Мнозина умираха не от набиването на кола, а от ятата лешояди и мравки, които ги нападаха, кълвяха ги с острите си човки и ги ядяха с парещите си челюсти, докато нещастникът крещеше и се гърчеше в агония.

Въпреки тази заплаха Райф откри, че нозете му забавят ход, прекалено изтощени и слаби след толкова време в мините. Даже подклажданият от ужаса огън в него накрая припука и угасна.

И тогава един силен удар в гърба го запрати напред.

Тилазавър!

Райф политна към пясъка, очакваше да усети как зъбите разкъсват плътта му. Вместо това една ръка се уви около кръста му и го задържа изправен. Не го бе нападнал тилазавърът. Той се обърна към бронзовата жена. Тя го вдигна, докато само пръстите на краката му останаха да се влачат по пясъка.

— Какво пра…

А после тя набра скорост, краката ѝ тупкаха по земята. Тичаше по пясъка като носен от бурята храст през пустинята. Той се мъчеше да следва темпото ѝ, но краката му само дращеха безполезно, докато земята прелиташе под тях.

Жената профуча покрай тилазавъра, който се опита да я подгони, но бързо изостана и зави разочаровано подире ѝ. Другите му запригласяха.

Пред тях последната кола от кервана беше все по-близо.

Жената тичаше след нея, но дори нейната умопомрачителна скорост не бе достатъчна. Когато последната каруца бе само на няколко десетки крачки от тях, керванът ускори ход. Каруцата започна да се отдалечава.

„На косъм…“

А после стомахът на Райф се преобърна, когато жената скочи високо като пустинен заек, който избягва отровното стрелване на змия. Прелетя остатъка от разстоянието, блъсна се с разтърсващ удар в задницата на колата и се вкопчи в ръба.

Жената избута Райф нагоре, като едва не го изпусна, и той се улови и издрапа върху колата. Щом се озова върху купчината руда, се просна по гръб, изтощен до крайност, без да обръща внимание на острите ръбове, които го бодяха. Не му пукаше. В момента за него това бе най-удобното легло на света.

Жената се отпусна на колене до него. Хвърли поглед назад към Варовиково.

— Всичко е наред — изпъшка той. — Вече не могат да ни хванат.

Дори не си направи труда да се огледа за преследвачи. Усещаше как търкалящите се колела на кервана набират скорост. Малцина създания бяха по-бързи от пясъчните раци. Те можеха да надбягат дори вестоврана. При такава скорост керванът щеше да стигне до Наковалнята много преди да бъде пратено някакво съобщение. А там той бързо щеше да се изгуби сред врявата и хаоса на пристанищния град. Можеше дори да се качи на някой кораб за чужбина, ако се наложи.

— В безопасност сме — въздъхна той, уверявайки колкото жената, толкова и себе си.

Потупа я по бедрото и отново забеляза колко странно податлив е бронзът, сякаш е просто загоряла плът.

Тя не му обърна внимание. Погледът ѝ бе насочен към небето, но не към слънцето. Тя се взираше към ниския хоризонт, където висеше полумесецът. Райф си спомни по-раншното си впечатление за нея, как ликът ѝ му бе напомнил за Ловкинята. И тъмната Дъщеря, и сребърният Син живееха на луната. Говореше се, че двамата постоянно се гонят около нея, което води до нарастването и смаляването ѝ. Но тази гонитба си оставаше един от големите философски спорове. Дали Дъщерята гонеше Сина? Или пък обратното? За такива религиозни въпроси се бяха водили войни.

В момента обаче той не даваше пукната пара за това.

„Свободен съм…“

Засмя се към небето.

Струваше му се невъзможно. Радостта се надигна в него и успокои блъскащото му сърце и запъхтяното му дишане. Най-накрая той се надигна и седна. Загледа как керванът преминава през море от черно стъкло, където пясъкът бе разтопен от някакъв огнен катаклизъм. Отражението на слънцето в повърхността му бе ослепително.

Дневната жега постепенно се усилваше. Райф се огледа. Трябваше да се скрият от пряката слънчева светлина — или поне той. Замисли се кой е най-добрият начин да си изкопае заслон в натрошените камъни.

„Май работата ми като миньор още не е приключила.“

Въпреки палещото слънце върна вниманието си към загадката, коленичила до него. Какво точно бе откраднал от Изповедниците? Що за дух бе затворен в този бронз? Спомни си, че архишерифът бе споменал за наближаваща война и как едно подобно създание би могло да наклони везните. Сега вече разбираше. Всяка армия, предвождана от такова чудо — или легион от такива като него — щеше да е неудържима.

Въпреки това чувстваше, че е неправилно да се възползват от нея по подобен начин.

„Природата ѝ не е такава.“

Опита се да разчете изражението ѝ, докато тя все така се взираше в луната. Сега чертите ѝ бяха застинали в тъга, сякаш скърбеше за някаква голяма загуба. Той посегна пак към нея, после свали ръка. Беше ѝ задължен — на този дух, който му бе дал свободата, беше му спасил живота. Искаше му се да я попита как може да изплати такъв дълг, но се страхуваше, че тя не умее да говори. Или пък ѝ трябваше още време, за да се закрепи напълно духът ѝ в бронза. Така или иначе, той нямаше какво да ѝ каже.

Мълчаха. Тя продължаваше да гледа към луната. Керванът продължаваше пътя си на север. Райф се намести удобно. Някаква летаргия го обзе след многото ужаси на този ден. Той се заслуша в песента на кочияша, донасяща се до тях, в непрестанното трополене на колелата. Знаеше, че трябва да се залавя със заслона си, но клепачите му натежаваха.

След известно време до него се разнесе тих стон, който го събуди. Той се обърна и погледна жената, която все още бе вперила взор към хоризонта. Не можеше да каже дали стонът е скръбна въздишка или първият ѝ опит да заговори.

Въпреки това настръхна целият.

Устните ѝ се разделиха и оформиха една-единствена дума, прошепната към луната.

— Гибел…

III.

Отровени сънища

Какво са поличбите, ако не сънища за утре.

Какво са сънищата, ако не надеждите на деня, обвити в тъмни сенки.

из поемата „Алегория на един ясновидец“ от Деймън хи Торанк

8.

Внезапното падане я стресна и я събуди. Никс размаха ръце, за да се хване за нещо. Сърцето подскочи в гърлото ѝ и част от нея разпозна това чувство. Много пъти ѝ се беше случвало, когато е полузаспала и унесена, да почувства как светът под нея се разпада. В такива моменти започваше да се мята панически, докато падаше — само за да се събуди миг по-късно и да открие, че е на сигурно място в леглото си.

Не и този път.

Продължи да пада, като размахваше ръце в чернотата около себе си — не за да я отблъсне, а за да я придърпа по-близо. Мракът ѝ бе близък като собствената ѝ кожа. Долу растеше някакво странно сияние. Като риташе и пъхтеше, тя се опита да остане в уюта на сенките. Но нищо не можеше да спре падането ѝ към онази светлина.

Опита се да закрие очите си с ръка, за да ги предпази от яркото сияние, но нещо я хвана за китката и не я пускаше.

До нея достигнаха думи, които звучаха едновременно далечни и току до ухото ѝ.

„Нов гърч ли получава?“

Отговорът успокои паниката ѝ с познатото си звучене.

„Не, не мисля.“ Никс позна спокойния, но уверен глас на игуменка Гайл. „Това е различно. Сякаш се бори да не се събуди обратно в собственото си тяло.“

С тези думи в съзнанието на Никс нахлуха спомени, сякаш се бе отприщил някакъв бент, освобождавайки кипнала разпенена вода на ужаса.

… бягство нагоре по стълбите.

… заплаха от насилие и прогонване.

… топла кръв, течаща през изстиналите ѝ от ужас пръсти.

… обезглавено тяло.

… грамадна сянка, изникнала през дима.

… смазваща тежест.

… зъби и отрова.

… невъобразима болка.

… а после мрак.

Един последен спомен се надигна в нея, изтласквайки всичко друго. Хиляди викове и писъци изпълниха главата ѝ, тялото ѝ — докато не станаха неудържими и най-сетне избликнаха от гърлото ѝ. Светът в нея отново се разлюля, все по-бясно. Все пак отвъд всичко това тя усети да се надига необятна тишина. Сви се уплашено от нейната безкрайност и неизбежност.

Една хладна ръка се допря до трескавото ѝ чело. Глас зашепна в ухото ѝ.

— Дете мое, успокой се. В безопасност си.

Никс се помъчи да се върне в тялото си, не толкова защото се бе вслушала в думите на игуменката, а за да им възрази.

— Не… — изграчи тя.

Даже този измъчен протест я изтощи. Задиша тежко, усещаше острия мирис на тинктури, запарен чай, прашни клонки на сушащи се билки. Въпреки това мъчително яркото сияние отказваше да помръкне.

Опита се да вдигне ръка — после другата — но китките ѝ бяха вързани. Тя стисна клепачи и извърна глава настрани, но сиянието бе навсякъде. Не можеше да избяга от него.

— Развържете я — заповяда Гайл.

Отговори ѝ някакъв мъж:

— Но ако изпадне пак в гърчове, може да се нарани…

— Трябва да ѝ помогнем да се събуди сега, лечител Йорик, иначе може да не се събуди никога. Страхувам се, че е прекалено слаба. Спа близо цял лунен цикъл. Ако потъне пак в отровния си сън, никога няма да излезе от него.

Никс усети дръпване, после още едно — и китките ѝ вече бяха свободни. Тя вдигна треперещите си ръце срещу светлината. Думите на игуменката стиснаха гърдите ѝ. „Цял лунен цикъл.“ Как бе възможно? Още усещаше как я мачкат чудовищните юмруци, как зъбите пронизват плътта ѝ. Беше сигурна, че е минала не повече от една камбана от нападението. Но ако Гайл казваше истината, по-голямата част от лятото вече си бе отишла.

Ръцете стигнаха до лицето ѝ и откриха, че там има превръзка, омотана върху очите ѝ, около главата ѝ. Опипа ръбовете. Някой се опита да ѝ дръпне ръцете.

— Остави я, дете — предупреди я училищният лечител.

Никс нямаше сили да се съпротивлява. Не че изобщо се опита. Мракът вече бе започнал да разяжда ръба на яркото петно. Тя приветства завръщането му, нещо познато сред целия този хаос. Остави ръцете си да паднат на леглото. Изведнъж се почувства толкова уморена, някакъв каменен ступор тегнеше над костите ѝ.

— Не — сопна се рязко Гайл. — Вдигни ѝ главата. Бързо.

Никс усети нечия ръка да я подхваща за тила и да вдига главата ѝ от възглавницата. Пръсти се заеха да размотават превръзката около очите ѝ. Макар да го правеха нежно, главата ѝ се люшкаше при всяко движение. Зави ѝ се свят. Мракът се сви още повече около яркото петно в центъра.

— Нали казахте да оставим очите ѝ превързани — промърмори лечител Йорик. — За да ѝ е по-лесно.

— Предпазливост, родена от надежда — каза Гайл. — Но сега такава предпазливост носи прекалено голям риск. Тя дори в момента потъва бавно обратно в небитието. Трябва да направим каквото можем, за да попречим на това.

С едно последно дръпване превръзката падна от лицето ѝ. Крайчецът ѝ забърса бузата на Никс. Тя намери сили да повдигне едната си ръка по-високо, за да се предпази от ослепителната светлина. Стисна очи още по-силно. Въпреки това сиянието пронизваше черепа ѝ, изтласкваше мрака, изпепеляваше го.

Нечии пръсти я хванаха за брадичката и една мокра кърпа, миришеща на омайниче, размекна гуреливите корички, слепили клепачите ѝ.

— Не се съпротивлявай, дете — каза Гайл. — Отвори очи.

Никс се опита да си дръпне главата, но пръстите върху брадичката ѝ се стегнаха.

— Прави каквото ти казвам — настоя игуменката с тон, който подчертаваше високото ѝ положение в Манастира. — Или ще бъдеш загубена навеки.

На Никс ѝ се искаше да се възпротиви, но баща ѝ я бе научил винаги да уважава по-възрастните. Тя открехна клепачите си и ахна от болка. Светлината — също толкова заслепяваща като мрака, който бе познавала цял живот — я парна като коприва.

Горещите ѝ сълзи рукнаха и отмиха още турели и мръсотия от очите ѝ. Освен това смекчиха режещата светлина до воднисто сияние. В мъглата плуваха форми, подобни на сенките в ярък летен ден. Само че с всяко болезнено мигване те ставаха по-ясни; цветове, които само си бе представяла, разцъфтяха в пълното си великолепие.

Сърцето ѝ запърха в гърдите като паникьосана свиркоопашка в клетка. Тя издрапа назад в леглото — по-далеч от невъзможните две лица, които я гледаха.

Лечител Йорик бе присвил очи срещу нея, лицето му бе сбръчкано като блатна слива, оставена прекалено дълго на слънце. Взорът ѝ проследи всяка негова черта. Тъй като по-рано зрението ѝ бе замъглено, всички цветове — малкото, които можеше да види дори в най-светлия ден — винаги бяха приглушени и смътни.

„Но сега…“

Тя се взираше, хипнотизирана от блестящо синия цвят на очите му, много по-ярък от всяко ясно небе, което бе виждала някога.

Когато лечителят се обърна към игуменката, плешивото му теме отрази слънчевата светлина, нахлуваща през единствения прозорец в стаята.

— Изглежда, бяхте права, игуменко Гайл — каза той.

Вниманието на Гайл бе все така съсредоточено върху Никс.

— Можеш да ни виждаш. Нали, дете?

Онемяла, Никс просто зяпаше. Игуменката бе с много по-тъмна кожа, отколкото си бе представяла. Знаеше, че тя е родена на юг, в земите на Клаш. Косата ѝ обаче бе бяла като тебешир и вързана на множество плитки на темето ѝ. Очите ѝ бяха много по-зелени от всяко огряно от слънцето езеро.

Игуменката сигурно бе забелязала смайването на Никс. Усмивка заигра в ъгълчетата на устните ѝ. Облекчение смекчи очите ѝ. Макар че, честно казано, Никс не можеше да е сигурна в нищо от това. След като никога не бе виждала тънките нюанси на израженията, нямаше как да знае дали ги тълкува вярно.

Въпреки това тя най-после отговори на въпроса на игуменката с кимване.

„Мога да виждам.“

Макар че трябваше да се радва на такова невъзможно нещо, в момента изпитваше само ужас. Някъде в мрака, който бе оставила зад гърба си, още можеше да чуе писъците, надигащи се от онези сенки.

Игуменката сякаш долови вътрешния ѝ ужас, защото усмивката ѝ помръкна. Тя потупа Никс по ръката.

— Оттук нататък вече би трябвало да се поправиш. Мисля, че най-после намери пътя си за излизане от небитието на отровата.

Вечно покорна и без да иска да изглежда неблагодарна, Никс кимна отново.

Но това не отговаряше на чувствата ѝ.

Макар че по някакво чудо можеше да вижда, се чувстваше по-загубена от всякога.

На другия ден Никс сърбаше рядка овесена каша, хванала купичката между дланите си. Още бе слаба и трябваше да използва и двете си ръце, за да я държи стабилно.

Баща ѝ седеше на столче до леглото ѝ, подпрял брадичка на бастуна си. Гледаше я с окуражителна усмивка, но очите му оставаха присвити, а челото — смръщено.

— Това е бульон от кокоши кости със смлян овес. — Той хвърли поглед към вратата, после се приведе към нея. — И няколко капки вино. Би трябвало бързо да те вдигне на крака, знам аз.

В последните му думи прозвуча надежда.

— Сигурна съм, че ще ме вдигне. — За да го окуражи, тя отпи нова голяма глътка, преди да се обърне и да остави купичката на близката маса.

Докато се изправяше, огледа малката стая в лечебницата, покритите ѝ с лишеи каменни стени, високия тесен прозорец и таванските греди, окичени със сушащи се билки. Дълго пламъче танцуваше бледо на върха на потъмняла газена лампа. Никс още се чувстваше зашеметена от самата гледка и детайлите в стаята: трепкащите нишки на паяжината в ъгъла, прашинките, носещи се в слънчевите лъчи, шарките на дървото по мертеците. Всичко това бе прекалено много. Как можеше човек да се справя с толкова много неща накуп? Всичко това беше главозамайващо… и някак погрешно.

Затова се обърна и вместо това се съсредоточи върху очите на баща си. Опита се да успокои тревогата, блестяща в тях.

— Тук се грижат добре за мен. Изредиха се почти всички училищни лекари, алхимици и йеромонаси.

Всъщност почти не я оставяха да спи.

„Може би се страхуват, че няма да се събудя пак, и не смеят да изпуснат тази възможност.“

Даже не бяха пускали баща ѝ да я види до тази сутрин. След като бе получил разрешение, той не бе губил нито миг. Още при първата камбана за деня докуцука на четвъртото ниво — където се намираше лечебницата на манастира — придружен от единия брат на Никс. Бастан носеше огромно гърне с овесена каша, сложено в кофа с жар, за да го държат топло.

Брат ѝ вече се бе върнал вкъщи, за да помага на по-големия им брат в грижите за добитъка. Явно дори това, че някой се е върнал от мъртвите, не забавяше темпото в оживения търговски пункт. Все пак, преди да си тръгне, Бастан я бе прегърнал с месестите си ръце, хвана бузите ѝ в длани и се взря настойчиво в очите ѝ.

— Недей да ни плашиш повече така — предупреди я. — Следващия път, като решиш да се боричкаш с мирски прилеп, повикай първо братята си.

Тя му обеща да го направи, като се опитваше да се усмихне, но напомнянето му за атаката бе разпалило ужаса в нея. Поне постоянното внимание на върволицата лекари, точеща се през малката ѝ стая, я разсейваше. Те я мушкаха и щипеха навсякъде, като често я караха да се изчервява. Оглеждаха дълго заздравелите дупчици на шията ѝ, измерваха коричките, човъркаха краищата им и взимаха парченца. Двама — прегърбени от старост — бяха сложили пиявици на китките и глезените ѝ, а после бяха изхвръкнали развълнувано навън с подутите от кръв черни чудовища.

Игуменка Гайл понякога идваше с другите, но отклоняваше всеки опит на Никс да получи отговори, да запълни дупките от онзи ужасен ден. Все пак Никс знаеше, че вестта е плъзнала из манастира. От време на време лица се появяваха на високия прозорец на стаята ѝ, за което бе нужно да се покатериш на перваза, та да надникнеш поне за миг към чудото вътре.

Тя знаеше и причината за цялото това внимание — както в стаята, така и извън нея.

„Никой никога не е оцелял от отровата на мирски прилеп.“

Това бе загадка, която алхимиците се мъчеха да разгадаят, и чудо, което йеромонасите искаха да припишат на правилния бог. За да се разсейва, бе подслушвала разговорите на хората, които идваха при нея. Слушаше предположенията и удивленията им. Те разговаряха, сякаш нея изобщо я нямаше.

„Не може да е била отровена наистина. Бас държа, че е било в най-добрия случай съвсем леко отравяне.“

„Или по-вероятно е някакъв номер, някаква престорена немощ.“

„Или може би Дъщерята се усмихва мрачно на детето.“

„Или може да е била ярката благословия на Сина. Чух как в дълбокия си сън тя извика към луната и…“

Последният разговор бе прекъснат от пристигането на игуменката Гайл, която отпрати двамата монаси с раздразнено въртене на очи и сурово мръщене към Никс — сякаш тя бе направила нещо нередно.

Но оцеляването на Никс не бе единственото чудо, скрито в тази стая.

Тя предпазливо разтърка очите си — клепачите ѝ бяха подути от постоянното внимание към възвърнатото ѝ зрение. Всеки път, когато ги притвореше, някой ги отваряше.

Никс обръщаше особено внимание на всеки опит да бъде обяснено това конкретно чудо — чудо, което наистина я объркваше. Сякаш бе излязла от най-тъмната пещера в най-яркия ден. Макар че би трябвало да е благодарна, част от нея все още искаше да се върне в уюта и познатата обстановка на пещерата. Даже при първия ѝ опит да ходи тази сутрин, крепена от ръката на игуменката, тя имаше чувството, че е бебе, току-що появило се на този свят. Искаше ѝ се да припише всичко на слабостта от дългото лежане, но знаеше, че несигурността ѝ отчасти се дължи на приспособяването ѝ към зрението. След толкова много години населената ѝ със сенки слепота бе проникнала дълбоко в духа ѝ, в костите ѝ, в начина, по който се бе движила. Сега умът ѝ се мъчеше да съчетае онова, което е била в миналото, с новата ѝ зряща личност.

Гайл сякаш интуитивно я разбираше.

— Ще намериш своето равновесие — беше ѝ обещала тя.

Погледна бастунчето в ъгъла — брястовата пръчка, която бе забравила в астроника преди цял един живот. Още имаше нужда от него, въпреки че зрението ѝ чудодейно се бе появило.

Въздъхна и закри очите си с длан.

Все още чувстваше тъмнината като свой дом.

— Уф, май се заседях прекалено дълго — рече баща ѝ. — Гледам те, че си търкаш очите. Сигурно си уморена. Ще те оставя да си почиваш.

Тя свали ръката си с усмивка на устните и болка в сърцето.

— Никога, татко. Никога не можеш да се заседиш прекалено дълго.

Взря се в мъжа, който я бе спасил от блатата, беше я приел в дома си и я беше дарил с цялата си обич. Само за един ден новопридобитото ѝ зрение бе разкрило детайли от света около нея, едновременно дребни и дълбоки, но тук не ѝ бе дало нищо ново.

Лицето на баща ѝ беше същото, каквото го беше познавала винаги. През годините бе проследила всяка негова линия, всяка грапавина и белег от миналото. Пръстите ѝ бяха минавали през косата му, докато оредяваше. Дланите ѝ бяха усещали черепа под кожата. Нещо повече, досега тя вече познаваше всяка негова усмивка и мръщене като своите собствени. Даже очите му бяха със същия цвят, който си бе представяла винаги: мътнозелени, като тинестото дъно на блестящо езеро.

Нямаше нужда от зрение, за да познае този човек.

В този момент осъзна колко е грешала преди миг. Взря се в мъжа, който отразяваше цялата ѝ любов.

„Това е най-истинският ми дом.“

Баща ѝ се размърда, явно се канеше да става.

— Трябва да вървя.

Откъм вратата долетя възражение.

— Може би не още, търговец Поулдър.

Погледите и на двамата се извъртяха натам. Влезе игуменка Гайл, повела лечителя Йорик.

— Бих искала да ви попитам за деня, когато сте намерили Никс като бебе, изоставена в блатата. — Гайл даде знак на бащата на Никс да седне на стола. — Това може да се окаже полезно, за да разберем какво е станало. И дори как да се грижим за нея оттук нататък.

Баща ѝ смъкна шапката си и закима усърдно. Едната му ръка приглади оцапаната му жилетка, сякаш се срамуваше, че го виждат с такава занемарена дреха.

— Разбира се, госпожо игуменко. Ще направя всичко, за да помогна и на вас, и на момичето.

Раздразнение обхвана Никс при смиреното държане на баща ѝ. Нямаше причина той да се кланя, дори да пълзи пред някой от Манастира.

Гайл седна на края на леглото с уморена въздишка. Кимна на бащата на Никс, с когото вече бяха лице в лице.

— Благодаря, търговец Поулдър.

Раменете на баща ѝ се отпуснаха. Никс осъзна, че никога не е виждала игуменката в друга поза, освен на горда властност. Сега държането ѝ бе по-топло, по-скоро подканващо, отколкото заповедно.

Лечителят Йорик дойде при тях, но остана прав, скръстил ръце на мършавите си гърди.

— Какво искате да знаете? — попита баща ѝ.

— Доколкото разбирам, Никс е била бебе на шест месеца, когато сте я намерили.

— Точно така. — Баща ѝ се усмихна и се отпусна, щастлив да разкаже историята, която с радост споделяше с всеки, пожелал да я чуе. Описа отново как бе чул плача на Никс в блатото. — Разбира се, старият Мърморко я чу пръв. Подкара влека кажи-речи право към нея.

— И не видяхте наоколо никой друг? — попита Гайл. — Никаква следа кой я е оставил?

Баща ѝ поклати глава.

— Нито стъпка, нито дори прекършена тръстика. Сякаш бе паднала право от небето върху плаващо легло от блатни плевели.

Гайл хвърли поглед към Йорик, който ѝ кимна, без да каже нищо, и после попита:

— И малката Никс е била сляпа още тогава?

Усмивката на баща ѝ помръкна.

— Така беше. Бедното дете. Очите ѝ бяха забулени и посинели. Не ясни като шлифовани кристали, както са сега. Може би затова са изоставили бебето в блатото. Дълбоко в мочурищата и без това е трудно да свържеш двата края. Но загубата за тях беше печалба за мен.

Никс отново се зачуди кои ли са били истинските ѝ родители. Старата горчивина в нея се усили. Тя не прощаваше толкова лесно като баща си. Прочисти гърло, обзета от желание да отклони разговора от тази деликатна тема, и попита:

— Какво общо имат тези неща с онова, което ми се случи?

Всички погледи се обърнаха към нея. Отговори ѝ игуменката:

— С лечител Йорик смятаме, че не си била родена сляпа.

При тези думи Никс трепна.

— Не помня някога да…

— Може да не го помниш — каза Йорик. — Но явно винаги си притежавала способността да виждаш. Синкавата ципа върху очите ти е скривала света от теб.

— А сега я няма — обади се баща ѝ. — Чудо. Истинска благословия от Майката.

Вниманието на Никс остана съсредоточено върху игуменката.

— Какво мислите, че ми се е случило, за да ме ослепи преди толкова много години?

Гайл премести поглед към Йорик, после обратно.

— Смятаме, че нещо в блатата те е омърсило. Отрова може би. Или облак развален въздух.

Баща ѝ кимна.

— Там има всякакви гадости.

Йорик пристъпи към нея и заговори с изпълнен с интерес глас:

— Или пък може да е реакция на нещо, с което си се сблъскала. Чел съм трактати как прахът в древни стаи може да предизвика слузест катар. Това често се приписва на духове или на присъствието на пленени демони. Но други смятат, че може да има родство с подобно заболяване, което поразява мнозина напролет заради изхвърлянето на цветния прашец при цъфтежа — онова, което в Южен Клаш наричат Розова треска.

Обърканата физиономия на баща ѝ приличаше на нейната.

— Но какво общо има това със слепотата на Никс?

— Обикновено, ако не се окажат смъртоносни, подобни реакции затихват от само себе си — отвърна Йорик. — Но понякога могат да оставят дълготрайни увреждания. — Посочи с тънкия си пръст лицето на Никс. — Като например слепота.

— Но защо сега съм излекувана? — попита Никс.

Игуменката се обърна към нея.

— Смятаме, че при борбата си с отровата тялото ти се е отървало и от тази стара зараза.

— Ако е така, това ни кара да се чудим — добави Йорик — дали настоящето не би могло да ни разкрие миналото.

Тя смръщи вежди.

— Какво имате предвид?

Гайл я потупа по крака през одеялото.

— Както може би подозираш, аз нямам много вяра на блатни вещици, които четат бъдещето в хвърлени кости. Вместо това търся принципи, които се крият пред очите ни. Ако отровата на мирския прилеп те е излекувала, това може би означава, че онова, което те е поразило като бебе, също е свързано някак си с този обитател на блатата.

— Друг прилеп? — Никс се намръщи. Искаше ѝ се да отхвърли подобно твърдение, но си спомни за безграничния ужас, който я обземаше — много по-силен от този на съучениците ѝ — когато над главите им се раздадеше крясък на такова създание.

„Възможно ли е да е вярно?“

Гайл явно се чудеше същото.

— Имаш ли някакъв спомен за подобна среща? Ако тогава си разполагала със зрение, може да си видяла подобно създание.

Никс сведе поглед. Представи си как баща ѝ я е намерил като бебе и си спомни думите му отпреди малко: „Сякаш бе паднала право от небето“. Затвори очи и си се представи как лежи по гръб върху плетеница от блатни растения и се взира нагоре към покритите с мъх клони. Отново бе сляпа, изоставена, ядосана, уплашена, ревяща и оглеждаше небето през замъглените си очи. Едно по-ярко петно бележеше слънцето — после някаква тъмна сърповидна сянка проряза сиянието и изчезна в сенките.

Тя се вцепени.

Гайл забеляза това.

— Какво има?

Никс отвори очи и поклати глава. Не знаеше дали това, което е видяла, е истински спомен или фантазия, предизвикана от догадките на игуменката.

— Нищо — успя да промърмори.

Гайл продължи да я гледа, очите ѝ бяха остри като зъби.

Никс отклони поглед. Не знаеше какво да мисли за този откъслечен спомен — ако наистина беше спомен. Но също така не можеше и да го отхвърли, особено като се имаше предвид чувството, което го съпътстваше. Когато си се бе представила като бебе, не бе изпитала ни най-малък ужас при вида на сърповидната сянка, минала през слънцето. Но пък в най-тъмните кътчета на сърцето си знаеше какво е почувствала в онзи момент.

Погледна баща си.

Беше се почувствала като у дома.

9.

— Нека оставим този въпрос за друг път — каза Гайл. — Когато си по-отпочинала и здрава, може да си спомниш повече. Сигурна съм обаче, че имаш много въпроси за сегашното си положение. Не съм в неведение за опасенията и страховете, които си се опитала да изкажеш през последния ден. Може би трябва да ги уталожим, доколкото ни е по силите.

Никс бе повече от готова да остави настрани миналото си и да се съсредоточи върху настоящето — но в същото време се страхуваше да го направи. Наистина имаше въпроси, които трябваше да зададе, но отговорите я плашеха.

Облиза устни. Знаеше, че трябва да попита за резултатите от атаката на деветото ниво на училището, да се изправи срещу неодобрението, което несъмнено щеше да дойде. Като начало огласи най-големия си страх — името на онова момче, съученика ѝ седмокласник.

Затвори очи, за да го изрече, защото намираше сила в мрака.

— Бърд… — прошепна тя.

Отговорът на Гайл бе прям.

— Мъртъв е. Но подозирам, че ти вече го знаеш.

Тя не отрече.

— Ами другите?

— Съучениците ти ли?

Тя отвори очи и кимна, спомни си тълпата, която я бе гонила по петите.

— Те се опитаха да скрият истината за онзи ден, но Джейс проговори, за да те защити, и разби мълчанието им.

Никс въздъхна облекчено и отправи безмълвна благодарност към Джейс. Младежът — който ѝ служеше вместо очи, докато беше сляпа — отново се бе оказал най-преданият ѝ приятел тук в Манастира. И бе пострадал заради това приятелство. Тя си спомни разкървавения му нос.

— Калфа Джейс е добре — каза Гайл, сякаш отгатнала притесненията ѝ. — Гори от желание да те види, но му казахме да потърпи.

Никс преглътна.

— А Кинджал, близначката на Бърд?

Дълбока бръчка се вряза между веждите на Гайл.

— Върна се във Фискур с останките на брат си, или поне малкото, което не бе погълнато от кладата. Но ще си дойде след две седмици, когато свършва лятната ваканция. Опитах се да я разубедя.

Гайл се вгледа в Никс, мълчаливо добавяйки онова, което бе останало неизречено. Кинджал нямаше да остави смъртта на брат си без последствия. Нито пък баща им, кметът на Фискур.

— Какво ще стане с мен? — попита Никс, прехвърляйки се на по-непосредствения си страх. — Все пак се качих на деветото ниво.

Това бе ненарушимо правило в Манастира. Да стъпиш на това ниво, без да си приет за деветокласник, се наказваше с незабавно изгонване. Нямаше никакви изключения — дори когато животът ти е бил изложен на опасност.

Гайл насочи пръст към гърдите ѝ.

— Не ти си извършила нарушението.

Никс сбърчи лице в недоумение.

— Аз бях. Имаше много свидетели.

Заговори Йорик.

— Също толкова свидетели има, че си умряла. Както алхимици, така и йеромонаси. Сърцето ти наистина беше спряло. За половин камбана, а може би и повече. Никой не мислеше, че ще оцелееш.

— И все пак ти се върна от мъртвите — добави Гайл. — Прероди се, пречистена от миналото си. Всички започнаха да вярват, че Майката те е благословила двойно. Първо с живота ти, а после и със зрението ти.

— Идея, която бе упорито насърчавана от игуменката — изкиска се Йорик.

Гайл сви рамене.

— И кой може да каже, че греша?

— Много бих искал да видя как някой ще се опита — отвърна той.

— Но това със сигурност е била ръката на Майката — настоя баща ѝ. — Аз нямам никакви съмнения. Тя винаги се е усмихвала на дъщеря ми.

Надежда се надигна в гърдите на Никс.

— Това означава ли, че мога да остана в училището? Да завърша седми клас и да продължа в осми?

— Опасявам се, че не — въздъхна Гайл. — Въпросът бе поставен пред Съвета на осемте и те гласуваха срещу това.

Баща ѝ се изправи.

— Това не е справедливо!

Никс посегна и го хвана за ръката — тя трепереше. Стисна я, за да го накара да млъкне, готова да приеме своята участ, но не по-малко отчаяна от него.

— Всичко е наред, татко. Станалото — станало.

— И двамата не ме разбрахте. — Гайл впери очи в очите на Никс. — Беше решено, че ти не бива да продължиш в осми клас със съучениците си. Тъй като явно беше благословена на деветото ниво, никой няма да дръзне да гласува срещу изразеното от Майката желание.

— Не разбирам — каза Никс.

— След две седмици ще преминеш направо в девети клас — каза Гайл.

На Никс ѝ трябваха цели три вдишвания, докато проумее какво ѝ казва игуменката. Замига в опит да прогони смайването си.

„Девети клас…“

Баща ѝ реагира по-бързо. Възкликна толкова високо, че накара всички да подскочат:

— Какво ви казвах! Знаех си го! — Пусна пръстите на Никс и падна на колене до леглото ѝ. Долепи длани една в друга и вдигна палци към челото си. — Благодаря на Земната майка за милостта ѝ и за благословиите, с които ни дари.

Но даже набожността му не можеше да удържи задълго радостта и ликуването му и той се изправи — даже нямаше нужда да използва бастуна си. Хвана главата на Никс и лепна целувка на челото ѝ. Едва тогава се успокои достатъчно, за да се вгледа хубаво в нея. Сълзи бяха навлажнили очите му, течаха по бузите му.

— Да не повярва човек! — възкликна ухилено. — Моята Никс! Деветокласничка! Нямам търпение да кажа на Бастан и Аблен. Момчетата ще се пръснат от гордост.

— Най-добре да отидеш да им кажеш веднага — каза Гайл. — Има един друг въпрос, който искам да обсъдя с дъщеря ти. За него е необходимо да останем насаме.

— Да, да, разбира се. — Баща ѝ се обърна да си вземе бастуна. — Знам, че с лечителя имате много работа, няма да ви преча.

— Много съм ви задължена, търговец Поулдър.

Баща ѝ се обърна пак към нея. Лицето му сияеше от гордост и това го правеше да изглежда двайсет години по-млад. Той поклати лекичко глава, но усмивката му не се стопи.

— Да не повярва човек! — повтори той.

„Да, наистина не е за вярване.“

Никс се опита да приеме непонятното. След толкова много чудеса нямаше вяра на това последното. Все пак положи всички усилия да отвърне на усмивката на баща си. Ако не друго, поне сърцето ѝ се сгряваше да го гледа толкова щастлив. Струваше си, че почти не бе умряла, за да види вярата на баща си в нея оправдана, а духовната му щедрост — възнаградена.

— Ще ти донеса вечеря преди първата вечерна камбана — обеща той. — Ще доведа и Бастан и Аблен. Ще го отпразнуваме със сладък кейк и мед.

Тя се усмихна възможно най-искрено.

— Благодаря, татко.

Той се поклони на игуменката и лечителя, промърмори благодарности и излезе. Никс се заслуша в заглъхващото потропване на бастуна му по коридорите.

Гайл също се вслушваше. Изчака потропването да утихне, а после даде знак на Йорик да затвори вратата и се обърна към Никс. Лицето ѝ бе станало сурово.

— Това, за което ще говорим сега, не бива да го споделяш с никого.

Никс се поизправи в леглото и зачака, докато игуменката и лечителят си шепнеха до вратата. Долови само откъслеци от тихия им разговор.

… пратим вест до Азантия…

… слухове за ифлелени…

… кралят няма да търпи…

… клевета и богохулство…

… трябва да знаем със сигурност.

Последното бе изречено от лечителя Йорик, който хвърли поглед към Никс. Игуменката въздъхна тежко и кимна. Обърна се, дойде до леглото и приседна отново на края му.

Никс потрепери. Усещаше, че тук се раздвижват сили, много по-големи от нея. Гайл изучаваше внимателно лицето ѝ и това продължи твърде дълго. Каквото и да търсеше игуменката, накрая, изглежда, остана доволна и заговори.

— Никс, докато беше изгубена в онова отровно небитие, ти се мяташе и се бореше, сякаш си уловена в кошмар. Помниш ли нещо от това?

Тя поклати отрицателно глава. Макар че не бе истина. Определено помнеше писъците в тъмното, люлеещия се свят, а после смазващата безкрайна тишина. Не искаше да лъже, но бе прекалено уплашена, за да го изрече на глас, сякаш това щеше да го направи неизбежно. Искаше да го забрави, да го отхвърли цялото като трескав сън, призрак, роден от страха ѝ от смъртта.

Сега обаче игуменката се опитваше да придаде плът и кръв на този сън.

Гайл явно забеляза страха ѝ.

— Трябва да знаем, Никс. Каквото кажеш сега, ще си остане само между нас тримата. Кълна ти се.

Никс вдиша дълбоко на два пъти. Как можеше да откаже на жената, която я бе защитавала така? Трябваше да изплати този дълг.

— Аз… помня само късчета — призна накрая тя. — Беше сякаш някакво голямо бедствие е сполетяло Земята. Гласовете на всички хора по всички земи се надигнаха в ужас. Светът се тресеше и се разпадаше. А после… после…

Устата ѝ пресъхна, докато го преживяваше наново.

Писъци отекнаха в черепа ѝ и тя цялата настръхна.

— Какво стана после? — меко попита Гайл и посегна да я хване за ръката.

Никс се сви уплашено; искаше ѝ се да го запази в себе си. Вместо това вдигна очи към игуменката, така че тя да види и искреността, и страха ѝ.

— Пълна тишина. Тишина далече в пустотата. Чак до студените звезди.

Гърлото ѝ се сви около следващите думи, сякаш се опитваше да ги задуши, за да останат неизречени, толкова силна бе увереността ѝ.

— Аз… знам, че това ще стане. Не разбирам как, но ще стане.

Гайл се обърна към Йорик и лечителят се приближи.

— Каза, че тишината стигала до звездите. Ами луната?

Тя се намръщи.

— Луната ли? Не разбирам.

Пръстите на Гайл стиснаха ръката ѝ.

— Докато се мяташе, ти ломотеше и викаше. Често нещо за луната. Все повтаряше думата „лунопад“.

Никс поклати глава, за да отрече, че знае нещо за това — и този път бе вярно.

Игуменката се взираше в нея, очите ѝ постепенно се разшириха от смайване.

— Сигурна ли си, че нямаш никакъв спомен за луната?

— Може би си я видяла в съня си? — настоя Йорик.

Никс почна да мести поглед между двамата.

— Не съм видяла нищо. Кълна се в Сина и Дъщерята, които живеят на луната. — Вдигна ръка и докосна първо едното си око, после другото. — Чух писъците. Усетих трусовете. Но в този кошмар бях сляпа както винаги.

Гайл се отпусна.

— Разбира се.

— Съжалявам — каза Никс. Знаеше, че я е разочаровала. — Това е всичко, което помня. Наистина.

— Вярвам ти.

Йорик притвори очи и каза уморено:

— Изглежда, боговете са избрали счупен съсъд, който да напълнят с мъдростта си.

Това подразни Никс. Макар че като малка бе искала да има зрение, никога не се бе смятала за „счупена“. Изкачването ѝ по нивата на училището бе достатъчно доказателство за това.

— Може би не боговете са я избрали… — промърмори загадъчно Гайл и стана. — Няма значение. Докато не можем да потвърдим кое се смята за богохулство, ще споделим каквото знаем. Ще пратя вестоврана до Върховръх.

— Но ако кралят…

— Не се бой, моят дръзновен бивш ученик ще се вслуша в съвета ни. И двамата знаем за тайната работа, която върши той в Калето.

Никс още се чувстваше гадно, имаше чувството, че някак си е разочаровала игуменката и лечителя. Но при споменаването на Калето наостри уши. Това бе най-старото училище в кралството, разположено на най-високия хълм в покрайнините на Върховръх. Освен това бе дом на древната Крепост на Изповедниците и се говореше, че там спечелилите знака на великрист в алхимичните и религиозните науки се ровят в най-загадъчните знания.

В най-необузданите си мечти Никс си беше представяла, че се влива в редиците им. Макар че, честно казано, никога не бе хранила сериозни надежди. Но пък, от друга страна, не бе очаквала и че ще стигне до деветото ниво на Манастира.

— Не бива да казваш на никого за нищо от това — каза ѝ Гайл. — Нито за разговора ни и в никакъв случай за кошмарите си. Дори на семейството ти.

Никс кимна. Нямаше намерение да го прави. Беше доволна просто да забрави цялата тази работа. Смяташе да натика всичко дълбоко в съзнанието си — докато не престане да чува онези писъци. Долови обаче и скритото зад заповедта на игуменката предупреждение — че животът ѝ зависи от мълчанието ѝ.

„Но дали то ще е достатъчно?“

Отново усети завихрянето на сили, много по-големи от самата нея, на машинации и кроежи отвъд разбирането ѝ, които говореха за назряваща буря. Представи си медния планетарий в астроника, как зъбните му колела се въртяха, движейки планетите около нагряваното от въглени слънце. Но сега, да, сега чия ли ръка въртеше гигантските зъбни колела около нея?

„И колко ли време остава, преди да ме смажат?“

10.

Беше последната вечерна камбана. Никс, с бастунче в ръка, отиде до леглото си — все още се движеше неуверено и се чувстваше слаба. А може би беше от щедрото количество ром в сладкия кейк. Капнала от умора и натъпкана почти до пръсване, тя не се съмняваше, че сънят ще дойде бързо.

Ушите ѝ още звънтяха от смеха и песните на баща ѝ и двамата ѝ братя, които празнуваха Възхождането ѝ на деветото ниво. Тя се усмихна, като си помисли колко се гордееха с нея. Страховете и трепетът от тазсутрешния таен разговор с игуменката и лечителя бяха прогонени от семейното веселие, от собствената ѝ надежда за бъдещето ѝ.

„По-добре да оставя всичко зад гърба си“, бе решила. Щеше да отхвърли страшните си сънища и да ги забрави. Пророчески или не, такива важни неща бе най-добре да се оставят на хората, които знаят какво правят — или поне на онези, които имат достатъчно власт и влияние да ги променят.

„Аз определено не съм от тях.“

Пламъкът на газената лампа затрепка и сенки затанцуваха по каменните стени. Това я замая и тя се тръшна със стон на леглото.

Задиша дълбоко, за да си избистри главата. Ветрецът, духащ през високия отворен прозорец, носеше мириса на блатна вода. Бръмченето на комарите се смесваше с крякането на жабите и острото свирене на щурците. В далечината омайващата песен на блатен гмурец будеше тъжен копнеж.

Тя въздъхна и вдигна очи към прозореца. Небесния отец още грееше навън — но ликът му оставаше скрит за погледа. Макар че слънцето никога не изчезваше, вечерно време яркостта му леко отслабваше и сенките се сгъстяваха. Тази промяна бе по-забележима преди, когато замъглените ѝ очи бяха по-чувствителни към капризите на светлината и сянката. Сега промяната бе едва доловима, което я натъжаваше, сякаш с връщането на зрението си бе изгубила част от себе си.

Отрезвена от тази мисъл, стана и отиде до прозореца. Дръпна кепенците, за да закрият слънчевата светлина, и стаята потъна в полумрак. Но не можеше да се насили да ги затвори съвсем. Твърде дълго бе живяла в сенките.

Взря се в пълната луна във вечерното небе. Изучи лика ѝ, блестящ от яркото лице на Сина. Вгледа се в неясните тъмни очи, отдолу може би нос, под него определено уста. До днешния ден зрението ѝ не бе достатъчно остро да забележи такива подробности.

„Наистина прилича на лице.“

Усмихна се на Сина. Знаеше, че през следващите дни тъмната Дъщеря ще прогони това лице. Такъв бе танцът им от началото на времето.

— А когато видя лицето ти да се появява отново, о, сребърни Сине — прошепна тя на луната, — ще съм в девети клас.

Трудно ѝ бе да го проумее. След две седмици желанието, което бе кътала дълбоко в сърцето си, щеше да се сбъдне. Радостта в нея грееше също тъй ярко като Сина в небето. Въпреки това тя не можеше да пренебрегне и мрака там, като нейна собствена мрачна Дъщеря, чакаща да затъмни ярката ѝ радост.

Никс знаеше източника на този мрак, защото помнеше въпроса на игуменката. Потърси в лика на луната някаква враждебност или опасност. Но не откри нищо, не почувства нищо.

Извика в съзнанието си думата, използвана от игуменката, опита вкуса ѝ върху устните си.

— Лунопад.

„Какво изобщо означава това?“

Тъй като нямаше отговор, сви рамене, легна и се сгуши в одеялата. Лежеше по гръб и се взираше в съхнещите билки, окачени на таванските греди. В трепкащия пламък на газената лампа изглеждаше, сякаш мърдат и посягат към нея.

Тя потрепери.

Май зрението носеше със себе си собствени специфични ужаси.

Изсумтя, угаси газената лампа, обърна се настрани и стисна по-здраво одеялото. Затвори очи, но се съмняваше, че сънят ще дойде толкова бързо, колкото бе смятала.

Грешеше.

Тя бяга нагоре по сенчестия планински склон, през покрайнините на каменна гора без листа. Крясъци на хора и животни я преследват през последната част от пътя ѝ. От всички страни ехти звън на стомана, накъсван от тътена на бойните машини.

Запъхтяна и останала без дъх, тя спира рязко на върха. Обхваща с поглед всичко, осъзнава, че е по-стара, по-висока, покрита с белези, на лявата ѝ ръка липсва един пръст. Но сега няма време за такива загадки.

Пред нея няколко души с татуирани лица и напоени с кръв роби стоят в кръг около олтар, на който се мята и рита огромно сенчесто създание. Крилете му са приковани към камъка с желязо.

— Не… — изкрещява тя с продрано гърло и в черепа ѝ се разгаря огън.

Тъмни лица се обръщат към нея, проблясват извити ножове.

Тя вдига ръцете си високо и плясва с длани, от устните ѝ излитат думи, чужди за нея, които завършват с едно име:

— Башалия!

При тази дума черепът ѝ освобождава огнената буря, държана вътре, и тя изригва с такава сила, че разбива каменния олтар. Железните клинове се изтръгват от черния гранит и сенчестият звяр отскача високо във въздуха. Кръвта му шурва по тъмното сборище и го кара да се разпилее.

Един мъж тича към нея, вдигнал високо ножа си, с проклятие на устните.

Изтощена и празна, тя може само да падне на колене. Няма сили дори да вдигне ръка да се защити. Просто обръща лице към забулените в дим небеса, към пълния лик на луната. Сърповидната форма на крилатото създание преминава през нея и изчезва в дима и мрака.

Времето едновременно се забавя и се разтегля. Луната става все по-голяма. Бойните машини наоколо замлъкват. Писъците и виковете на агония преминават в хор на ужас. Земята под коленете ѝ затреперва, все по-силно с всеки следващ дъх.

А луната продължава да изпълва все по-голяма и по-голяма част от небето, вече пламти по края и затъмнява целия свят.

Тя намира сили да назове тази гибел.

— Лунопад…

После един нож се забива в гърдите ѝ — и пронизва сърцето ѝ с истината.

— Провалих се… Провалих всички ни.

Никс ахна и сепнато седна в леглото.

Сълзи замъгляваха новопридобитото ѝ зрение. Сърцето блъскаше в ребрата ѝ. Тя освободи едната си ръка от омотаните одеяла и избърса очите си. С другата потърка огнената болка между гърдите си, очакваше да види по пръстите си кръв.

„Беше само сън.“

Преглътна и размърда езика си в пресъхналата си от страх уста.

— Беше само сън — повтори, този път на глас, може би за да убеди сама себе си.

Погледна към прозореца и луната, която продължаваше да грее там, увиснала в небето както преди, нито по-голяма, нито по-малка. Насили се да успокои дишането си. Вдигна лявата си ръка, разтвори юмрука си и го сви пак.

„Всичките ми пет пръста са си тук.“

Въздъхна облекчено.

— Просто не съм на себе си — опита се да се убеди сама. — Татко винаги слага прекалено много ром в сладкия кейк. И всички онези приказки…

„Лунопад…“

Беше сигурна, че разпаленото ѝ от рома въображение е забъркало всичките ѝ опасения и съмнения в сънувания кошмар. Нищо повече.

Все още вдигнала глава, загледа как съхнещите клонки и стръкове на билките ѝ махат от таванските греди. Сънят бе не по-реален от мърдането на сенките, причинено от трепкащ пламък.

И внезапно се вцепени.

Погледът ѝ се стрелна към нощното шкафче и газената лампа. Помнеше как я беше угасила. А кепенците на прозореца сега бяха разтворени по-широко, отколкото ги бе оставила. Изви врат и се вгледа в сенките над мертеците.

„Там горе има нещо.“

При тази мисъл светът ѝ се преобърна. Изведнъж тя видя себе си как се взира нагоре, седнала в леглото. Извика и се видя как вика. После светът се върна в нормалното си положение и тя бе отново в леглото и зяпаше в тавана.

Редица сушени клонки потрепериха и привлякоха погледа ѝ.

От мертеците две червени очи сияеха насреща ѝ.

Вик се надигна в гърдите ѝ, но преди да излети навън, до нея достигна пронизително писукане. Беше беззвучно, но тя го почувства с цялото си тяло и настръхна. То се отрази от каменната стена и изпълни цялата стая. Проряза въздуха покрай ушите ѝ и отекна в черепа ѝ, карайки мозъка ѝ да пламне.

Тя запуши ушите си с длани, но това не ѝ помогна с нищо.

Пламъците се разгоряха до пожар и донесоха странни усещания. Ноздрите ѝ се изпълниха с остра мускусна миризма, напоена с дъх на масло и пот. Езикът ѝ усети вкуса на сметана, богат и сладък. Сенчести образи запърхаха и главата ѝ се люшна назад, сякаш брулена от пищящите ветрове отгоре.

Светът около нея притъмня, а в същото време един друг се избистри.

… мъничките ѝ пръстчета дращят по козина.

… издадените устенца намират тъмната бозка, на която виси капка мляко.

… тя я засмуква и рита с късите си крачета, за да се избута лакомо напред.

… мека кожа я придърпва по-наблизо, за да я пази на топло и в безопасност.

Тръсна глава, за да разпръсне тези мисли, да отрече онова, което бе започнала да подозира. Но не можеше да се отърве от тях.

Други откъслечни образи запрелитаха през ума ѝ. Понякога бе самата тя, гледаща навън; друг път сякаш гледаше себе си някъде отвисоко.

… пълзи през тръстиките.

… мъчи се да засмуче пръста на крака си.

… димяща сяра опарва ноздрите ѝ.

… един топъл език я почиства цялата.

… тя е грабната и понесена нависоко, и ветровете шибат крайниците ѝ.

Образите проблясваха все по-бързо и по-бързо, и тя започна да ги вижда странно замъглени.

… млякото, което суче, е гъсто и сладко. Изпълва корема ѝ, прави я по-силна, а съня ѝ — по-дълбок, но също така бавно кара света ѝ да потъмнява.

… топлият език ближе очите ѝ, този път не толкова нежно, а по-скоро с трескава загриженост.

… острото писукане и подсвиркване, което винаги е изпълвало света и черепа ѝ, което е оформило самото ѝ съществувание, сега звучи скръбно, печално. Сякаш целият свят около нея плаче.

… после отново е вдигната от земята и понесена през сенките.

… мъничките ѝ уши дочуват мученето на голямото животно долу заедно с хрущенето и пукането на тръстиките, докато то се движи през блатото.

… спусната е нежно на място близо до животното. Новото ѝ легло е влажно и около него се носи аромат на цветя.

… по това време тя вече почти не може да вижда.

… сянка надвисва над нея. Големи очи се взират надолу. Космата буза се притиска към нейната. Един език я облизва за последно. Ноздри сумтят, запечатвайки я в спомените си.

… после — след един последен мощен замах на гигантски криле — е изоставена.

… реве от скръб за загубата си, като ехо на писукането, което продължава да я залива от висините, но става все по-слабо и по-слабо.

… гледа как една сянка преминава през луната и изчезва.

Най-после светът се върна. Беше отново в леглото. Малките очички горе продължаваха да блестят, но ужасът от тях се бе стопил до смътна искрица. Искаше ѝ се да отхвърли показаното — изгубени спомени, събудени наново от писукането — но не можеше. Знаеше, че са верни. И все пак това бе прекалено много, за да го възприеме, и обръщаше с главата надолу всичко, което знаеше за себе си.

Ала преди дори да се опита да изпълни тази невъзможна задача острите писъци откъм мертеците станаха още по-пронизителни. Тя отново се взираше в себе си отгоре. Знаеше, че гледа през очите на създанието, скрито там. После друг образ се насложи върху този, трепкащ като отражение в спокойно езеро.

Тя отново бе голо бебе, притиснато към една бозка, сгушено в козината и крилете на огромна фигура, която я пазеше. Погледна към другата бозка, където сучеше малка тъмна фигурка, гола и мъхеста. Тънките ѝ крилца бяха разперени непохватно встрани. Ноктенца се бяха вкопчили за опора в косматата кожа… и малки червени очички отвръщаха на погледа ѝ. Този друг винаги се бе намирал до нея, подслонен и пазен от същите криле.

Трепкащият образ най-после се стопи. Стаята притихна отново.

Тя преглътна няколко пъти, замаяна от това знание. Присви очи към мертеците и двете червени очи. Сега знаеше какво се крие там.

Сякаш за да потвърди това, една тъмна фигура — малко по-голяма от снежна гъска — се преметна и се появи пред погледа ѝ. Крилете ѝ се разпериха широко, а после с един-единствен плясък съществото изхвръкна през тесния прозорец. Погледът на Никс проследи младия мирски прилеп, който описа остър завой и изчезна.

Тя затаи дъх и се опита да прецени как приема това натрапничество.

Тези създания бяха проклятието на тукашните сурови земи — хищници, които нямаха равни. Но тя не изпитваше страх. Вместо това предишният ѝ ужас се бе втвърдил в студена увереност.

Знаеше кой ѝ е дошъл на гости тази вечер.

Продължи да се взира през прозореца, представяйки си онази друга бозка и мъничката фигурка — която сега вече бе пораснала и покрита с козина.

„Изгубеният ми брат.“

IV.

Принцът в шкафа

Цялата красота на света може да се намери в земите на Халенди. От изток на запад те се спускат като гигантски стъпала, сякаш предназначени за самите богове да крачат по тях. От димящите планини на Булото надолу към мъгливите гори на Облачен предел, за да се просне накрая изобилието на плодородните равнини на Широзем. Ала няма по-голямо чудо от града, около който се въртят тези земи и по-голямата част от света, зашеметяващото великолепие на Азантия.

Анотирано от осемдесеттомния трактат на Лираста

„Всеобща география“

11.

Синът на върховния крал се събуди със стон сред въшки и вонята на собствената си повърня. В далечината сутрешните камбани ехтяха от висините на Азантия. Звънът прескачаше от една камбанария на друга, общо шест, разположени на всеки от върховете на звездообразните стени на Върховръх.

Той се опита да натъпче тънката възглавница в ушите си, докато звуците възвестяваха новия ден. Но звукът продължаваше да разтърсва черепа му и да поражда болки в зъбите му. Стомахът му се преобръщаше и жлъчката му заплашваше да се надигне. Той я преглътна и наложи волята си върху нея, но не и преди да се оригне мощно.

Най-после и последният звън отекна над Залива на обещанията и камбаните милостиво заглъхнаха.

— Да, така е по-добре — въздъхна принц Канти към тъмната стая със затворени кепенци.

Стисна очи и се опита да си спомни къде е. Миришеше на пот, пикня и вкисната бира. Някаква мазнина цвърчеше на скара и димът се промъкваше през дъските на пода. Откъм готварницата се носеше дрънчене на съдове, накъсвано от ревовете на ядосан ханджия.

„А, да…“

Смътно си спомняше изрисувана дървена табела, на която имаше брониран рицар с вдигнат към устните му меч. „Островърхият меч“. Отдавна някой грубо бе преправил меча на стърчащ мъжки член. Никой не си бе направил труда да му върне предишния вид. Развеселен от такова художествено майсторство, той не можеше да остави кръчмата непосетена. Ако си спомняше добре, това бе третото подобно заведение, което бе удостоил с височайшото си присъствие. Не че бе съобщил истинското си име. Както обикновено, бе дошъл облечен в груба шаячна дреха и просто наметало, което да скрие, че е принц.

Седна, установи, че това е лоша идея, но не се отказа. Спусна босите си крака на пода, като се чудеше къде ли са се дянали панталоните му. Почеса се по чатала, опитвайки се да изчопли няколко хапещи го въшки. Но това бе безнадеждна битка. Само една баня с луголист и много пара щеше да спечели тази война.

Със стон се изправи и бутна един кепенец над тоалетната, за да пусне вътре свеж въздух. Ярката светлина режеше очите му, но той я изтърпя като заслужено наказание. Вече беше горещо. Небето бе синьо, с няколко пръста пламтящи розови облачета на изток. А пък на запад, напротив, ниско над хоризонта се бяха струпали тъмни буреносни облаци. Вятърът ги бе довял откъм морето и сега те се събираха над житните поля оттатък река Талак и пълзяха неотклонно към града.

Представи си двете небесни реки, които се опитваше да му опише алхимик Фрел. Ученият твърдеше, че по небето тече гореща река и носи огнена жар от опалената от слънцето страна на Земята към ледената ѝ страна — а после се връща като по-студен поток, който минава по-ниско над земите и моретата в обратната посока, от запад на изток. Говореше се, че тези две реки — вечно течащи в различни посоки — са благословили земите на Короната с годен за живеене климат. Йеромонасите вярваха, че това се дължи на боговете близнаци, огнения Хадис и ледения великан Мадис, които духат тези реки по небето, докато Фрел и неговият орден настояваха, че се дължи на някакви естествени мехове от огън и лед. Споровете продължаваха през делящата ги линия на деветото ниво на Калето.

Канти въздъхна. Изобщо не му пукаше каква е истината — макар че би трябвало. Той самият щеше да се качи на деветото ниво след по-малко от две седмици. Не че бе заслужил такава висока позиция. Но беше кралският син. Съветът на осемте трудно би могъл да му откаже Възхождане.

А дотогава възнамеряваше да използва остатъка от лятната ваканция, за да се радва на свободата си. Разбира се, Канти изобщо не се нуждаеше от оправдание за подобно гуляйджийство. Всички вече отдавна знаеха репутацията му. Канти си бе спечелил множество прякори, на които хората често се кискаха около някой ожулен кръчмарски тезгях, докато той седеше маскиран и приведен над халбата си: Принца пияндурник, Мухльото, Тъмното нищожество. Но най-подходящият от всички бе просто Принцът в шкафа. Той бе принц, чиято единствена задача в живота бе да служи за резерва, ако по-големият му брат близнак умре. Съдбата му бе да стои прибран на рафта, за в случай че някога потрябва.

Обърна се да си потърси панталоните. Намери ги смачкани в единия ъгъл и бързо ги обу. Не се срамуваше от тези прякори, защото си ги бе заслужил. Всъщност беше го направил умишлено. Като по-малкия от двамата сина на краля, никога нямаше да седи на трона. Затова играеше ролята си добре. Колкото повече се унижаваше, толкова повече караше брат си да блесне.

„Това е най-малкото, което мога да направя за теб, драги ми братко Микен.“

Намръщи се, докато довършваше обличането си, и заподскача на един крак, нахлузвайки ботуша на другия. „Може би не биваше да се туткам толкова в корема на майка ни.“ Вместо това Микен си бе пробил път навън пръв и си бе осигурил високото местенце с първия си рев. Орисан да се възкачи на трона, брат му винаги се бе радвал на обич и обожание. На седемгодишна възраст бе пратен в Легиона на територията на замъка. През последните осем години го бяха обучавали на всякакви стратегии и оръжия, подготвяйки го за ролята на бъдещ крал на Азантия.

От друга страна, Канти бе изкъшкан от Върховръх и пратен да учи в Калето. Това не бе нещо неочаквано. В кралските родове на Азантия имаше немалко случаи на родени близнаци, понякога с еднакви ликове, друг път с различни. Микен изглеждаше като изваян от бял варовик, наследил външността на баща си, включително русите къдрици и морскосините очи. Момичетата — а и много жени — примираха по него, когато минаваше, особено защото годините в Легиона бяха покрили тялото му със здрави мускули. Не че нещо от това отиваше на вятъра. В много нощи Микен практикуваше различен вид фехтовка в харема с робини на Върховръх.

Нищо не можеше да е по-далеч от живота на Канти. Като втори син на него му бе забранено да докосва меч. В добавка беше почти девствен, с изключение на един припрян смущаващ нервен опит. Нещата не се подобряваха никак от това, че в Калето такива наслади бяха забранени — а и Канти определено не разпалваше женските желания толкова успешно като по-големия си брат близнак.

Докато Микен бе целият светлина и напереност, Канти се бе метнал на покойната им майка. Кожата му бе тъмна като абанос, косата му черна като въглен, очите буреносно сиви. Държанието му също бе по-кротко, като нейното. Определено предпочиташе собствената си компания.

Ето защо, след като му бе забранено да използва меч, той се зае да овладее ловния лък. Баща му даже бе окуражил тези му стремежи. През многото векове, откакто управляваше неговият род, кралство Халенди бе установило властта си от единия до другия край на северната Корона. Разширението на земите им се извършваше не толкова с мечове и бойни кораби, колкото с рала, брадви и сърпове. Опитомяването на пущинака бе също толкова важно за подсигуряване на територията им като укрепването на стените или строежа на замъци. Природата бе не по-малък враг за побеждавано от всяка чужда армия.

Затова, когато намереше свободно време, Канти се отправяше към нашарените с горички хълмове на Широзем, за да ловува и да усъвършенства уменията си — както точния си прицел, така и следотърсаческите си способности. Мечтаеше си някой ден да изкачи скалите на Земелом, за да стигне до мъгливите гори на Облачен предел, а може би дори и до обраслите в джунгли планини на Булото на Далаледа, където малцина дръзваха да стъпят и още по-малко се връщаха.

„Но това вероятно никога няма да стане.“

Всъщност напоследък му бе все по-трудно да се измъква за такива похождения, особено с изкачването му по нивата на Калето. Ученето поглъщаше по-голямата част от времето му. Това бе причината да намрази училището — защото го държеше затворен в Азантия. Като компенсация си бе измислил ново развлечение. Беше научил, че може да намери бягство от действителността на дъното на халбата.

Ето как се бе озовал тук, налазен от въшки и с пръскаща се глава.

След като се облече, наметна на раменете си протрит пътнически плащ и скри главата си под заострената му качулка. Излезе през вратата, спусна се по скърцащото стълбище с няколко хлабави стъпала и се озова в общата стая на хана. Шепа рибари бяха заели най-близката до кухнята маса, за да са сигурни, че ще получат най-топлото ядене.

Ханджията бършеше дъбовия тезгях с мазен парцал.

— Искаш ли нещо за хапване? — извика той на Канти. — Имам овесена каша с варено волско копито и овесени питки.

Канти изстена.

— Колкото и съблазнително да звучи, май ще откажа. — Свали кесията от колана си, извади сребърен полуорел и го подхвърли на ханджията. Монетата подскочи веднъж и падна близо до мъжа, който я забърса с парцала си. — За нощувката, с моите благодарности.

— Това е предостатъчно, момко. Даже е много — каза ханджията с рядка честност.

— А. — Канти сложи ръка на корема си. — Само че още не си видял в какво състояние е стаята, която ми даде.

Това му спечели няколко разбиращи кискания откъм масата на рибарите.

— По-добре къркай, докато можеш, момко — извика един от тях, който глозгаше волско копито. Изглеждаше, че по-голяма част от кашата отива в брадата му, отколкото в гърлото. — Наближава пищното празненство на лордчето и Върховръх ще ни остави на сухо тук, на Дъното.

Друг кимна мъдро.

— Почакай и ще видиш. Ще откарат най-хубавите ни бурета с пиячка горе в замъка.

— А на нас ще оставят само рядка водица и утайка — съгласи се трети.

Здравенякът с оцапаната брада изплю кости от волското копито на масата.

— Разбира се, ти знаеш кой от тяхната пасмина пие най-много. — И сръчка с лакът съседа си. — Мухльото!

Избухна смях.

— Това нищожество едва ли е особено щастливо — съгласи се друг.

— Със сигурност — призна кисело Канти.

— Не и след като оня хубавец брат му е с една крачка по-близо до трона. — Овесената брада смушка с лакът и другия си съсед. — Особено ако онази каркасийка наистина топли пудинг в печката си.

Последва още смях.

Канти махна неохотно с ръка, остави ги да се веселят и излезе от хана. Направи гримаса към слънцето, проклинайки наум Небесния отец. На запад изтътна гръмотевица, сякаш му се караше за богохулството.

Той изръмжа под нос.

Изглежда, никой не бе доволен от Мухльото.

„Най-малко пък аз.“

Със стон на самосъжаление засенчи очи и се взря нагоре от Дъното на града към блестящата Корона на Върховръх. Предстоеше му дълъг път обратно до общежитието му в Калето.

Наведе глава и дръпна по-ниско качулката, за да скрие лицето си от Небесния отец. За жалост не слънцето беше най-големият му проблем. Докато се изкачваше по кривите улички, главата му туптеше при всяка крачка. Ярките сутрешни отражения в прозорците пронизваха гуреливите му очи като ножове.

Продължи със залитане, подпирайки се сегиз-тогиз на стените, като се опитваше да усмири стомаха си. За малко не падна, докато минаваше покрай една тясна пресечка. Нечия ръка го подхвана.

— Моите благодарности — измърмори Канти.

Само че същата ръка изведнъж го дръпна в тъмната пресечка. Още ръце го сграбчиха и той видя трима бандити с тъмни плащове. При тази опасност го прониза паника. Прокле се, че бе свалил гарда — това винаги бе грешка в Дъното, дори и в най-яркото утро.

Върхът на нож го бодна отстрани, подчертавайки непредпазливостта му.

— Извикаш ли, умираш — предупреди го тих глас в ухото му и го изблъскаха по-навътре в уличката.

Канти си спомни за тежката си кесия и колко щедро бе подхвърлил сребърен полуорел на ханджията. Трябваше да има достатъчно ум да не е толкова небрежен с парите. Щедростта рядко бе възнаграждавана на Дъното.

Щом се озоваха дълбоко в сенките, крадецът изсъска в ухото му:

— Май си хванахме принц, излязъл от шкафа си.

Канти се вцепени. Вече бе посегнал към кесията си, готов да им я даде. Сега обаче разбра, че тежките медни грошове и сребърни орли в нея няма да му откупят свободата тази сутрин. Даже Принца пияндурник струваше повече от шепа сребърници.

Със замаяна глава, Канти се засмя неубедително. Залитна, докато се опитваше да извие глава към крадеца с ножа.

— Ти… Ти си мислиш… че само защото съм мургав хубавец, съм принцът? — И изпръхтя презрително.

Спътникът на крадеца се приведе по-близо към Канти, като почти опря носа си в неговия. Дъхът му вонеше на вкисната бира и изгнили зъби.

— Сигурен ли си, че е той, Фент?

Възползвайки се от тази възможност, Канти вкара в действие единственото си оръжие. Отпусна контрола върху стомаха си и избълва мощна струя повърня, която улучи крадеца право в лицето.

Мъжът се дръпна с рев и почна да бърше парещите си очи.

Канти използва моментния шок, за да стовари петата на ботуша си върху стъпалото на държащия го мъж. Той извика, а Канти се изтръгна от хватката му. Ножът сряза плата на наметалото му, но не намери плът. Той ритна с другия си крак, улучи третия мъж в гърдите и го запрати към отсрещната стена.

Без да се бави, отскочи и се втурна към улицата. Безмълвно благодари на разузнавача от Облачен предел, който го бе научил да ловува, да използва лък и най-важното, да се справя с опасностите, когато ловецът се превърне в плячка. „Понякога бягството е най-голямото ти оръжие“, беше му набил в главата Бре’бран.

Бе взел присърце този съвет и сега изскочи отново на ярката улица. Блъсна се в неколцина пешеходци и събори някакъв вързоп от ръцете на една жена.

— Извинете — промърмори, без да спира.

Стигна до първата пресечка и сви по нея. Докато бягаше, си даде мълчаливо обещание.

„В бъдеще да съм по-предпазлив — и не толкова щедър.“

Пъхтеше тежко и запуши ушите си, когато отекна следващата камбана. Имаше чувството, че в черепа му звънтят бронзови цимбали.

Докато чакаше звукът да заглъхне, се притаи в сенките на тунела през Бурната стена. Обърна се назад и потърси някакви признаци на преследване, опрял рамо на хладната стена.

Дебелото двеста крачки защитно съоръжение някога бе образувало външната граница на Азантия, пазейки града в продължение на хиляди години от свирепите бури, връхлитащи откъм морето през Залива на обещанията. Освен това пазеше Азантия не само от лошото време. В каменната му грамада бяха издълбани оръжейници и казарми, а външната му повърхност бе нашарена с процепи за стрелба. Безброй армии се бяха разбили в тази стена — не че от столетия насам някой бе дръзнал да се опита.

Макар че ако слуховете за война се окажеха верни, скоро стените можеха пак да бъдат подложени на изпитание. Схватките по южните граници се увеличаваха. Нападенията върху търговски кораби на кралството зачестяваха.

Щом звънът на камбаните секна, Канти продължи по тунела и излезе от другия му край, оставяйки Дъното зад себе си — а също така, надяваше се, и едно конкретно трио крадци. Все пак продължи да се озърта предпазливо.

През последните векове Азантия вече не можеше да бъде удържана от Бурната стена. Бе се разпростряла във всички посоки, даже навътре в самия залив, върху трамбовани насипи, което изискваше кейовете да се удължават все по-навътре във водата.

За нещастие бурите продължаваха да идват.

Зад него, като напомняне, изтътна гръмотевица.

Дъното извън стените бе подложено на внезапни наводнения и често големи части от него бяха потопявани или отнасяни от вятъра. Но после бързо биваха възстановявани. Говореше се, че Дъното е също толкова изменчиво като времето. Картите му се рисуваха по-скоро въз основа на надежда, отколкото с помощта на пътеводно стъкло или секстон — и определено никога не се прибягваше към трайността на мастилото.

Зад Бурната стена Канти продължи през същинския град, известен като Средешника. Под защитата на това масивно съоръжение тук височината на къщите се увеличаваше и някои достигаха до средата на стената. Много от основите бяха построени върху по-стари, като всяко управление покриваше предишните и те се трупаха едни върху други като страниците на книга — история, написана върху камък.

Средешника бе и мястото, където бе съсредоточена по-голямата част от богатството на града, стичащо се от всички посоки: от плодородните стопанства в околния Широзем, от мините в Гулд’гул на изток, от западните скотовъдни ферми в Аглероларпок. Всичко течеше през Дъното и се вливаше в Средешника, за да стигне накрая до висините на Върховръх, града-крепост в центъра на Азантия.

Канти продължи нататък и обсадените от мухи кланици в близост до Бурната стена се смениха със стари ханове, шивачници и обущарници — а докато се изкачваше все по-нагоре, се появиха златари и бижутери, заедно с банки и финансови къщи. Къщите тук имаха сандъчета с цветя по прозорците. Малки ароматни градини нашарваха пътя, често оградени със стени и големи порти с шипове. На тази височина въздухът миришеше на сол заради почти непрестанния вятър, духащ откъм залива, който прогонваше смрадта и мръсотията на Дъното.

Той се огледа за последен път и позволи на разтуптяното си сърце да се успокои, вече сигурен, че се е измъкнал от крадците. Вече му се налагаше да си проправя път през все по-гъста тълпа. Фургони и каруци — вечно течащата кръв на града — изпълваха улиците и уличките, теглени от понита или волове с отрязани рога.

Зад него отекна вик, последван от плющенето на камшик.

— Ей! Разкарай се от пътя!

Канти се дръпна встрани и един голям фургон, натоварен с бъчви вино в двойни редици, мина покрай него и се насочи към сиянието на Сребърната порта, високата орнаментирана врата, водеща към Върховръх. Докато конете профучаваха покрай него, той си спомни думите на рибарите от „Островърхият меч“.

„Май онези бяха прави да се тревожат за бъдещата си пиячка.“

Тук улиците бяха накичени със стотици знамена с герба на рода Масиф: тъмна корона на фона на шестолъчо златно слънце. Всъщност стените на Върховръх бяха оформени по подобие на това слънце на герба, изградени по времето, когато неговият род се бе възкачил на трона преди четиристотин и шестнайсет години.

„Дано управляваме дълго — помисли си той горчиво. — Не че аз самият някога ще управлявам — дори не ми се иска.“

Въпреки това го заболя малко. Когато беше доста по-малък, често се връщаше обзет от носталгия в стаите си във Върховръх. Това бе единственият дом, който бе познавал. Едно време с Микен бяха неразделни, най-добри приятели, както могат да са само близнаците. Но даже подобна близост не можеше да устои на съдбините, които ги теглеха в различни посоки.

С времето посещенията на Канти ставаха все по-редки.

Което определено устройваше баща им.

Докато гордостта на краля от светлия му син растеше, търпимостта му към тъмния намаляваше. Хладните откази се превърнаха в яростни обиди или обвинения. Може би това бе отчасти причината Канти да се озове в „Островърхият меч“ със силно главоболие и разбунтуван стомах. Може би искаше да оправдае презрението на баща си към него.

За да пощади и двамата, Канти се бе научил да избягва Върховръх. Но след осем дни щеше да му се наложи да влезе отново през Сребърната порта.

Мощен порив на вятъра се втурна по улиците, тласкан от наближаващата буря. Знамената над главата му заплющяха. Тук няколко от тях бяха украсени с рогата волска глава, герба на рода Каркаса, който набавяше богатството си от сто скотовъдци ферми из цял Широзем и Аглероларпок. Макар че фургоните бяха, така да се каже, кръвта на града, Каркаса слагаше месото върху костите на всички тези земи.

Той се намръщи срещу ярките знамена на двата рода. С всяко плющене на плата те оповестяваха, че дните на Канти като Принц в шкафа наближават своя край.

Преди седмица брат му бе направил изненадващото съобщение за годежа си с лейди Миела от благородния дом Каркаса. Трябваше да се венчаят след осем дни. Смяташе се, че датата е избрана, за да съвпадне с рождения ден на Микен, който щеше да навърши седемнайсет. Макар че хората — като например онези в кръчмата — скришом се питаха дали няма друго обяснение за толкова прибързана венчавка, а именно че лейди Миела вече носи дете. Разбира се, ако някой изречеше такова нещо открито, рискуваше да му отрежат езика.

Но така или иначе, изглежда, походът на Микен към трона — и то може би с нов наследник на път — бе осигурен. От сега нататък ролята на Канти в живота беше в най-добрия случай да съветва краля. Ето защо го бяха пратили в Калето, за да се изучи както трябва за бъдещото си положение на съветник. И той трябваше да е благодарен за тази възможност. От часовете по история в училище знаеше, че много кралски близнаци не са имали това щастие. Често родените в шкафове принцове се оказвали бутнати от рафта, с нож в тялото като прощален дар, за да не възникнат съмнения в наследствеността, които биха могли да предизвикат бъдещи бунтове.

Макар че, изглежда, никой не приписваше такива амбиции на Канти.

„Толкова по-добре.“

Той сви от Сребърна улица и се насочи на юг, където в един висок хълм бе издълбано и оформено древното училище Калето. Деветте му нива се издигаха до висините на стените на Върховръх, като деветото надничаше над тях. Две клади горяха на върха на училището, изпускайки непрестанно дим от тамян и алхимии, и го подканваха да се върне в изгнаническия си дом.

Примирен с ролята си, той продължи към училището. Влезе забързано през портата и започна дългото си изкачване към осмото ниво. Имаше квартира на това ниво — или поне щеше да има през следващите дванайсет дни, а после щеше да се изкачи на деветото и последно ниво.

„Ами след това какво?“

Поклати глава и реши да остави тези въпроси за някой друг ден — когато се надяваше да не усеща черепа си, сякаш ще се пръсне по шевовете.

Докато стигне до осмото ниво, бе изкарал с потта си голяма част от пиянството. Даже киселеещият му стомах къркореше гладно. Замисли се дали да не подмине жилището си и да отиде в столовата, за да види дали не може да докопа някаква студена храна, но размисли, като си спомни в какво състояние бе оставил стаята си в хана.

„По-добре да не рискувам да оцапам още едно легло.“

Скри се от слънцето, като потъна в общежитието на осмокласниците. Неговите покои бяха направо огромни в сравнение с аскетичните килии на съучениците му. Прозорецът на спалнята му гледаше към Върховръх, сякаш за да го дразни в неговото изгнание. Още когато се бе изкачил на това ниво, беше затворил кепенците на прозореца и не ги бе отварял оттогава.

Най-сетне стигна до вратата и видя запечатан свитък, забоден на касата.

Въздъхна. Каква ли неприятност го чакаше пък сега? Взе свитъка и по навик се увери, че кървавочервеният восъчен печат е непокътнат. На светлината на факлите в коридора позна емблемата — книга, окована във вериги — която намекваше за забраненото знание, заключено в древния том.

Емблемата на Калето.

Напрегнатият възел между плешките му се отпусна. „По-добре това, отколкото тъмна корона на фона на златно слънце.“ Всякаква вест от Върховръх неминуемо щеше да е лоша.

Счупи печата и разви свитъка. Позна отработения почерк на алхимик Фрел. Той бе негов учител и наставник още откакто бе дошъл в Калето. За изтъкнат учен като него това сигурно беше досадна и в повечето случаи — безплодна задача. Въпреки това Фрел упорстваше, проявявайки безкраен запас от търпение.

„Или може би жалост.“

Поднесе свитъка до една факла и прочете написаното.

Принц Канти ри Масиф,

Има един важен въпрос, който бих искал да обсъдим насаме. Ако бъдете така любезен да дойдете в личния ми схолариум при първа възможност. Въпросът е спешен и изисква подобаваща дискретност. Уви, смятам, че за разрешаването му ще е нужен човек с вашето положение и благоразумие.

Канти изстена. Беше си представял отпускащата баня с луголист, за която мечтаеше по време на дългото си изкачване дотук. Сега бе принуден да я отложи. Макар че бележката бе деликатно формулирана като покана, не му бе трудно да разпознае скритата в нея заповед. Като член на Съвета на осемте на тяхното училище, Фрел не можеше да бъде пренебрегван. Още по-зле, призовката бе пратена вчера — дълго след като Канти бе поел по бавния си път надолу към въшливото легло в Дъното.

Смачка пергамента и обърна гръб на вратата. Зачуди се за какво ли може да го викат. Опитът обаче му подсказваше отговора.

„Не може да е друго, освен неприятност.“

12.

Канти стоеше пред врата от желязно дърво, жигосана с емблемата на Калето. Единствената допълнителна украса към символа бе сребърно хаванче и чукало, обозначаващи алхимиците. В другия край на осмото ниво имаше друга заключена врата с подобен символ, само че на него книгата носеше златна звезда, обозначаваща йеромонасите.

Канти никога не бе влизал през онази врата.

Извади изпод дългата си риза тежък железен ключ на каишка от сплетена кожа. Макар че бе отключвал тази врата безброй пъти през осемте си години в Калето, все още изпитваше лек трепет. Завъртя ключа и отвори вратата. Зад прага тясно стълбище се виеше нагоре и надолу. Тези стъпала можеха да се използват само от хора, постигнали великристка степен в алхимията.

Или в случая на Канти — принц, комуто е назначен учител от този орден.

Пое си дъх и се заизкачва по стълбите. Те започваха от първото ниво в основата на Калето и стигаха чак до деветото, давайки възможност на алхимиците да минават през нивата, несмущавани от паплачта, търчаща нагоре-надолу по външните стълбища. Горе спиралата свършваше в полукръга от кули, запазен за алхимичните занятия на деветото ниво.

Подобно стълбище, запазено за йеромонасите, се издигаше от основата до върха от другата страна на Калето и свършваше при кулите, посветени на религиозни учения и молитви. Не че Канти някога бе минавал по този път — нито пък имаше интерес да го прави.

Стигна до горния край на стълбите, където една арка — с изсечени на нея всевъзможни тайнствени алхимични символи — извеждаше в огромна зала. Свел глава, той запристъпва по каменния под. Над него голям железен канделабър сияеше със странни пламъци, които трепкаха в различни багри. Централният и най-голям от тях бе черен и изпускаше струя бял дим.

Канти мина забързано под него, затаил дъх.

Дори въздухът в залата миришеше на неведоми тайнства, наситен с дъха на горчиви химикали и енергии като на гръмотевична буря, от които ти се изправяха косите. Това чувство вероятно се изостряше от собственото му безпокойство. Той отлично знаеше какво ще сполети всеки, стъпил на деветото ниво без надлежна покана. То определено бе забранено за ученици.

Канти обаче се радваше на специално отношение — не толкова защото беше принц, колкото заради уважението към човека, който го учеше. Никой не очакваше от Фрел да снове нагоре-надолу из училището, за да се види с Принца в шкафа. Вместо това Канти извършваше въпросното катерене — сега вече по-късо, след като бе стигнал до осми клас — кажи-речи всеки втори ден.

След толкова години другите алхимици бяха преодолели първоначалния си шок от факта, че го виждат тук. С изключение на няколко раздразнени погледа, вече почти не му обръщаха внимание — което не бе много по-различно от начина, по който се отнасяха към него съучениците му. Някои продължаваха да го избягват от завист, злоба или възмущение заради тази му привилегия. Други в началото се бяха опитвали да изкрънкат някоя услуга, но след години на неуспехи накрая се отказаха и се присъединиха към останалите в презрението си.

Силен гръм го накара да подскочи така, че едва не изхвръкна от ботушите си. Бе дошъл някъде отгоре. Той присви глава, представяйки си някой експеримент, който се е объркал. Приглушени викове от същата посока подсилиха предположението му. Всеки алхимик тук имаше свой собствен схолариум, в който да провежда изследванията си.

Канти се втурна към другия край на главната зала и после по извит коридор, по чиито стени се редяха факли и почернели от времето портрети на най-прочутите учени на училището. Стигна до вратата към най-западната кула и се качи по друго стълбище, което се виеше до самия ѝ връх. Там алхимик Фрел бе разположил своя схолариум.

Стигна до най-обикновена дъбова врата и почука. Нямаше представа дали Фрел е тук, особено като се имаше предвид, че писмото беше от вчера.

— Чакай! — извика в отговор един глас.

И Канти зачака. Обзе го нервен трепет.

Накрая от другата страна на вратата изстърга резе, което го изненада. Фрел рядко се залостваше в личните си покои. Напротив, той беше повече от щастлив да дудне до безкрай за работата си или да влиза в разгорещени спорове с братята и сестрите от своя орден. Приветстваше дори мненията на йеромонасите за работата си. Вероятно тъкмо тази сговорчивост му бе спечелила място в Съвета на осемте — най-младият човек, удостояван някога с тази чест.

Вратата се открехна достатъчно, за да може Фрел да надникне в коридора. Той въздъхна раздразнено и я отвори докрай.

— Напомни ми да ти изнеса лекция върху значението на думата „спешно“ — смъмри го Фрел. — А сега — вмъквай се тук.

Канти влезе и изчака, докато Фрел залостваше вратата. Зяпна, като видя състоянието на схолариума — да не говорим за състоянието на самия учен.

„Какво става?“

Обикновено стаите на Фрел бяха подредени до пунктуалност: книгите грижливо подравнени по полиците, свитъците наредени в номерирани отделения, работните маси почистени от всяка прашинка. Канти разбираше нуждата от такава спретнатост. Мястото бе задръстено от пода до тавана. То беше отчасти древна библиотека, отчасти кабинет на учен и отчасти сбирка от куриози. Тайнствени апарати — някои стъклени, други бронзови — бяха сложени по рафтовете и по масите и понякога бълбукаха от еликсири и странни химикали. И макар че прозорците гледаха във всички посоки, обикновено — както и сега — кепенците им бяха плътно затворени, за да предпазят ценните текстове, съхранявани тук. Все пак стаята бе осветена от няколко газени лампи със скрити зад стъкло пламъци заради многото пергаменти и папируси в стаята.

Но вече не.

— Какво е станало? — попита Канти.

Фрел не му обърна внимание, а профуча покрай него с развята черна роба, препасана на кръста с ален пояс. Беше два пъти по-голям от Канти и с една глава по-висок. Тъмнорижавата му коса бе вързана на опашка на тила. Обикновено лицето му бе гладко обръснато, но сега бузите му тъмнееха от набола четина. Бръчиците около очите му, които винаги си бяха там заради постоянното му взиране в избледнялото мастило, сега се бяха задълбочили и отдолу имаше сенки. Изглеждаше, че не е спал с дни, и това сякаш го бе състарило с цяло десетилетие.

Фрел махна на Канти.

— Ела.

Канти го последва до средата на стаята. Тя изглеждаше така, сякаш през нея е минал ураган. Навсякъде имаше купища книги. Свитъци бяха пръснати по пода. Повечето газени лампи бяха на една дълга маса, издърпана от мястото си до стената и сега разположена до главния апарат в схолариума — устройство, което, изглежда, бе центърът на тази конкретна буря.

Канти отиде при Фрел до дългия бронзов телескоп по средата на стаята. Основата му бе завинтена върху колесен механизъм, а тръбата му стърчеше през един отвор в покрива на кулата. Тръбата на грамадния телескоп бе два пъти по-дебела от бедрото на Канти и по нея бяха наредени полирани кристали и огледала по някаква загадъчна схема.

Фрел се наведе над купчина пергаменти, разпилени на близката маса. Потърка се по брадичката, докато другата му ръка се колебаеше над редица кристални мастилници — всяка с различен цвят — с пера, стърчащи от тях.

— Чакай да запиша това, преди да съм забравил изчисленията си. След като луната вече не е пълна, трябва да запиша каквото мога.

Взе едно перо от лазурносиня мастилница и придърпа един пергамент. Бързо и внимателно надраска поредица числа до едно подробно изображение на лунния лик.

Канти използва това време, за да се огледа скришом. Видя спирална лентичка от черна кожа — съобщение чрез вестоврана. Не можеше да различи какво е написано, но зърна открояваща се емблема от едната страна. Тя приличаше на емблемата на Калето, само дето малката книга на нея не бе овързана във вериги, а оплетена с коприва. Той познаваше този символ.

„Манастира.“

Това бе училището, където се беше обучавал Фрел.

Върна вниманието си върху алхимика, който бе свършил с бележките си и се мръщеше през бронзовия телескоп. Изследванията на Фрел бяха насочени към тайнствата на небесата — онова, което йеромонасите смятаха за висшата сфера на боговете. Канти знаеше, че Фрел се опитва да разбере какво е записано в движенията и разположението на звездите — макар че бе принуден да извършва повечето си изследвания зиме, когато слънцето се намираше най-ниско и звездите можеха да се различат едва-едва в тяхната част от Короната.

Канти се досещаше каква е причината за интереса на Фрел към небето. Учителят му бе израснал в най-западния край на Короната, в сянката на Ледените зъби, които бележеха границата между Короната и замръзналата пустош отвъд планините. По онези места Небесния отец грееше слабо, ако изобщо грееше. Веднъж Фрел му бе описал звездния простор, разкриващ се там, но на Канти му бе трудно да си го представи.

Тук, в беззвездната Корона, Фрел бе съсредоточил изследванията си върху онова, което се виждаше най-добре в тукашното небе. Канти хвърли поглед към купчината листове и видя подробните рисунки на луната, направени наскоро — личеше си по мастилото — и покрити с кабалистични знаци, линии, мерки — всичките в различен цвят. Беше много красиво, но по някакъв студен и плашещ начин.

Другите хартии по масата бяха много по-стари, пожълтели от времето, с избледняло и почти изчезнало мастило, но изглежда, се отнасяха до същата загадка.

„Луната…“

Накрая Фрел въздъхна и поклати глава.

— Може да ми се е размътил умът или пък лунните Син и Дъщеря да са ме тласнали към бълнуване.

— Защо говориш така? — попита Канти. Никога не бе виждал Фрел да се съмнява в себе си и това го смути много повече, отколкото би очаквал. В много отношения алхимикът бе неговата твърда скала в бурната му младост. — Какво те е разтревожило така изведнъж?

— Не съм се разтревожил изведнъж. Просто не мога повече да отричам една неоспорима истина. Не мога повече да си седя в схолариума, да чета древни текстове и да продължавам с безполезните си измервания. Проучванията не могат да те занимават вечно. Рано или късно предположенията се превръщат в неизбежност.

— Не разбирам. Какво е неизбежно?

Фрел посегна и го стисна за ръката.

— Че краят на светът идва, че боговете са решили да ни унищожат.

Канти положи големи усилия да разбере онова, което последва. Шокът продължаваше да го прави глух за думите на Фрел. Той просто не можеше да повярва на богохулството, изречено от наставника му.

— Исках да го отхвърля — опитваше се да обясни Фрел. — Но преди два дни пристигна вест от Манастира и разбрах, че не мога повече да пренебрегвам всичките си измервания и изчисления.

Канти погледна черното съобщение, после пръснатите на масата рисунки на луната и събра кураж да попита:

— Какви измервания? Какви изчисления?

— Чакай да ти покажа, за да разбереш по-добре онова, което се страхувам, че предстои да се случи.

Фрел започна да мести по-старите пергаменти и ги нареди в редица. Почука по най-левия.

— Тази рисунка е направена преди седем века, някъде по времето, когато е било основано Калето. Виж колко подробно са изобразени чертите на луната — това е наистина забележително, като се има предвид колко недодялани са били телескопите по онова време. Трябва да е било извънредно трудоемка работа, особено като се имат предвид размерите на лунната повърхност.

— И какво? — подтикна го Канти.

Фрел придърпа още три листа.

— Тези са съответно отпреди двеста, сто и петдесет години. — Той погледна Канти. — Последната е направена от картографката Лираста, когато изоставила заниманията си по география, за да картографира небето.

— Това не беше ли онази, дето я изгорили на клада? — попита Канти и смръщи лице, докато изравяше от паметта си един стар урок по история. Бе напълно възможно да греши. Имаше дълга върволица хора, сполетени от тази съдба — а и от по-лоша — задето са подлагали на съмнение въпроси, които е по-добре да се оставят на боговете.

— Да — потвърди Фрел. — Тя допуснала грешката да се усъмни в съществуването на Сина и Дъщерята, приписвайки голяма част от танца им на невидими сили. Но не това е важното. Нейната карта на лунната повърхност и изчисленията ѝ допълват един модел, който датира отпреди векове, ако не и повече.

— Какъв модел?

Фрел почука по едно число, написано на всеки от листовете, което обозначаваше широчината на лунната повърхност. Даже Канти можеше да види, че с течение на вековете тези числа бавно нарастват.

Той присви очи и каза:

— Не разбирам. Да не би това да означава, че луната расте?

— Или по-вероятно се приближава към Земята. Все пак не можех да съм сигурен само от историческите сведения. Възможно е да има отклонения заради методите на измерване или сезоните, когато са правени, или дори от мястото в Короната, където са правени. Опитах се да отчета тези промени, докато търсех допълнително потвърждение.

— Какво например?

Фрел поклати глава.

— Промени в приливите през вековете. Или в честотата на женското кървене, което знаем, че е свързано с Дъщерята. Изследвах дори поведението на нощните твари, което е съобразено с нарастването и намаляването на лика на Сина.

— И тези проучвания разкриха ли ти нещо?

— Нищо, което бих могъл да използвам, за да потвърдя категорично страховете си. Затова се заех да измервам лично лунната повърхност всеки път, когато достигне пълнолуние. Правя го вече над десетилетие. И пак не можех да съм съвсем сигурен. Промените за такъв кратък период са микроскопични. Опасявах се, че ще ми е нужен цял живот, за да потвърдя или опровергая страховете си.

— Тогава какво те е развълнувало така сега?

Фрел придърпа още няколко листа.

— През последната година промените станаха по-забележими. С всяко завъртане на луната. И аз определено не мога да отхвърля тези резултати.

— Защото са регистрирани лично от теб. Тук, в Калето.

Фрел кимна.

— Луната расте с всяко завъртане. Това е неопровержим факт. И го прави все по-бързо и по-бързо.

Канти вдигна глава, сякаш се опитваше да види луната през покрива.

— Но какво означава това? Ти спомена нещо за края на света.

— Страхувам се, че не след дълго — със сигурност през следващите няколко години — Небесната дъщеря ще се върне при Майка си, тоест ще се стовари върху Земята и ще погуби всичко живо.

Канти си представи как луната се удря в света както чук удря наковалня.

— Кралят трябва да бъде предупреден — каза Фрел. — И то скоро. В това отношение ти можеш да си ми от голяма полза. Трябва да получа аудиенция при баща ти и съветниците му. Необходимо е да се действа — макар че нямам представа как точно.

Канти го изгледа. Имаше неща, които принцовете разбираха много по-добре от алхимиците.

— Не бива да го правиш — възкликна. — Баща ми — като всеки йеромонах тук — вярва, че боговете са неизменни. Само намек за противното ще доведе до осъждането ти.

И си представи Лираста, горяща на кладата.

— А и дори да не сметнат предупреждението ти за богохулство — продължи Канти, — баща ми се ръководи от поличби. Има десетки гадатели и ясновидци, които шепнат в ухото му. Ами че той кажи-речи не сере сутрин, без да се консултира първо с тях. А ти искаш да кажеш на краля — на човек, който се готви за война с Клаш, — че боговете скоро ще ни накажат. Да говориш за гибел, когато той се стяга за война — той ще го сметне не само за богохулство, ами за измяна. Ще имаш късмет, ако просто те убие на място.

Фрел обаче изобщо не изглеждаше разубеден. Потърка с пръст четината по брадичката си. Явно приемаше думите на Канти, но търсеше начин да ги заобиколи.

Канти изпъшка раздразнено и опита по-различен подход, преди Фрел да е намерил начин да го забаламоса.

— Нали знаеш историята за Рицаря отстъпник?

Фрел се вцепени, вероятно объркан от смяната на темата, макар че все пак хвърли поглед към навитото съобщение от Манастира.

„Аха, поне знае как свършва тази история.“

Фрел го изгледа намръщено.

— Какво общо има тази тъжна история с…

— Така можеш да разбереш по-добре баща ми — обясни Канти. — Всички знаят за Грейлин си Мур — чието име е заличено от легиона и който ще остане навеки заклеймен като Рицаря отстъпник. Той нарушава обета си за вярност, като ляга с една от най-високо ценените робини за наслади на баща ми, жена с несравнима красота.

Фрел кимна.

— И когато тя забременява, бяга с нея в блатата на Мир.

— Където тя умира. Тялото ѝ е намерено изкормено, разкъсано на парчета и почерняло от мухи. А бебето е изтръгнато от утробата ѝ. — Канти затвори очи, разбираше, че има и по-лоша участ от това да се родиш като Принц в шкафа. — Накрая Грейлин бе заловен, измъчван и прокуден от кралството, като му бе забранено да носи оръжие или дори да вдига юмрук. Но се говори също, че не склонил да се отрече от любовта си към онази жена, даже под мъченията. Накрая умрял в изгнание — не от раните си, а от разбито сърце.

Фрел скръсти ръце и отклони поглед.

— Така е. Суров урок, както за нарушени клетви, така и за разбити сърца.

— Но това не е цялата история — каза Канти. — Знаеш ли в какво вярваше баща ми? Защо преследваше толкова яростно рицаря и робинята, че прати по-голямата част от легиона си подир тях.

Фрел отвърна с мълчание.

— Всъщност баща ми не даваше пет пари за онази робиня. В приказките дори не се споменава името ѝ. Всъщност кралят бе така щедър да отвори своя харем и за други мъже, както от легиона, така и от вътрешния му съвет.

„И за един конкретен обичан първи син.“

Канти продължи:

— И на баща ми определено не му пукаше дали бебето в утробата ѝ е било негово или на рицаря. От векове матроните в харема знаят как да се оправят с кралски копелета, промушили се покрай противозачатъчните им чайове.

Фрел преглътна.

— Тогава защо баща ти е преследвал рицаря и робинята с такава ярост?

— Заради думите на един гадател, когото цени много високо. Не кой да е, а такъв, който опасва веждите си с черно и носи сива роба.

Очите на Фрел се разшириха.

— Някой от Изповедниците.

— Само че този свят човек целува символа на рогатата змия и според баща ми общува директно с тъмния бог Дрейк.

— Ифлелен, значи… — Фрел изглеждаше ужасен и сякаш му се искаше да се изплюе.

— Та тогава Изповедникът засъска в ушите на баща ми, предупреди го, че детето, носено от робинята — било то копеле на краля или на рицаря — ще предизвика края на света. Като чу това, баща ми подгони Грейлин човек, когото дълго бе смятал за един от най-верните си рицари и чието приятелство бе ценил високо. Всичко това, за да убие едно клето дете, над което е паднала сянката на зловеща поличба.

От присвиването на очите на Фрел Канти усети, че той го е разбрал. Въпреки това продължи, още по-упорито:

— А ти искаш да коленичиш пред баща ми и да разпалиш отново онзи стар страх. Мислиш ли, че той ще приветства такъв съвет в навечерието на една война?

— Не смятам да му поднасям поличби, разчетени в хвърлени кости или вътрешностите на жертвени животни, а истински алхимии, които не могат да бъдат отречени.

Туптенето в главата на Канти бе започнало отново. Той потърка слепоочията си в опит да го прогони.

— Не вярвам на пророчествата на гадателите повече от теб. Мисля, че онзи проклет Изповедник просто е пошепнал на баща ми онова, което той е искал да чуе, за да оправдае премахването на едно възможно копеле. Или може би поличбата му е служила на самия него и я е казал, за да забие кол в сърцето на един обичан рицар, в когото кралят се е вслушвал, и по този начин да се отърве от съперник. Но оттогава баща ми се поддава все повече на такива шепоти, особено от страна на въпросния Изповедник.

Канти се втренчи сурово във Фрел.

— Твоят глас няма да бъде чут сред тези шепоти. А и дори да ти повярват, думите ти ще бъдат обърнати срещу теб. Знам, че ще стане така. И какво ще спечелиш? Сам признаваш, че не разполагаш с решение, не знаеш как да спреш гибелта, която искаш да прехвърлиш на плещите на баща ми.

Фрел кимна бавно.

— Убеди ме.

Канти би трябвало да се чувства облекчен, но забеляза растящата решимост в очите на учителя си.

— За да убедя наистина краля — рече Фрел, — ще извърша още по-голямо богохулство.

— Не, не исках да кажа…

Фрел го потупа по ръката.

— Няма смисъл да влизам в битка с полуизваден меч. — Сви рамене. — Могат да ме убият само веднъж, нали?

Канти изстена.

— Какво смяташ да правиш?

— Преди малко беше прав. Не мога просто да поставя проблем на краля, трябва да му предложа и решение. — Обърна се и огледа разпилените по масата пергаменти. — За да стигна до такова, трябва да задълбая в причината за всичко. И подозирам, че знам откъде да започна.

— Откъде?

— Има един забранен текст, за който се твърди, че бил написан от самата Лираста. Той засягал връзката между луната и Земята, между Сина и Дъщерята и тяхната Земна майка. В него се говорело за онези невидими сили, които свързват всичко в общ танц. Но казват също, че този том се занимавал и с най-голямото богохулство от всички.

— Което е?

— Че много отдавна, още преди да бъдат написани историите ни, според Лираста, Земната майка не била постоянно обърната към Небесния отец — че някога тя се въртяла самичка, излагайки всички части на Земята към слънцето.

Канти изпръхтя. Подобна идея бе не само богохулна, но и абсурдно невъзможна. Той се опита да си представи свят, който се върти непрекъснато и слънцето напича първо едната му страна, после другата. Свят, който ту изстива, ту се нагрява. Усети как главата му се замайва само при мисълта за това. Как би могъл някой да оцелее от подобна лудост?

— Трябва да си набавя този текст — настоя Фрел. — Знам, че в него могат да се намерят отговори.

— Но къде се надяваш да го намериш?

— В Черната библиотека на Анатема.

На Канти му се стори, че земята се разтваря под него. Даже се втренчи в краката си, защото знаеше къде е погребана тази прокълната библиотека. В най-мрачните недра на Крепостта на Изповедниците.

Фрел направи крачка към вратата.

— Трябва да отида там. Преди да е станало прекалено късно.

13.

„Какви ги върша?“

Канти следваше Фрел надолу по виещата се стълба, ниво след ниво. През по-голямата част от слизането се бе опитвал да разубеди алхимика да изложи мрачните си страхове в ярката тронна зала на Азантия — и най-вече да влиза в Крепостта на Изповедниците.

Но накрая се отказа и млъкна.

Всеки ученик в Калето знаеше какво се крие под основите на тяхното училище — сенчестите зали на светите Изповедници. Говореше се, че Крепостта на Изповедниците стига толкова дълбоко, колкото високо се издига Калето.

Разбира се, носеха се какви ли не слухове за това място: за тайнствени ритуали, за оковани чудовища, за вещерство и чародейство. Учителите в Калето се опитваха да потушат тези приказки. Настояваха, че крепостта под училището е просто монашеско убежище за задълбочени изследвания и научни занимания. Изповедниците — малцината, достигнали до ранга великрист и в алхимията, и в религията — продължаваха с по-висшите си мистични проучвания тук долу. Извършваха опасни изследвания, включващи дълбока медитация и предизвикан от билки транс. Освен това се занимаваха с кабалистични експерименти и търсеха пътища отвъд всички граници на хоризонта и историята. За да се гарантира секретността, работата им трябваше да е скрита от очите на обикновените хора, дори и от надзора на алхимиците и йеромонасите от Калето.

С нищо не помагаше за намаляването на слуховете и фактът, че самите Изповедници бяха виждани рядко. Никой не знаеше точно как влизат и излизат те от крепостта си. Шепнеше се за тайни проходи и скрити врати и учениците се страхуваха да остават сами, за да не бъдат отмъкнати за някое кърваво жертвоприношение. Сякаш като потвърждение за това, наистина се бе случвало ученици да изчезват безследно — макар Канти да подозираше, че малцината липсващи са били просто недоволни, потърсили свободата извън стените на училището.

„Определено разбирам това им желание.“

Самият той нямаше особено желание да разбере дали някои от историите за Крепостта на Изповедниците са верни. Въпреки това продължаваше след Фрел надолу по стълбите.

Когато стигнаха до първото ниво на училището, алхимикът забави ход. Стълбището продължаваше да се вие още надолу. Фрел спря, преди да поведе Канти към тъмните земни недра, и каза:

— Принц Канти. Може би трябва да се върнеш в стаята си. А аз ще положа всички усилия да бъда допуснат в библиотеката на крепостта. Макар че такова разрешение се дава рядко, не е нещо нечувано. Освен това познавам няколко Изповедници, които най-малкото ще обмислят молбата ми.

— Когато става дума за проникване в Крепостта на Изповедниците, може би ще ти е нужна по-голяма помощ от някой и друг приятел вътре — отвърна Канти. — Ако наистина искаш да влезеш, един принц до теб ще е по-полезен поне от пръдня от задника ти.

Фрел въздъхна и продължи надолу.

— Може и да си прав.

Канти го последва. Определено не смяташе, че е под достойнството му да използва положението си, за да помогне на Фрел — но тази щедрост беше и малко егоистична. Надяваше се, че неговият наставник ще прекара много дни в библиотеката, или поне достатъчно, за да може той да измисли друг начин да му попречи да изложи на краля знаменията си за гибел.

Подминаха първото ниво и продължиха да се спускат надолу. Стълбите направиха още пет обиколки, преди да свършат пред абаносова врата, обкована с желязо. Видът ѝ предизвика тръпки по гърба на Канти, и особено емблемата, изрязана на трегера ѝ. Това отново бе книга, но увита не във вериги или коприва, а в намотките на зъбата змия. Този символ предупреждаваше за отровното знание, намиращо се зад този праг.

Фрел пристъпи напред, извади от джоба си ключ и отключи. Когато открехна вратата, Канти го спря, сложил ръка на абаносовото дърво. Фрел се намръщи озадачено, но Канти поклати глава.

„Недей.“

До двамата достигнаха гласове — отначало слаби, после поясни, когато вратата се отвори повечко.

На Канти не му беше трудно да познае дрезгавия властен глас на баща си. А от дългогодишен опит знаеше, че не е хубаво да изненадваш краля. Страхуваше се също, че Фрел може да се възползва от тази неочаквана възможност, за да избъбри страховете си още тук и сега.

„Не мога да позволя това да се случи.“

Все още с ръка на вратата, Канти даде знак на Фрел да се дръпне настрани, за да могат да виждат ставащото вътре.

Четирима души се бяха събрали по средата на просторна зала, издялана от черен стъкловиден камък. Стените и таванът бяха изсечени във вид на големи фасетки, всяка от които отразяваше движението в стаята. В стените имаше двайсетина абаносови врати, същите като тази, зад която се криеха, и на трегера на всяка бе изрязан различен символ.

„Накъде ли водят?“

Канти си спомни слуховете за тайните проходи на Крепостта на Изповедниците. Със сигурност един от тях трябваше да води до Върховръх, особено след като кралят бе тук без обичайната си свита от стражи.

Баща му бе с лъскави високи до коляното ботуши, копринени гамаши и бродиран кадифен жакет. Дебело тъмносиньо наметало се спускаше от раменете до глезените му, сякаш някоя дреха можеше да прикрие величието на върховния крал Торант ри Масиф, коронован владетел на Халенди и законен господар на цялото кралство и териториите му.

Бледото каменно лице на баща му се отразяваше стократно в полираните фасетки по стените. Чертите му бяха остри, но смекчени от ореола светлоруса коса с толкова силно намаслени къдрици, че почти прилепваха към главата му. В момента устните му бяха присвити разочаровано — израз, добре познат на Канти.

— Изгубили сте бронзовата реликва? — прогърмя гласът му. — Артефакт, който можеше да ни осигури победата в предстоящата война. Затова ли дотърчахте толкова бързо тук, за да прехвърлите отговорността за провала си на мен?

— Това е само временно забавяне, уверявам ви, ваше величество. Ще се справим надлежно с него, щом открием избягалия затворник, който я открадна. В момента сме се заели да преобърнем цялата Наковалня. Крадецът не може да крие задълго подобна странна вещ от очите на хората.

Канти познаваше мъжа, паднал на едно коляно, сивата роба, черната татуировка през очите му и сребристата коса, сплетена на плитка около шията му. Това бе Изповедникът, който винаги шепнеше зловещо в ухото на баща му. Държеше главата си наведена и полагаше всички усилия да успокои разярения мъж пред себе си с решително покорство.

Фрел изсъска под нос:

— Рит.

В тази единствена дума имаше достатъчно презрение да запълни том от хиляда страници.

„Значи не съм единственият, който познава този мръсник.“

— Ще се върна в Гулд’гул с утрешния ветрокораб — обеща Изповедникът. — Лично ще се погрижа артефактът да бъде върнат. Посветил съм целия си живот на търсенето на древни магии, родени от забравени алхимии. Няма да позволя това бронзово богче да се изплъзне от мрежите ни.

— Това не бива да става — заяви със заповеден тон кралят. — Васален генерал Хадан се страхува, че вашият крадец може да се опита да продаде своето велико оръжие на Клаш, за да откупи свободата си. Според него това е единственият изход на копеленцето.

— Така е. Вече взехме предвид тази възможност. Клашианските шпиони — поне тези, които са ни известни, — са прибрани и подложени на разпит с мъчения. А доковете на Наковалнята се наблюдават непрекъснато. Няма начин да се измъкне. Богчето ще бъде отново наше.

Раменете на краля се поотпуснаха малко.

— Погрижете се за това — завърши той не толкова разпалено. — Междувременно аз имам друг проблем за разрешаване. Молба от един мой втори братовчед оттатък залива. Някаква неприятност в Мир.

При последните думи очите на Рит се присвиха.

Но бащата на Канти го отпрати с махване на ръка.

— Заеми се с твоето търсене в Наковалнята. Ние с Хадан ще се справим с другия проблем. Ако имаме успех, може би дори няма да се нуждаем от древни магии и богчета, за да си осигурим победата.

Интересът на лицето на Рит се изостри, но той просто стана и отстъпи една крачка, преди да се поклони смирено — жест, който в негово изпълнение изглеждаше подигравателен.

Кралят не забеляза това, защото се обърна към високия младеж в лека броня, застанал до него — още една фигура, твърде добре позната на Канти.

— Микен, изглежда, скоро все пак ще намерим начин да използваме по-малкия ти брат.

Канти се вцепени.

„За какво говори той?“

Кралят се обърна към четвъртия член на групата, мъж колкото нисък, толкова и закръглен, облечен в белите дрехи на йеромонах, но не прост учител. Това бе говорителят на Съвета на осемте, ръководителят на цялото Кале.

— Абат Наф, повикайте сина ми и наредете да го доведат в съвещателната зала при първата вечерна камбана.

— Ще бъде сторено — отвърна мъжът и наведе глава.

Канти се дръпна назад, когато групата започна да се разотива, а Фрел затвори мълчаливо вратата и я заключи. После подкара Канти нагоре по стълбите.

Никой от двамата не проговори, докато не стигнаха до третото ниво на училището.

— Какво значи всичко това? — заекна Канти. — Древни магии? Велико оръжие? Бронзово богче?

— Не знам — призна Фрел. — Но щом е замесен онзи проклетник Рит, не може да е нищо хубаво. В последно време ифлелените са набрали сила в мрака на Крепостта на Изповедниците. Обрат, който не е неочакван. Твърде често мъдрите слова биват заглушавани от барабаните на войната. Страхът подклажда ужасни амбиции дори у най-свестните хора. А у най-лошите…

Думите му заглъхнаха.

Канти си представи Изповедник Рит.

— И какво ще правим?

Фрел ускори крачка.

— Първо ще се погрижим да те придружа в съвещателната зала.

Канти спря.

— Нали не смяташ да повдигаш…

— Не, засега ще оставим луната на Сина и Дъщерята. Нещо не е наред в блатата на Мир. Не проумявам напълно как се навързва всичко това, но не вярвам на случайности и съвпадения. Нещо се размърдва. Тук, в Гулд’гул, а сега и в Мир.

Канти си спомни черното съобщение на масата на алхимика и отново се зачуди какво ли гласи. Почеса се по врата, докато се изкачваше по стълбите. Също като Фрел, и той долавяше някакви сили току отвъд полезрението си.

Само че у него те създаваха усещане за примка, затягаща се около гърлото му.

Първата вечерна камбана заглъхваше. Канти се бе изпънал пред дългата съвещателна маса, скован като кралските одежди, които бе изтупал от праха, и официалните ботуши, които бе обул след банята си с луголист. Даже бе почистил тъмното си кадифено наметало, докато заблести.

„По-добре да го играя принц, докато мога.“

Стоеше, хванал ръце зад гърба си, с изправени рамене. На масата пред него нямаше много хора. Сякаш срещата в Крепостта на Изповедниците просто се бе прехвърлила в тази каменна стая зад тронната зала. Само дето, за облекчение на Канти, Изповедник Рит бе заменен от васален генерал Хадан си Марк.

Предводителят на халендийските легиони седеше вдясно от краля. Дори и седнал, се извисяваше над бащата на Канти. Главата му винаги бе обръсната, за да си слага по-лесно шлема, макар че Канти подозираше, че е по-скоро за да могат всички да видят белезите му, особено назъбената линия, която минаваше от темето до челюстта от лявата му страна. Той вероятно се гордееше повече с тези спечелени с труд рани, отколкото с всяка лента, значка или медал. Черните му очи винаги приличаха на полирани кремъчета. Съмнително бе дали устните му някога са оформяли усмивка — поне Канти никога не бе виждал такава.

Единственият непознат беше слаб като тръстика мъж със сламеноруси кичури, който седеше през няколко стола от другите, сякаш не му позволяваха да се приближи повече до краля. Погледът му шареше навсякъде, когато не бе забит в скута му. По челото му лъщеше пот. Дрехите му бяха спретнати и чисти, но изобщо не се доближаваха по великолепие до одеждите на другите и изглеждаха изостанали от модата с няколко години, също като глупавите воланчета по ризата му.

Бащата на Канти явно бе забелязал накъде е насочено вниманието на сина му.

— Вицекмет Харлак хи Шарман от Фискур оттатък залива — представи го крал Торант. — Втори братовчед на теб и брат ти.

Мъжът се вцепени, готов да скочи от стола си. Премести поглед от краля към принца, а после към другия принц.

„Значи беден роднина, на който явно не му е тук мястото.“

Видя презрителната полуусмивка на лицето на Микен. Брат му беше вляво от баща им, облегнат на подлакътника на стола си. Беше подрязал ниско гъстите си златисторуси къдрици, вероятно за да се пъха по-лесно в бронята. Изглеждаше много по-суров от последния път, когато се бяха виждали. Сега в морскосините му очи имаше лед. Приличаше на мъж много повече от Канти — не беше вече веселият другар, който гонеше брат си из тези зали с викове и смях.

Даже в това отношение се бяха раздалечили един от друг.

Макар и облечен в най-хубавите си дрехи, Канти пак се чувстваше като груба бучка въглен редом с шлифован диамант.

Баща им заговори отново.

— Братовчед ви Харлак е дошъл при нас с един разказ колкото странен, толкова и трагичен. Проблем, с който брат му, кметът на Фискур, иска да му помогнем да се справи.

Канти чу как Фрел се размърда зад лявото му рамо. Алхимикът го бе придружил дотук след призовката на абат Наф, за да му окаже съдействие. Наф се бе опитал да го разубеди да присъства, но постигна не по-голям успех от Канти в отпращаното на упорития алхимик.

— Какво разказа нашият братовчед? — продума най-после Канти.

Кралят се приведе напред.

— Синът на кмета — който карал седми клас в Манастира — бил убит по извънредно жесток начин. Главата му била откъсната от раменете от чудовищен мирски прилеп.

Канти трепна вътрешно — знаеше, че всякаква външна реакция ще бъде осъдена.

— Кметът ни моли за военен отряд, който да придружи дъщеря му обратно до училището и щом стигне там, да отърве блатата от това свирепо чудовище.

Канти се намръщи. Знаеше, че тези зверове наброяват хиляди и ловуват из целия район на блатата.

— Откъде можем да знаем кой звяр е убил сина на братовчед ни? — попита той, зачуден как в случая би могло да се постигне някакво справедливо възмездие.

— Аха. — Кралят махна към васалния генерал. — Ще оставя на Хадан да обясни по-подробно.

Едрият мъж прочисти гърло със звук, който приличаше на стържене на скали.

— Ще навлезем в блатата с цяла центурия войници.

Канти сподави ахването си.

„Сто рицари? За един лов?“

Но Хадан още не беше свършил.

— И ще ги водят двайсет вирлиански гвардейци.

Този път Канти наистина ахна, което му спечели кривата и малко подигравателна усмивка на по-големия му брат. Вирлианската гвардия бяха най-елитните бойци на легионите, закоравели в битка ветерани с татуирани в алено лица, което имаше двояката цел да показва, че са пролели кръв, и да вдъхва ужас у враговете им.

— Няма да търсим един-единствен убиец — продължи Хадан. — Твърде дълго тези чудовища тероризират блатата. Ще проведем голям лов, за да изтребим колкото може повече от тези отвратителни зверове в течение на един месец. Дори да не можем да ги премахнем всичките, поне ще ги прогоним надалеч и ще им дадем хубавичко предупреждение да не се връщат повече в човешките селения.

На Канти му прилоша, докато се опитваше да си представи подобна касапница. Като ловец се бе научил да взима от горите или ливадите само онова, което му е нужно. Необузданото изтребление без никаква друга причина, освен проливане на кръв му изглеждаше жестоко и безсърдечно. Той не можеше да понася дори стоманените капани, на които се натъкваше понякога. Когато намереше такива, ги задействаше с пръчка или клон, за да не би острите им зъби да уловят и ненужно да измъчват някое животно.

Сред зашеметеното мълчание на Канти Фрел пристъпи напред.

— Извинете ме, сир, но бих искал да задам един въпрос, тъй като съм прекарал девет години в Мир.

Торант му разреши с махване на ръка.

Фрел се поклони в знак на благодарност и заговори.

— Ако не надхвърлям правомощията си, бих предположил, че изтреблението на тези създания има някаква по-голяма цел от обикновено отмъщение.

Кралят повдигна вежда.

— Изглежда ненапразно си най-младият в Съвета на осемте на Калето.

— За мен е чест, сир.

— Прав си. Има и друга цел зад този лов. През последната година Хадан и абат Наф измислиха начин да подсилим арсенала си. От новаторски проекти за бойни машини до нови химикали от негасена вар и катран.

Канти си спомни за мощния гръм, който бе разтърсил Калето.

Баща му продължи:

— Но Изповедниците предложиха друг начин да увеличим ефективността и смъртоносната сила на нашите стрели, мечове и копия.

Фрел кимна.

— Отрова.

Другата вежда на краля също се повдигна, за да се присъедини към първата.

— Точно така. Добре известно е, че отровата на тези крилати зверове е необичайно силна. Никой не е оцелял от нея. Изповедниците смятат, че ако тази отрова може да бъде дестилирана от жлезите на въпросните чудовища, нашите оръжия ще станат сто пъти по-смъртоносни.

Канти преглътна, едновременно впечатлен и ужасен.

— Което ни води до една последна подробност рече Торант. — Казах, че никой не е оцелял от тази отрова… но това не е съвсем вярно. Едно момиче е оцеляло. Сляпо момиче, което е било замесено в атаката на върха на Манастира. И не само е оцеляло от отровата, но и си е възвърнало зрението. Със сигурност едно такова чудо е знак от боговете.

Раменете на Фрел се напрегнаха.

— Искам тя да бъде доведена във Върховръх — каза Торант. — Тук, където Изповедниците и нашите лекари могат да я изследват подробно. Кръв, жлъчка, плът, каквото е нужно. Знанието за нейната уникалност може да се окаже полезно. Но във всички случаи такава благословия от боговете не бива да гние в блатата.

Най-после погледът на краля се спря върху тъмния му син.

— И понеже тези въпроси са от извънредно голяма важност за кралството, принц Канти ще се включи в лова.

Канти отстъпи крачка назад, зашеметен.

Кралят продължи:

— До мен стигна информация за значителните му умения в тази област. Крайно време е вторият ми син да излезе от сенките и да покаже, че е достоен.

Канти се опита да се измъкне, представяйки си как гази през блатата. Потърси думи да възрази срещу включването си, но не намери такива. Как можеше да откаже на краля, своя баща?

Микен не изглеждаше по-щастлив от него. Поизправи се в стола си и се приведе да зашепне в ухото на краля, но бе смъмрен. Единственото, което можеше да направи, бе да изгледа втрещено краля и васалния генерал.

В гърдите на Канти се разгоря топлина. Нима брат му бе толкова самовлюбен, че не можеше да позволи той да заблести малко по-ярко?

Фрел се изпъна.

— Ваше величество, ако позволите, бих искал да придружа принц Канти. Щом той ще отсъства цял месец, мога да продължа обучението му с уроци, каквито намеря в блатата или в Манастира. Освен това може би знанията ми за крилатите твари ще се окажат полезни за дестилирането на отровата на звяра.

Кралят махна небрежно с ръка.

— Както смяташ за най-добре.

Алхимикът се поклони и отстъпи до Канти, като му хвърли разтревожен кос поглед. Канти си спомни черното съобщение на масата на наставника си и усети как примката около шията му се затяга още повече. Но сега не му беше времето да обсъждат такива тревоги, особено след като всички очи бяха вперени в него — тъмния син на краля.

— Ко… кога тръгваме? — заекна Канти.

— Корабът ти заминава след два дни — отвърна баща му. — Така че побързай да се приготвиш.

Канти кимна. Разбираше защо е това бързане. Кралят искаше по-малкият му син — който открай време беше черната овца в семейството — да се махне от града преди предстоящата сватба на Микен с лейди Миела.

„Така да бъде.“

След като всичко бе решено, кралят отблъсна стола си назад със силно стържене и стана.

Микен бързо последва примера му, както и останалите. Когато се надигна, Хадан се взря в Канти, лицето му бе стоическо и студено. Ръката му легна върху дръжката на една кама, прибрана в кания на кръста му, докато измерваше с очи по-младия от двамата принцове. Ако се съдеше по мръщенето му, преди да се извърне, васалният генерал не хареса онова, което видя.

„Не мога да не се съглася с теб — помисли си Канти. — Но пък има шанс това да се промени.“

И той знаеше коя е първата крачка към тази цел.

Канти пренебрегна погледите, хвърляни към него, докато се изкачваше по каменните стълби, виещи се през казармите на Легиона. Никога досега не беше стъпвал тук. Очакваше да чуе звън на стомана, дрезгавите викове на сурови мъже, грубите шеги на бойни другари.

Вместо това тренировъчните зали на кралските легиони изглеждаха също така спретнати като залите в Калето. Единственото изключение беше лаят от кучкарника в подножието на казармите, където бойните кучета на легионите живееха и тренираха редом с момчетата и младежите.

Докато Канти се изкачваше, хората, с които се разминаваше по стълбището, го зяпаха. Още не бе облечен в официалните си дрехи, но всички познаваха Мухльото, Принца пияндурник на Върховръх. Зад гърба му се носеха шепоти и откъслечен смях, но той продължаваше право напред.

Стигна до осмото ниво на казармите, намери нужната врата и почука.

Отговори му приглушена ругатня и тътрене на крака. Вратата се отвори рязко.

— Какво искаш…

Думите на Микен заглъхнаха, щом го позна. Бурята, трупаща се на челото му, се разнесе и бе заменена от предпазливо присвиване на очи.

— Канти, какво правиш тук? Да не си се загубил на връщане към Калето?

Канти пренебрегна закачката и се промуши покрай брат си. Щом влезе, с изненада откри, че квартирата на светлия син на краля е дори по-малка от неговата в Калето. Имаше само разхвърляно легло, малко очукано бюро и голям гардероб, който зееше отворен, разкривайки сребристия блясък на броня. Микен бе свалил пищните си одежди и бе само по дълга долна риза до коленете. Изглеждаше много по-млад и изобщо не приличаше на бляскав кандидат-рицар.

Канти вдигна малката абаносова кутийка, която бе донесъл.

— Подарък. За сватбата ти. След като няма да присъствам на церемонията.

Микен се намръщи.

— Можеше да пратиш куриер.

— Исках да ти го донеса лично.

Микен въздъхна и взе кутийката. Щракна закопчалката и я отвори. Взря се вътре за един дълъг момент. Когато вдигна отново глава, лека усмивка играеше по красивите му устни. Изражението му бе едновременно очарователно и развеселено.

— Запазил си я — каза той.

Канти сви рамене.

— Че как да не я запазя?

Микен извади малката статуетка, сгушена в кутията. Бе грубо изделие от глина, слепена нескопосано във формата на две момчета. Фигурките стояха една срещу друга, хванати за ръце. Едната бе покрита с напукан бял емайл, а другата — с тъмносив.

Канти кимна към статуетката.

— Ти ми я направи, когато бях на легло с пристъп на огнена треска и не пускаха никого в стаята ми.

Микен промълви с леко пресекнат глас:

— Помня… Исках да съм до теб, въпреки че не можех. — Огледа статуетката. — Защо ми я връщаш?

— По същата причина, по която ми я даде ти толкова отдавна. Заминавам след два дни. Ти скоро ще се жениш. Искам да знаеш, че колкото и да сме се отчуждили… — посочи споените при изпичането ръце на мъничките фигурки, — духом ще съм винаги с теб.

Имаше обаче и друга причина Канти да се промъкне в старата им стая във Върховръх и да вземе кутийката, скрита под дъските на пода. Искаше да напомни на Микен за момчето, което бе някога, момчето, което бе проявило добрина към болния си брат. Макар че през последните осем години двамата се бяха отчуждили, може би имаше шанс това да се промени, да намерят отново път един към друг.

Микен сложи внимателно глинената статуетка в кутията — прибра двамата принцове в малкия им шкаф. После остави кутията на бюрото и отпусна длан върху капака ѝ.

— Благодаря ти, братко.

— Искам да знаеш едно — рече Канти. Стига да мога, винаги ще съм до теб. Кълна ти се.

— Ще очаквам да изпълниш обещанието си. — Момчешка усмивка заигра на устните на Микен. — Разбира се, ако не се затриеш в онези блата. Опитах се да разубедя татко да те праща, но той е решил твърдо. Знаеш го какъв инат е понякога.

„Отлично го знам.“

Въпреки това вътрешно Канти потръпна. Спомни си как Микен шепнеше в ухото на краля на съвещателната маса, само за да бъде смъмрен. Канти бе мислил, че този разговор е породен от завист, а не от загриженост.

Пристъпи напред и прегърна брат си. За миг Микен се напрегна, но после се отпусна и сграбчи Канти в здрава прегръдка. Изминалите години сякаш се стопиха.

— Мога да опитам пак — промълви Микен в ухото му. — Да убедя краля, че трябва да останеш тук.

Канти се отдръпна. Останаха обаче да се държат за ръце, сякаш крехката статуетка бе оживяла.

— Не, скъпи братко — каза той, — крайно време е този принц да излезе от шкафа.

„Веднъж завинаги.“

V.

Слухове за разруха

Онези, които се изкачват най-високо, рискуват най-отвисоко да паднат.

Онези, които страхливо обръщат гръб, никога няма да разберат какво чака отвъд далечния хоризонт.

Думи, изсечени на деветото стъпало на деветото ниво на всяко училище в Короната; Според традицията то трябва да бъде целунато от всеки възхождащ

14.

Никс се взираше в чудото в сребърното огледало пред себе си.

— Отива ти — каза Джейс. — Сякаш винаги е трябвало да я носиш.

Никс се усмихна срамежливо и приглади с ръка церемониалната роба. Едната ѝ страна бе толкова бяла, че на ярко слънце те заболяваха очите да я гледаш. Другата бе черна като изгорял въглен, толкова тъмна, че сякаш притегляше към себе си сенки с всяко помръдване. Никс никога не си бе представяла, че ще носи такава хубава дреха, и определено не робата на Възхождането.

След три дни тя и останалите деветокласници щяха да изкачат стъпалата до върха. Щяха да тръгнат от първото ниво и изкачването им щеше да продължи от сутрешната камбана до последния удар на вечерната. Щяха да изминат разстоянието на четири крака, мислейки за това откъде са тръгнали и накъде отиват. Едва когато целунеха деветото стъпало, водещо към последното ниво, щяха да се изправят и да заемат мястото си на върха на Манастира.

Седем години бе гледала тази процесия отстрани, едновременно със завист и гордост от онези, които пълзяха към небето.

„А скоро аз самата ще съм сред тях.“

— Трудно ми е да го повярвам — промърмори срещу огледалото.

— Аз никога не съм се съмнявал — отвърна Джейс ухилено.

Тя отвърна на усмивката му в огледалото, но лицето ѝ бе напрегнато от чувство за вина. Джейс се бе провалил в пети клас. Никога нямаше да носи тази роба. И въпреки това през последните дни нито веднъж не бе показал и най-малкия признак на завист или злоба. Дори сега тя виждаше гордостта, блестяща в кръглите му светли очи, искреността на усмивката му. Освен това той с нищо не показваше да се сърди за болката в зарастващия си нос. Със сигурност счупеното още го болеше след боя, който бе отнесъл заради нея.

Това обуздаваше ликуването ѝ, напомняше ѝ, че има врагове.

Тъй като лятната ваканция свършваше след три дни, много от учениците, които си бяха заминали за вкъщи или се спасяваха от най-горещото време на годината в места с по-приятен климат, вече се завръщаха. Стълбищата между нивата бяха станали по-оживени. Шумът и блъсканицата в училището се усилваха с всеки изминал ден.

През това време Никс си бе отваряла очите за бившите си съученици, особено онези, които я бяха гонили, и най-вече за една от тях. Засега нямаше и следа от Кинджал, сестрата на Бърд. Тя сведе очи към дланите си, очаквайки да види кръв по тях.

Джейс сигурно бе усетил как настроението ѝ помрачня. Размърда се и потри изцапаните си с мастило ръце. Беше дошъл право от скрипториума, за да присъства на последната ѝ проба. Още носеше работна престилка от щавенето на сурови кожи с вар тази сутрин.

— Е, сега, когато вече знаем, че робата ти е добре подгъната — каза той, — по-добре я прибери в раклата до церемонията. Аз ще изляза. Като свършиш, трябва да започнем с последния том от историята на Халенди и да прегледаме онези геометрични теореми, които те затрудняват.

— Разбира се — каза Никс, но думите ѝ прозвучаха като стон и тя се извини на Джейс с топла усмивка. — Ей сега идвам.

Джейс срещна погледа ѝ за момент, а после се извърна с бузи, пламнали почти толкова ярко като червените къдрици, подаващи се изпод кожената му шапка, и излезе забързано от съблекалнята.

Като остана сама, тя се обърна пак към огледалото. Прехапа долната си устна, обзета от нежелание да свали робата. Беше се трудила толкова усърдно, за да я спечели. Страхуваше се, че ако я свали, тя ще изчезне, като в някакъв измамен сън.

Опипа хубавия ленен плат, изпробвайки плътността и реалността му.

— Това е мое — прошепна, като се взираше в лицето си и гледаше как устните ѝ мърдат. — Спечелила съм си го.

Опита се да почувства тези думи в сърцето си, както всеки ден. Но за пореден път не успя. Знаеше, че единствената причина да носи тази роба е защото игуменка Гайл бе убедила другите, че оцеляването ѝ е някаква знаменателна благословия от Майката, която я бележи като достойна за Възхождане.

За жалост самата Никс не можеше да убеди себе си в това.

„Особено като се има предвид колко съм изостанала с уроците.“

Хвърли поглед към вратата.

Джейс бе прекарал по-голямата част от последните две седмици, като я учеше тук, в една квартира близо до лечебницата на четвъртото ниво. Жилището — изоставено от един лечител, който бе заминал за джунглите на Булото в търсене на нови билкови медикаменти — ѝ бе дадено от игуменката. Никс нямаше къде другаде да отиде. Вече не беше седмокласничка, а тъй като пропускаше осми клас, нямаше стая на това ниво. А пък деветото бе забранено за нея до официалната церемония.

Можеше да се прибере вкъщи при баща си и братята си, но игуменката искаше да остане близо до лечител Йорик, за в случай че здравето ѝ се влоши. Освен това имаше сума ти материал за учене, за да запълни празнотите в знанията си заради прескачането на осми клас, и да настигне доколкото може деветокласниците.

Гайл беше дала на Никс и Джейс дълъг списък със задачи, които включваха най-същественото от уроците в осми клас. Освен това бе пратила група послушници и студенти по алхимия, за да ѝ помогнат. Но въпреки всичко по-голямата част от работата бе паднала върху широките плещи на Джейс.

Досега Никс бе горда с постиженията си и уверена, че може да се справи с всеки трънлив проблем, стига да има достатъчно време. Но вече не. Сега се чувстваше отново като първокласничка, неуверена, объркана, трудно напредваща. Джейс трябваше даже да я учи да чете. В миналото винаги той ѝ бе служил за очи. Но сега, когато вече можеше да вижда, трябваше да се научи да чете сама — и все още се справяше доста зле.

Всичко това бе твърде много и твърде обезкуражаващо.

Тя закри очите си с длани и се остави на мрака да я успокои.

„Мога да го направя.“

Единствената ѝ надежда да го постигне бе Джейс. Даже след Възхождането ѝ той щеше да продължи да ѝ помага. Игуменката признаваше, че Никс ще се нуждае от постоянната му подкрепа — както в учението, така и като приятел. Всички други деветокласници се изкачваха по нивата заедно, като клас. Тя щеше да се присъедини към тях като чужда, натрапница, и вероятно щяха да я смятат за недостойна да бъде в редиците им.

Пое си дълбоко дъх и свали ръце. Колкото и да ѝ се искаше да се върне към успокоителния уют на замъгленото си зрение, трябваше да се научи да живее в този нов свят.

Отвори очи и започна да изучава лицето си в огледалото. Все още намираше отражението си за странно. Това бе същото лице, което винаги си бе представяла, но от друга страна — не беше то. Когато зрението ѝ бе замъглено, си мислеше, че има добра представа за себе си от онова, което можеше да усети с пръсти, и от описанията на другите. Но възвърнатото ѝ зрение добавяше неща, за които не бе и предполагала.

Плъзна пръсти през кафявата си коса, толкова тъмна, че биха могли да я сбъркат с черна, само че сред сенките ѝ имаше златни нишки, сякаш някъде в тях се криеше слънце. Кожата ѝ бе с наситения цвят на полиран кехлибар, устните ѝ — по-розови, а очите ѝ — по-сини, нашарени със сребърни точици.

В много отношения в огледалото стоеше една непозната, но може би това криеше в себе си друга надежда. Може би тя би могла да остави момичето, което беше, онова кротко и замъглено същество. И да стане жената от отражението, тази със златните нишки и сребърните точици.

— Мога да го направя — повтори тя.

И почти си повярва.

Почти.

Зарече се да хвърли двойно по-големи усилия в ученето. Ако не друго, усърдната работа изтласкваше стаения в нея страх все по-дълбоко и по-дълбоко. Всяка вечер, когато се строполяваше в леглото, изтощена и с претръпнал от учене ум, спеше непробудно. Сънищата ѝ вече не бяха измъчвани от писъци или видения на тайнствени ритуали, извършвани под растящата луна. Тя отказваше дори да промълви думата „лунопад“. Със сигурност не бе споделила нищо от това с игуменката, особено след като онзи странен прилеп не се бе върнал повече да се спотайва сред мертеците в стаята ѝ. Как можеше да обясни лумналите си спомени или сладкия вкус на мляко върху езика си, ароматната топлина на кожата и крилете, червените очи, блестящи срещу нея от съседната цицка?

Искаше ѝ се да отхвърли всичко това като трескав сън, дължащ се на отравянето, да остави този мрак зад себе си. Така че съсредоточаваше всичките си усилия и енергия върху непосредствената задача пред себе си.

Плъзна ръце по робата за последен път. Контрастът от черно и бяло символизираше избора, който ѝ предстоеше да направи през следващата година. След като завършеше девети клас, трябваше да реши по кой път ще поеме. Да облече черното на алхимията или бялото на религиозните науки. Щом направеше избора си, се надяваше някой ден да стигне до ранга на великрист в единия или другия орден.

„Или може би и в двата.“

Представи си как двете половини на робата ѝ се сливат в сивата святост на Изповедник — а после поклати глава на тази глупост.

„А бе дай просто да завърша девети клас.“

Изпълнена с решимост — и Джейс я чакаше в съседната стая с купчина книги, — смъкна робата и остана само по проста долна риза. Сгъна грижливо робата и я прибра в лакираната кутия от ароматно дърво. Затвори я и заключи всичките си надежди вътре.

Отпусна длан върху нея.

„Мога да го направя.“

Никс въртеше ръбатото въгленче между палеца и показалеца си, и двата оцапани в черно, и се мъчеше да избута до края на сутринта. Примижа към триъгълника, който Джейс бе надраскал, и числата, написани на две от страните му. От нея се искаше да изчисли дължината на третата и площта на ограденото пространство.

— Спомни си правилото за лицето на триъгълника — подсказа ѝ Джейс.

Тя изсумтя безсилно.

— Знам, но за какво ми е всичко това?

Той посегна и бутна ръката ѝ надолу, за да привлече вниманието ѝ. Зелените му очи блестяха от съчувствие и веселие.

— Често знанието може да е награда само по себе си, но по-често разкрива вътрешните истини за външния свят. Знанието може да вдигне лампа и да прогони сенките около нас, за да ни покаже криещата се в тях красота.

Тя се видя принудена да отклони очи при страстта в гласа му — усещаше някакъв по-личен смисъл зад думите. Забеляза колко топла е ръката му, която все още държеше нейната, и как докосването му се задържа. Дръпна пръсти и се върна към написаната на хартията задача, която бе по-лесна за решаване от тази, възникнала между тях.

Джейс се изправи.

— Що се отнася до лицето на триъгълника, това е магията, която се крие зад много от заобикалящите ни неща. Строителите я използват, за да изчислят наклона на някой покрив и положението на стените. Моряците впрягат силата ѝ, за да опишат курса си през морето. Картографите правят същото, за да чертаят крайбрежни линии и граници.

Вдъхновена от обяснението му, Никс се залови с подновено усърдие да реши задачата. Драскаше цифрите с въглена, докато не стигна до края. Като свърши, се обърна към Джейс, който ѝ се усмихна гордо, но и с малко тъга.

— Много добре — каза той. — За нула време ще ме оставиш далеч зад себе си.

Сега беше неин ред да посегне към него.

— Никога — обеща му. — Не мога да изкарам девети клас без теб.

— Аз се провалих на пети — напомни ѝ той и усмивката му помръкна. — Мисля обаче, че момичето, оцеляло от отровата на мирски прилеп, може да се справи с всичко.

Искаше ѝ се да му повярва, но това напомняне за атаката и за последвалия кошмар я смути още повече. Въпреки това тя се опита да окуражи приятеля си.

— Джейс, в теб има нещо много повече от провала ти в пети клас. Игуменката Гайл съзря възможностите ти и те остави в Манастира, за да работиш в скрипториума и да ми помагаш през последните години. Обзалагам се, че знаеш повече от онези, които ще пълзят заедно с мен към върха на училището.

Усмивката му се върна.

— Много мило да го кажеш. Но напоследък трябва да полагам усилия да не изоставам от теб. Знам го. Но ще призная, че наистина научих много неща сам, не само като учех заедно с теб, но и като преписвах избледнели древни текстове в скрипториума, за да ги съхраня, преди мастилото им да се е изличило. Някои томове са потресаващо богохулни. Други са толкова груби в тематиката си, че ще накарат и най-заклетия развратник да се изчерви. Това определено беше образование, много различно от всяко пътуване нагоре по нивата.

— И не по-малко важно. — Тя го потупа по коляното. — Ето така ще ме преведеш през деветата ми година.

— А после какво? — попита Джейс и гласът му омекна. — Къде ще отидеш?

Тя долови неизречения му въпрос: „Какво ще стане с нас?“

— Не знам — отвърна, като имаше предвид всички въпроси накуп. — Не съм дръзвала да поглеждам по-далеч от онова, което ми е пред носа. Не би ми харесало да изоставя баща си и братята си, така че може би игуменката ще ми позволи да продължа по-нататъшните си занимания тук, в Манастира.

Джейс се изпъна в стола си и очите му се наляха с надежда.

— Бих искал…

Прекъсна го екот на тръби и двамата се обърнаха към прозореца. Въздухът бе изпълнен с лек ръмеж, останал от бурята, която вилнееше из блатата от няколко дни.

Над училището отекна ново звънко тръбене.

— Какво е това? — попита Никс.

Джейс се изправи.

— Хайде да направим почивка и да проверим.

Тя също стана. Джейс ѝ подаде бастунчето, но тя отказа с махване на ръка. Трябваше да се научи да върви самичка. Трябваше да се приспособи към странните измерения и гледки на новия си зрим свят. А ако ѝ дойдеше прекалено много, разполагаше с Джейс.

Излязоха от малкото ѝ жилище и тръгнаха през лечебницата. По пътя още любопитни се присъединяваха към тях към главното стълбище на нивото. Нови звуци на рогове ги привличаха напред; сега вече бе ясно, че идат отдолу.

Никс избърса мокрото си чело. Под ниските ръмящи облаци цареше задушаваща жега. През последните дни тя бе изнервила хората и бе забавила крачките на всички. Но пронизителното тръбене не можеше да бъде пренебрегнато и изкарваше всички навън.

— Насам — подкани я Джейс.

Поведе я през най-гъстото гъмжило към една тераса току встрани от стълбите. Оттам се разкриваше хубава гледка към село Брайк долу. Тази гледка и ширналият се наоколо свят я парализираха и ужасяваха. По-рано замъглените ѝ очи винаги бяха държали света близо до нея. Сега той се простираше до безкрай във всички посоки.

Тръбите засвириха пак.

— Виж!

Ярки факли трепкаха през сенчестия листак. Десетки и десетки, всички движещи се бавно към островчето от скали сред тази блатиста земя. Бумтенето на барабаните се усили, придружено от мученето на биволи. Вече се чуваше и плющене на камшици — приличаше на пукането на дърва в камина.

— Май ни нападат — промърмори Джейс.

Никс го изгледа остро, съвсем наясно с напрежението между техните земи и Южен Клаш.

Той поклати успокоително глава.

— Тази сутрин в скрипториума чух да се говори за голяма ловна дружина, минаваща през Мир. Яростта на бурята ги задържала за известно време във Фискур. Но не си представях, че ще са толкова много.

Първите факли стигнаха до края на блатата. Виждаха се алени знамена от намаслена кожа, но тъй като нямаше вятър да ги развее, знаменосците трябваше да ги размахват. Въпреки голямото разстояние Никс позна черната корона върху златно слънце.

— Кралският герб — отбеляза Джейс.

Въпреки жегата Никс потрепери от ужас.

„Какво става?“

Някаква суматоха на близкото стълбище привлече погледите им. Една дългокрака фигура тичаше нагоре, взимайки по три стъпала наведнъж. Никс позна един от бившите седмокласници по източената му снага и дългокраката му походка. Сега лицето му грееше от вълнение, сякаш аха-аха щеше да се пръсне от зле прикривана радост. Тя знаеше също, че този конкретен ученик е дрънкалото на класа, винаги пълен с клюки.

— Лакуидъл! — извика му.

Младежът едва не се спъна в собствените си крака, докато се мъчеше да спре. Обърна се и видя Никс. Намръщи се. И с тази единствена гримаса разкри какво вероятно мислеха за нея всичките ѝ бивши съученици.

— Какво става там долу? — попита тя.

Той направи неприличен жест и понечи да хукне отново нагоре.

Но преди да успее, Джейс протегна ръка и го сграбчи за яката, дръпна го към себе си и го задържа.

— Отговори ѝ!

Лакуидъл вероятно би могъл да се изтръгне от хватката му, но явно не бе в състояние да удържа повече в себе си онова, което знаеше.

— Кралският легион е! Сума ти народ са. Има даже няколко червенолики вирлианци. Можете ли да повярвате?

Студът, обзел Никс, проникна чак до костите ѝ.

Но Лакуидъл още не бе свършил.

— И кой мислите идва с тях? Кинджал и баща ѝ, кметът на Фискур. Бих дал една от косматите си топки да седя там с тях.

Никс се спогледа разтревожено с Джейс. Сърцето ѝ блъскаше лудо. Почувства отново тежестта на обезглавения труп на Бърд върху себе си, рукналата топла кръв.

Джейс най-после пусна момчето и пристъпи към нея.

Макар и свободен, Лакуидъл се бавеше, очите му бяха ококорени от една последна клюка.

— И най-хубавото от всичко, чух, че хванали една от онези крилати гадини.

Никс се вцепени, представяйки си съществото, спотаено между мертеците.

— Какво?

— Голямо — каза Лакуидъл и разпери ръце. — Цялото надупчено от стрели и в клетка. Чух, че щели да го домъкнат на върха. Да го изгорят живо на кладата. Подобаващо отмъщение за Бърд.

За да скрие реакцията си, Никс се обърна към двата огъня, пламтящи под ситния дъждец. Устата ѝ отново се изпълни с вкуса на топло мляко. Усети да я обгръща топлината на покровителствени криле. Остър писък отекна в главата ѝ, пълен със скръб.

— Нямам търпение да видя как онзи звяр се мята и пищи в пламъците — добави Лакуидъл и се втурна нататък, горящ от желание да разнесе вестите си.

Никс продължаваше да се взира нагоре, но умът ѝ се върна към забулен в дим свят на писъци и грохот на бойни машини. Озова се отново на планинския връх и тичаше към огромно крилато създание, приковано към каменен олтар. Главното ѝ желание в онзи момент я прониза отново.

Да освободи пленника.

А после се върна в собственото си тяло, застанало под ръмящия дъждец. Писъкът си оставаше — едновременно минал и бъдещ — но се бе усилил до жужене на гневен кошер в черепа ѝ. Разстилаше се из костите ѝ, подхранвайки увереността ѝ.

Тя се обърна към приближаващия легион.

Нямаше никакъв план, само цел.

„Трябва да ги спра.“

15.

Канти стоеше навъсен под дъжда.

Би могъл да потърси подслон в покрития влек, от който кметът на Фискур и дъщеря му разтоварваха планината от ракли и сандъци на момичето. Двата бивола отпред не изглеждаха по-щастливи от него; козината им бе мокра и от нея капеше вода, те сумтяха тежко и тъпчеха с широките си разтроени копита.

Той не виждаше причина да е тук. Панталоните му бяха прогизнали. Ботушите му жвакаха от кал и блатна вода. Косата бе полепнала по черепа му. Струваше му се, че е минала цяла вечност, откакто за последно е бил сух, макар че всъщност бяха само десетина дни. Не че бе сигурен в броя им. Големият отряд бе напуснал пристанищния град Азантия по време на едно затишие в бурята. Въпреки това ветровете надигаха в морето разпенени бели вълни. Стомахът му още не се бе успокоил напълно от пътуването.

Когато най-сетне слязоха на сушата във Фискур, бурята се усили отново. Небето почерня, разцепвано от назъбените копия на мълниите. Гръмотевици тътнеха толкова силно, че коловете, на които се държеше градът, трепереха. Групата им остана заклещена във Фискур четири дълги дни, а там единственото ядене бе осолена сушена риба и също толкова солена бира.

В началото Канти се зарадва да се измъкне от Фискур, когато черното небе посивя и главната мощ на бурята отмина на изток. Последваха дни на газене през лепкава кал, мучащи биволи, облаци комари кръвопийци и жилещи блатни мухи, които оставяха личинки под кожата. През цялото време, независимо дали се движеха пешком, сгушени във влековете или на тласкани с пръти салове, блатата се опитваха да ги погълнат. Трънливи растения дърпаха дрехите им и смъкваха шапките от главите им. Но пък това беше по-добре, отколкото да те сграбчат зъбатите челюсти на множеството змии, които висяха от мъхестите клони или се плъзгаха през водата.

С всяка мъчително измината левга Канти проклинаше баща си. Вече му се искаше да бе позволил на Микен да се намеси в негова защита и да убеди краля да му спести това ужасно пътуване.

Единственото предимство на групата им бе нейната многобройност. Преминаването на сто рицари и двайсет вирлиански гвардейци държеше най-опасните обитатели на блатата надалеч. А богът на бурите Титан — може би за да се извини за своя нрав — им бе подарил рядка плячка с една добре насочена мълния.

Канти погледна покрай кметския влек към един сал, избутван с пръти към каменистия бряг. На него имаше голяма покрита клетка. Двата бивола наблизо замучаха тревожно и се задърпаха от приближаващия се сал, отмествайки влека. Наложи се кочияшът да ги шибне с камшика, за да ги закове отново на местата им. Въпреки това животните потрепваха неспокойно.

Въпреки предупреждението на биволите Канти откри, че се е запътил натам. Харесваше му да усеща твърда земя под нозете си. Освен това не искаше да го хванат да вдига палатки или да събира дърва за огрев. Тук в блатата положението му на принц нямаше никаква тежест. Трудно е да запазиш кралско достойнство, когато сереш с пъшкане от ръба на влек.

А също и любопитството го тласкаше към сала и клетката. Бе успял само бегло да зърне големия мирски прилеп, когато го довлякоха омотан във въжета и вериги. Тази победа бе отбелязана с бурни овации и удряне с мечове по щитовете, сякаш са спечелили голяма битка. Макар че според приказките край огъня по-късно битката не била кой знае каква. По време на бурята случайна мълния разцепила памуковото дърво, където гнездяло нещастното животно. Група от шестима вирлианци се натъкнала на него, слабо и зашеметено, и с обгорени криле. Въпреки това го надупчили с рояк стрели, преди да хвърлят мрежи върху него и да го овържат.

Канти бе гледал слагането му в клетката с известна жалост. Заловеният прилеп бе колкото малко пони. И макар че от раните му течеше кръв, а изгарянията му причиняваха болка, се бе мятал и се беше борил за свободата си.

Канти го разбираше много добре. И може би тъкмо това го теглеше напред сега. Смесица от чувство за вина и жалост. За нещастие той не бе единственият, насочил се към пленения трофей.

— Дайте да го видим — каза Анскар, като скочи пъргаво на сала. — Преди да го замъкнем горе.

Анскар ви Дон бе командирът на вирлианската част. Главата на Канти едва стигаше до гърдите му. Освен това ви-рицарят бе мускулест като вол. Не само че бе изписал лицето и бръснатата си глава с алено мастило, както повеляваше традицията, но ръцете и краката му също бяха татуирани с черни трънливи лиани. Канти бе чувал, че добавял по един бодил за всеки убит от него човек.

Може би тъкмо затова кралят тайно бе назначил ви-рицаря за негов телохранител, макар че официално не бе обявен за такъв. Анскар бе негова неотлъчна сянка по време на това пътуване и рядко го изпускаше от поглед, даже когато Канти си бършеше задника. Все пак Канти бе започнал да уважава суровия, но добродушен нрав на мъжа. Вече го възприемаше по-скоро като строг по-голям брат, отколкото като телохранител.

Канти се качи на сала при рицаря.

Анскар повдигна крайчеца на коженото покривало, вързано около клетката, и Канти се наведе да надникне под него.

— Не се приближавай много — предупреди го Анскар.

— Не се притеснявай. Предпочитам да си запазя носа, където си е.

От две крачки разстояние Канти се взря в неясния мрак. Трябваше му малко време да различи по-тъмната сянка вътре. Не забеляза никакво движение. „Може вече да е умряло от раните си?“ Това щеше да е милостиво, като се имаше предвид каква съдба го чакаше.

Хвърли поглед към върха на училището. Манастирът приличаше по форма на Калето, само че бе с около една четвърт по-малък. На върха димяха две клади. Алхимик Фрел вече бе изоставил ученика си и се качваше към върха. Искаше да се види с директорката на училището — игуменка, която го бе учила някога. Канти се бе опитал да отиде с него, но Фрел го помоли да потърпи и го заряза на този каменист бряг.

Върна вниманието си върху клетката — само за да открие, че насреща му блестят две червени очи.

„Не е толкова умряло. Но по-вероятно…“

Сянката се хвърли срещу него, блъсна се в решетките от желязно дърво и разтърси цялата клетка. Канти залитна назад и тупна по задник. Издрана по-надалеч, докато зъбите на звяра щракаха и гризяха клетката. Гъста отрова, сияеща в мрака на фона на черното дърво, се стичаше по прътите на решетката.

Анскар се засмя, мушна с меча си към звяра и щом той се отдръпна, пусна коженото покривало да падне обратно. После се обърна към Канти и се извиси над него.

— Май нашият гост оздравява доста успешно, не мислиш ли? — Ви-рицарят му протегна дебелата си мазолеста длан. — Хайде, ставай. Не мога да позволя един принц на кралството да седи на земята пред половината град.

Канти хвана ръката му и се остави да бъде вдигнат на крака.

— Благодаря — промърмори. Лицето му беше пламнало.

Обърна се и видя, че суматохата е привлякла още хора към сала. Десетки лица се взираха в тях; неколцина си шепнеха. Бяха предимно местни жители, но вниманието им не бе насочено към клетката или принца, а към двойката, която се бе приближила да застане мълчаливо до сала.

Това трябва да бе рядка гледка за тях.

Един грамаден джин от оттатък морето стоеше гологръд под дъжда, с кожа жигосана със странни знаци. Пред този ням гигант даже Анскар приличаше на джудже. Джинът стоеше мрачно, с тежки вежди, надвиснали над малките му мътни очи, и държеше платнен навес над главата на господаря си.

Изповедникът се подпираше на чепата тояга от сребриста елша, за чиито сокове се говореше, че отслабват границите между този свят и мистериите на отвъдното. Тоягата бе покрита със знаци също като грамадния джин.

По време на пътуването Канти се бе държал надалеч от този човек — долавяше враждебността и опасността, таящи се в съсухрената му фигура. Татуираното чело на Изповедника изглеждаше особено тъмно под качулката на плаща му и на фона на бледата му кожа. И макар че мъжът бе с тънки крайници, бузите и брадичката му преминаваха в увиснала гуша, сякаш всичката тлъстина и плът бяха изсмукани от него, оставяйки само тази сбръчкана кожа, висяща над кокалите.

„Без никакво съмнение ифлелен — помисли си Канти. — Но поне не е онова копеле Рит.“

Очите на Изповедника, блестящи от алчност, не бяха вперени в Канти или клетката, а в отровата, събираща се по дъските на сала. Той посочи с тоягата си.

— Не отмивайте това — изграчи на Анскар. — Ще си донеса стъклениците да събера каквото мога. Макар че бих предпочел да направя дисекция на отровните жлези, докато създанието е още живо.

— Ако искате да влезете там, Изповедник Витаас — каза Анскар, — добре сте дошъл да го сторите. Но няма да рискувам никой от хората си. Освен това зверчето вече е набелязано за отмъщение и аз съм дал кръвна клетва да изпълня тази задача, да изгоря първия прилеп като дар към боговете. Особено след като гръмотевичният бог Титан така милостиво прати тази жертва на пътя ни.

Изповедникът свали тоягата си. Не изглеждаше никак доволен.

Канти знаеше, че святият мъж е пратен тук по желание на краля, за да събере отрова и да дестилира от нея извънредно смъртоносно оръжие. Но след като отрядът им приключеше с първото си задължение — да достави дъщерята на кмета тук и да извърши кърваво жертвоприношение на кладата на върха на училището — тогава големият лов щеше да започне наистина. Щяха да избият колкото могат повече мирски прилепи през следващия лунен цикъл. В края му Витаас щеше да има купища отровни жлези за експериментите си.

Но търпението се изчерпваше, и то не само това на Изповедника.

Един груб глас извика:

— Ей, какво чакате?

Тълпата се раздели, за да пропусне едно дебело шкембе. Мъжът, който се приближи, можеше да мине за буре, на което са му поникнали крака, ръце и лице със сиви мустаци. С нищо не му помагаше, че носеше промазани панталони и туника, които бяха малко тесни за туловището му, така че косматият му корем се подаваше над дебелия кожен колан, опитващ се с всички сили да удържи останалата част от подутия от бира търбух.

Кметът Горен се промуши между Изповедника и сала.

— Ще изгубите целия ден. Трябва да качим това гнусно изчадие на върха на проклетата скала. Искам този звяр да стане на пепел преди последната вечерна камбана.

До кмета бе дъщеря му, мършаво момиче някъде на възрастта на Канти. Беше се опитала да освежи мръснокафявата си коса с няколко копринени панделки. Макар и да не бе точно грозновата, се държеше така, сякаш по рождение са ѝ наврели пръчка в задника. По време на пътуването дотук нито веднъж не бе посмяла да си подаде пантофката от влека. Вместо това стоеше сгушена между купищата сандъци, вероятно пълни с фини дрехи и парфюми.

За жалост, изглежда, някой вече я бе уведомил, че сред тях има принц. През голяма част от времето, което прекарваше в закрития си влек, тя всячески се стараеше да изпъчи изненадващо едрите си гърди при всяко негово минаване. Но дори двамата да не бяха далечни роднини, той никога не би изкачил тези два върха.

Анскар хвърли поглед нагоре по нивата на училището, за да се втренчи язвително в двете клади. Прокара ръка по аления си скалп, а с другата се почеса по топките.

— Това си е бая път, особено пък с тия биволи, дето ги е страх дори да се приближат до клетката.

— Това съм го предвидил — рече Горен. Вдигна ръка и посочи настрани покрай сала. — Пратих да доведат човек, който познава биволите много по-добре от всеки друг в тези блата. Ето го, вече идва.

Канти се обърна и видя през тълпата да минава един загрубял жител на блатата, потрепваше с бастуна си. Изглеждаше, сякаш е прекарал целия си живот тук, както и предците му в течение на поколения. Канти наполовина очакваше в брадата му да расте мъх. И макар че мъжът бе стар и сбръчкан, излъчваше някаква упорита сила. Придружаваше го по-висок и по-як младеж с мускулести крайници и ясни очи.

„Без съмнение синът му.“

Горен се приближи до стареца. Двамата си стиснаха ръцете, не с топлота, а по-скоро като знак на уважение. Вероятно и двамата бяха прекарали в тези блата целия си живот.

— Това е търговец Поулдър, най-добрият биволар в цял Мир.

Мъжът просто сви рамене, приемайки комплимента като факт, без да си придава фалшива скромност.

— Чух за вашия проблем — рече той и се приведе да огледа клетката на сала. — Биволите са се научили да странят от тези крилати демони. Само беди носят те. Много добре го знам.

Анскар изсумтя разочаровано.

— Тогава май ще трябва да пъхнем пръти през проклетата клетка и да я помъкнем нагоре сами. — Обърна се към кмета. — Или може да накладем огън на тоя каменист бряг и да изгорим звяра, барабар с клетката, направо тук. И да се свършва.

Лицето на Горен потъмня от гняв.

— Мътните го взели! — изруга той. — Синът ми умря там горе, значи и този звяр ще умре там.

Анскар имаше вид, сякаш му се иска да спори, но явно бе получил заповед да се подчинява на Горен. Не само че кметът бе далечен родственик на краля, но и търговията с Фискур — град, който събираше много кожи и осолено месо от дивите блатисти райони — бе важна за Азантия. Малко любезност и сговорчивост тук щяха да послужат добре на кралството.

От безизходното положение ги извадиха думите на Поулдър.

— Не съм казал, че не мога да помогна. Имам едно старо животно, което не се страхува от нищо. Мога да му сложа наочници и да окача под носа му торба с прясно стрит горчив корен, за да прикрие миризмата. — Посочи сина си с палец. — А и ще пратя Бастан да го води догоре. За да го успокоява.

Едрият момък кимна и каза:

— Мърморко няма да ви разочарова.

Старецът обаче добави и едно предупреждение:

— Разбира се, трябва да държите онзи звяр добре увит.

Горен скръсти ръце и се присмя на Анскар.

— Какво ти казах?

Анскар сви рамене.

— Тогава по-добре да се залавяме, ако искаме да свършим до вечерната камбана.

Двамата блатни жители се обърнаха и тръгнаха натам, откъдето бяха дошли.

Канти тръгна в другата посока. Забеляза как дъщерята на Горен се надига на пръсти и прошепва нещо в ухото на кмета. После посочи към отдалечаващите се двама мъже.

Очите на Горен се разшириха и той изръмжа:

— Дъщерята на търговец Поулдър? Значи тя е била там горе с Бърд? Защо не ми каза по-рано?

Тя се сви уплашено пред гнева му и поклати глава, явно нямаше отговор.

Горен погледна след стареца и сина му. Очите му се бяха присвили, челото му бе навъсено гневно.

— Тогава, кълна се в боговете, ще ги изгоря всичките.

Канти се смая от тази ярост. Изниза се, преди кметът да е осъзнал, че някой е чул заплахата му. Все пак се загледа подир двамата блатни жители, озадачен от политиките, които се разиграваха тук. Изглеждаше, че за само миг двама стари колеги бяха станали врагове. Поне от едната страна.

Канти въздъхна. Какво значение имаше?

„Утре сутринта ще се махна оттук.“

Тръгна към напаления на брега огън, който обещаваше сухи дрехи. Що се отнася до всичко друго, ставащо тук…

„То не е мой проблем.“

16.

„Какво да правя?“

Над Манастира отекваше петата следобедна камбана. Никс стоеше до парапета на един претъпкан балкон на четвъртото ниво. Оттук се откриваше изглед към цялото главно стълбище, което се издигаше от портите на училището към върха му. Най-после ръмежът бе спрял и покровът от сиви облаци се бе разкъсал на места, пропускайки лъчи ярка слънчева светлина. Даже мъглата във въздуха сияеше в ярки дъги.

Една монахиня вляво от нея посочи към небето.

— Това е благословия от Небесния отец. Той се усмихва на всички ни.

Никс хвърли поглед към греещите във въздуха дъги, които се отдалечаваха, губейки се в изумрудената шир на блатото. Не можеше да отхвърли думите на монахинята. Никога не бе виждала нещо толкова величествено, такова божествено сияние. Трепкащото лазурносиньо, руменото червено, яркото жълто.

„Как може това да не е благословия от небесните богове?“

И все пак, колкото и да бе радостна, тази гледка не можеше да разсее опасенията в гърдите ѝ. Никс премести поглед от небето към процесията долу, която бавно се виеше по стълбите. Най-отпред вървяха редици рицари, облечени в лека броня, която сияеше на слънцето, от шлемовете им стърчаха пера. Носеха на левите си ръце щитове с гербовете на различни домове. Дрънченето на броните им наподобяваше цъкането на механизма в бронзовия планетарий на училището, сякаш процесията бе гигантска машина, която се бе задвижила, и Никс нямаше никакъв шанс да я спре.

Зад рицарите вървеше голям гърбав космат звяр с ниско приведена глава. Водеше го висок мъж — крачеше редом с него, хванал с една ръка кожения повод, а с другата — оглавника му.

— Това не е ли брат ти? — попита Джейс от другата ѝ страна. Никс преглътна.

— И Мърморко.

Биволът напрягаше сили и ремъците се впиваха дълбоко в козината и мускулите му. Зад него каруца се друсаше по стъпалата върху обковани с желязо колела. Отгоре на каруцата бе вързана висока клетка, увита в кожи.

Никс си представи ранения прилеп вътре. Би се заклела, че може да чуе тихия му уплашен вой. Или може би това идваше от спомените ѝ. Все пак тя потърка ухото си с рамо, опитвайки се да облекчи сърбежа дълбоко в черепа си.

При вида на клетката хората наоколо зашепнаха — някои със страхопочитание, други — уплашено. Неколцина целунаха пръстите си и се пипнаха по мекото на ушите си, за да се предпазят от злото. Един-двама даже погледнаха Никс със съчувствени физиономии.

Никой не подозираше какво се таи в сърцето ѝ.

По-рано бе хранила някаква надежда да освободи някак си прилепа, да изплати един отдавнашен дълг. Но сега осъзна колко безполезно е всичко. Това бяха фантазиите на едно глупаво момиче, което се заблуждаваше, че е способно на такава дръзка постъпка. Достатъчно бе да погледне дългата редица рицари, които щяха да обградят деветото ниво, за да приеме неуспеха си още отсега. Само шепа хора щяха да бъдат допуснати на върха, където отиваше клетката — и със сигурност нито един ученик.

Веднъж вече се бе качила без разрешение там и си беше докарала голяма беля. Не смееше да го направи отново, не и след всички усилия, които бе положила игуменката, за да ѝ осигури място сред деветокласниците. Даже собственото ѝ семейство взимаше участие в предстоящото жертвоприношение. Как можеше тя да опетни усилията им с някакъв прибързан план?

— Голяма съм глупачка — прошепна Никс сама на себе си.

Джейс я погледна с присвити очи, но тя махна с ръка, за да отхвърли загрижеността му.

Каруцата вече се тътреше тежко през четвъртото ниво. Зад нея вървяха двама мъже. Единият носеше лека броня, но държеше шлема си под мишница, разкривайки ярката червенина, която го бележеше като член на Вирлианската гвардия. Ви-рицарят се извисяваше над другия мъж, слаб и мургав, със зелено ловджийско наметало и с лък на раменете. Заради почетното място на този последен човек в процесията Никс се зачуди дали това не е ловецът, който е свалил прилепа.

В сърцето ѝ се разгоря гняв.

Зад двамата вървяха още двайсетина вирлиански гвардейци.

Монахинята от лявата ѝ страна се приведе към йеромонаха до себе си.

— Чух, че хората на краля смятали най-после да ни отърват от напастта на тези демонични прилепи. Да си проправят път чак до вулканичните склонове на Юмрука, където гнездят и се размножават тези зверове.

Монахът кимна мъдро.

— И аз чух същото.

Пръстите на Никс се стегнаха върху парапета. Тя си представи тъмни фигури, падащи от небето, за да сгромолясат в блатата. Пред очите ѝ почервеня от мечове и брадви, които сечаха ли, сечаха потрошените тела.

Монахинята посочи надолу.

— И е крайно време Горен да призове към такъв лов.

Никс се взря надолу към последните двама, изкачващи се зад алените гвардейци. Кметът на Фискур махаше на тълпата, докато пъхтеше към върха. От кръглото му лице, яркочервено и лъщящо, се лееше пот. До него вървеше момичето, което Никс с ужас бе чакала да види отново — Кинджал, близначката на Бърд.

Тя стисна по-здраво парапета на балкона, краката ѝ трепереха. Да види Кинджал разпали чувството ѝ за вина и тревогата ѝ. Бърд беше мъртъв отчасти заради нейната собствена страхливост. Тя бе побягнала, когато не трябваше да го прави, и бе подмамила съученика си към смъртта му.

А сега щеше да последва още смърт.

Отново си представи предстоящата касапница.

„И цялото това кръвопролитие и нещастие ще се дължи на мен.“

Отблъсна се от парапета и едва успя да се задържи на крака, съкрушена от отчаяние.

— Никс? — попита Джейс до рамото ѝ.

Тя го погледна.

— Отведи ме оттук.

Той я прегърна през раменете и почти я повлече през оживения балкон към вратата. Това не остана незабелязано — особено начинът, по който бе увиснала на ръката на Джейс.

Подир нея зазвучаха гласове.

— … горкото момиче, скоро ще бъде отмъстено за него.

— … страданията ѝ ще подхранят пламъците, докато онова чудовище се гърчи.

— … няма съмнение. Майката я е благословила двойно.

Никс побягна от тези думи, от неуместната им загриженост. Срамът даде сила на нозете ѝ. Тя отблъсна ръката на Джейс и се втурна по тесните коридори и покрай болничните отделения. Той я следваше, но тя искаше да избяга от всички. Не заслужаваше приятелството му.

„Само ще обрека на гибел и теб.“

Стигна до предоставената ѝ квартира и влезе със залитане. Опита се да затвори вратата пред Джейс, но той не смяташе да допусне това. Нахълта след нея.

Тревогата му се изля от него като потоп, очите му бяха ококорени, а дишането му — учестено.

— Никс, какво ти е? Да не би пак да ти прилоша? Да повикам ли лечител Йорик?

Тя се обърна към него, готова да го изблъска навън, но вместо това се хвърли в обятията му. Притисна лице към гърдите му и усети киселия дъх на вар и пот. Захълца, опитвайки се да намери утешение, да успокои туптящото си сърце. Тялото ѝ се разтърсваше от ридания. Нямаше думи да изрази мъката си и чувството си за вина.

Вместо това почувства как я обгръща мрак.

Сякаш някъде отдалеч до нея достигна гласът на Джейс.

— Какъв е този звук?

Едва тогава тя чу през блъскането на сърцето си острия писък, който сряза нещастието ѝ като нож. Взря се към мертеците на тавана — и зърна малките очички, сияещи в свирепо алено от сенките. Зовът на изгубения ѝ брат изпълни главата ѝ, завибрира в костите на ухото ѝ, в черепа ѝ — и избухна в мозъка ѝ.

Светът започна да се отдръпва.

Никс ахна и се вкопчи в Джейс.

— Дръж ме.

А после вече не беше там.

Стои сред пламъци. Сянка се мята и се гърчи в горяща клетка. Болката се носи по дима и вятъра. Пред нея дървените решетки се превръщат във въглен. Плътта в сгурия. Костите в пепел. Пламъците лумват по-високо, издигат я. Тя се превръща с огнена искрица, понесена нагоре, виеща се към сивите облаци в небето.

Сега, когато вече е достатъчно високо, забелязва черната буря, събираща се на хоризонта, бурята расте, кипнала от тъмна енергия, и напира от един планински силует в далечината. Но откъм този буреносен фронт не се носят гръмотевици, само яростен вой. Чернотата се разпада на хиляди криле, които връхлитат срещу нея.

Не, не срещу нея.

Обвита в дима на овъглена плът, тя се взира от висините.

Долу училището лежи тихо и тъмно, без да подозира за свирепата буря, която скоро ще се разрази над него. Тя се опитва да извика предупредително на хората долу, но от устата ѝ излиза само писъкът на хиляди прилепи.

Никс потрепери и се върна в тялото си, все още в ръцете на Джейс.

— Те идват — простена към гърдите му.

Джейс я повдигна по-нагоре.

— Кой… кой идва?

Плясък на криле привлече вниманието им към мертеците. Тъмна сянка се спусна към тях.

Джейс ахна и закри Никс с тялото си.

Прилепът пикира над главите им и излетя през отворения прозорец.

Джейс остана присвит.

— Не мърдай. Може да има още.

Тя знаеше, че има още много. Изтръгна се от ръцете му. Разбираше причината за това посещение на отдавна изгубения си брат. Той бе дошъл с предупреждение и заплаха.

— Трябва да спрем жертвоприношението, иначе всичко е загубено — каза Никс.

Джейс се намръщи объркано.

— За какво говориш?

Тя се обърна към вратата; знаеше, че не може да направи това сама.

— Трябва да говоря с игуменка Гайл. Преди да е станало прекалено късно.

Никс стоеше, притисната до рамото на Джейс, пред една забранена врата. Той я погледна и каза:

— Може би трябва да отида сам.

Тя задъвка долната си устна и се втренчи в знака на вратата — увитата в лози емблема на Манастира. Беше украсена с малко сребърно хаванче и чукало. Трепереше от напрежение. Очакваше всеки момент да чуе последната следобедна камбана. След това, с първата вечерна, трябваше да започне огненото жертвоприношение.

Пое си дъх и поклати глава.

— Не. Няма време. Трябва да рискувам да мина по този път.

— Но защо? — настоя Джейс.

— Нямам време да ти обяснявам.

„И определено няма достатъчно време, за да ми повярваш.“

Той въздъхна, пъхна ключа в ключалката и отвори входа към тайното стълбище към деветото ниво. Вече не бе ученик и бе получил достъп до него, за да качва ценни книги на учените, включително до покоите на игуменка Гайл на върха на училището. Това разрешение не се простираше върху гостите обаче. Никс знаеше, че излага на опасност поста на Джейс и поминъка му с това нарушение. Ако ги хванеха, смяташе да отрича, че той е замесен.

Джейс прекрачи прага пръв. Нямаше достатъчно време да изтича от четвъртото до деветото ниво, да убеди игуменката, че работата е спешна, и да се върне при нея тук долу. Никс знаеше, че трябва да постави въпроса лично пред директорката на Манастира. Никой друг нямаше да ѝ повярва.

— Побързай — каза Джейс. — Все пак пътят е дълъг.

А после хукна нагоре по стълбите и Никс го последва. Затаяваше дъх, уплашена, че ще ги спре някой алхимик или друг учен. Но докато се изкачваха по тясното виещо се стълбище, не срещнаха никого. Най-вероятно всички бяха навън и гледаха как легионът марширува към върха.

— Почти стигнахме — рече задъхано Джейс. Бузите му бяха поруменели, а гърбът — потен. Тя подозираше, че голяма част от тази пот се дължи на страха. Той забави ход, спря на една площадка и кимна към намиращата се там врата. — Това извежда на осмото ниво.

Даваше ѝ последен шанс да поеме по друг път. Тя можеше да се измъкне през тази врата и никой никога нямаше да разбере.

— Ако се скриеш на това ниво, мога да доведа игуменката при теб — предложи той.

Тя се замисли за миг, бършеше влажното си чело.

Но преди да успее да отговори, отекна силен камбанен звън, приглушен от каменните стени, който се усили, докато се разнасяше из училището.

Последната следобедна камбана.

Никс погледна Джейс и му махна да продължава. Той обаче изведнъж скочи към нея и я избута зад себе си. Облегна се назад, за да я притисне към стената. За миг тя се паникьоса — а после чу щракване на ключалка и скърцане на отваряща се врата. Ярка светлина окъпа и двамата.

Скрита зад едрата фигура на Джейс, тя не можеше да види кой е влязъл.

— Какво правиш тук, калфа Джейс? — попита някаква жена с обвинителна нотка в гласа.

Никс се сви, щом позна носовия глас на сестра Рийд, послушницата, която учеше седмокласниците.

В първия момент Джейс заекна уплашено, после се поизправи, като продължаваше да крие Никс зад себе си.

— Аз… игуменка Гайл ме извика да взема едно копие на „Доктрината за седемте благословии“ и да го върна в скрипториума.

— Ами мърдай тогава, вместо да ми препречваш пътя — сопна се сестра Рийд.

Джейс се дръпна встрани, а Никс повтаряше движенията му, така че да остане зад гърба му. Сестра Рийд мина покрай двамата, вероятно без дори да погледне за втори път някой толкова нисш като Джейс. Въпреки това те изчакаха стъпките ѝ да заглъхнат, преди да забързат отново нагоре.

Останалата част от тичането им се сливаше в размазано петно. Джейс заведе Никс на деветото ниво, където минаха през една огромна зала, под канделабър, димящ от странни алхимии, и поеха по дълъг виещ се коридор. Срещнаха няколко учени, но Никс все така се криеше зад гърба на Джейс. За щастие всички изглеждаха твърде погълнати от собствените си дела или от ставащото навън, за да обърнат внимание на забързаното минаване на калфата.

Пътешествието им свърши на мястото, където черната вулканична скала на алхимическите кули се сменяше с белия варовик на йеромонашеските. Между тях, в единия край на залата, се издигаше висока сводеста порта, обкована наполовина с желязо и наполовина със сребро.

Джейс се втурна натам и потропа с окаченото на нея чукало.

При този звук Никс трепна — очакваше от всички страни върху тях да се нахвърлят рицари. Даже не можеше да е сигурна, че игуменката още е в покоите си. Ако я нямаше, Никс бе готова да крещи до припадък из тези помещения, ако се наложи.

„Вече нямам време.“

Най-после се чу тихо тътрене и вратата се отвори на добре смазаните си панти.

Никс издиша с облекчение, когато видя познатото лице на игуменка Гайл. Очите на жената се присвиха любопитно при вида на Джейс, а после се разшириха, когато забеляза Никс зад него.

— Никс? — Гайл сигурно веднага бе заключила, че с Никс се е случило нещо ужасно, за да стои на прага ѝ. — Влизайте.

Вратата се отвори по-широко и Никс и Джейс се шмугнаха през нея. Игуменката я затвори след тях и понечи да ги последва… а после се обърна и залости резето.

— Какво е станало? — попита Гайл.

На Никс ѝ бе трудно да реши откъде да започне. Огледа стаята. Тя бе кръгла и покрай стените ѝ се редяха рафтове от абанос от едната страна и от бял ясен от другата. Прашни книги, купчини свитъци и странни магически артефакти изпълваха рафтовете. По средата на стаята имаше маса с две половини от същите видове дърво. Около нея бяха наредени девет стола с високи облегалки: четири бели, четири черни, а последният и най-висок от всички разделен като масата на половини от ясен и абанос.

Никс осъзна, че тук сигурно се събира Съветът на осемте, за да обмисля и обсъжда въпросите, засягащи училището, под председателството на игуменката на деветия стол. Видя и четирите високи камини, в момента студени, и още една врата, която сигурно водеше към личните покои на игуменката.

— Какво те е разтревожило толкова, че да рискуваш да дойдеш тук горе? — попита настоятелно Гайл.

Никс отвори уста да заговори… и в този момент един непознат, който бе седял с гръб към тях на един от високите столове, се изправи и се обърна. Носеше черната роба и аления пояс на алхимик. Никс никога не го беше виждала. Изглеждаше десет-двайсет години по-млад от игуменката, с тъмнокестенява коса, вързана на конска опашка, и ясни лешникови очи.

Никс направи крачка назад, но игуменката я хвана и я спря.

— Това е алхимик Фрел хи Млагифор. От Калето в Азантия. Мой бивш ученик. Можеш да говориш свободно пред него.

Никс осъзна, че мъжът сигурно е дошъл с кралските хора. Въпреки уверенията на игуменката тя не знаеше дали може да се довери на човек, пристигнал с легиона, който смяташе да принесе в жертва заловения прилеп.

Алхимикът се приближи с усмивка, която изглеждаше искрена.

— А, това трябва да е момичето чудо. Оцеляващата от отрови. И благословената от Майката. И тази, която кралят иска да хванем и да заведем във Върховръх.

При думите му кръвта се отцеди от лицето на Никс и тя усети замайване.

— Ка… какво?

Джейс изглеждаше не по-малко смаян и се обърна към игуменката.

— Не можете да позволите това.

— Повярвайте ми, ще направя всичко, което ми е по силите, за да задържа Никс тук — отвърна Гайл. — Алхимик Фрел бе така добър да ме предупреди отрано, за да мога да подготвя аргументите си.

Никс си представи как я овързват с вериги и я замъкват в някаква тъмница във Върховръх. Можеше никога вече да не види баща си и братята си. Но дори тази мъка бледнееше в сравнение с онова, което предстоеше.

— Аз… трябва да ви кажа нещо — прошепна Никс и изведнъж откри, че ѝ е трудно да диша. Хвърли гузен поглед към Джейс, а после се съсредоточи върху любезното, но твърдо лице на игуменката. — Нещо, което криех от всички вас.

— За какво се отнася? — попита игуменката.

— За лунопада.

Чу се ахване — но не от директорката на училището, а от странния алхимик. Той пристъпи по-наблизо.

— Какво знаеш?

Никс нямаше отговор на този въпрос.

„Всичко и нищо.“

И после бавно им разказа за всичко, случило се при онова странно гостуване, за кошмара, за смущаващите видения — както в миналото, така и на някакъв опустошен планински връх. Завърши с думите:

— Мисля, че съм била спасена от блатата от мирски прилеп, който ме е отгледал като собствена рожба, заедно с онзи, който ме посети.

Джейс изглеждаше отвратен, даже отстъпи от нея.

Никс преглътна сълзите си. Докато се мъчеше да ги спре, алхимикът се приведе към игуменката и Никс го чу да шепне.

— Мислиш ли, че може да е същото дете? На Грейлин…

— Не сега, Фрел. — Гайл вдигна ръка. — Подобни догадки могат да почакат. Но вече е съвсем ясно, че не можем да допуснем това момиче да попадне в ръцете на краля. Това не бива да става.

Алхимикът се изправи и кимна.

— Ако се съди по разказа ѝ, прилепите трябва да са усетили, че млякото им е вредно за детето, ослепява го, затова са го върнали при неговия народ.

— Което подсказва ниво на интелигентност далеч по-високо, отколкото някой си е представял. — Гайл се умълча, докато обмисляше това, после заговори пак. — Възможно ли е преди две седмици те да са отровили момичето умишлено? За да ѝ възвърнат едновременно и зрението, и знанието, така че да може да предупреди света? Бихме ли дръзнали да припишем такъв разум и хитрост на тези крилати зверове?

Алхимикът се потърка с пръст по брадичката.

— След като получих съобщението ти, прегледах някои текстове, за да добия по-ясна представа за отровата, засегнала момичето. „Анатика пленария“ на Жустоам, „История на животните“ на Лейкрайт, и дори често хуления клашиански том „Диалог върху биологичните вариации“ на Фалон. Знаем, че други прилепи — като например безоките плодови прилепи, които живеят в сенчестите дълбини на Облачен предел — се ориентират някак си с помощта на почти беззвучните си крясъци. Със сигурност мирският прилеп трябва да прави същото, възприемайки света по този начин. Някои алхимици предполагат, че тези царе сред себеподобните си използват пискливите си викове и като средство за комуникация, за да се свързват един с друг, подобно на пчелите в кошер или мравките в мравуняк. Може би това дори увеличава интелигентността на целия им вид.

— Цялото е по-голямо от своите части — отбеляза Гайл.

Фрел кимна.

— „Диалозите“ на Фалон стигат дотам, че да предположат, че общото им споделено знание може да се простира поколения назад, по-далеч от нашите исторически сведения. Знаем също, че други видове прилепи, особено онези в тъмните западни краища на Короната, предпочитат нощния мрак и сякаш съобразяват поведенческите си модели с лунните цикли. Ако е така, несъмнено нашият мирски прилеп би трябвало да е също толкова чувствителен към промените на луната.

Никс не разбра почти нищо от това, но видя как очите на игуменка Гайл се присвиха напрегнато срещу бившия ѝ ученик.

— Фрел, да не намекваш, че прилепите някак си интуитивно са доловили онова, което сочат изследванията ти?

Той кимна.

— Че луната расте през вековете и напоследък все по-бързо.

Мислено Никс се пренесе отново на онзи прокълнат планински връх и гледаше растящата луна, която връхлиташе отгоре ѝ, пламнала по краищата.

— Лунопад — прошепна тя.

Фрел се обърна към нея.

— Може би това са се опитвали да ти покажат, да те предупредят по свой собствен начин.

Никс знаеше, че неговото обяснение не осветлява всичко. Видението ѝ за онзи планински връх бе прекалено подробно. Дори сега писъците отекваха в главата ѝ. Тя си спомни името, изтръгнало се от собствените ѝ устни. Башалия. Все пак засега отхвърли тези загадки и се съсредоточи върху един въпрос, който я измъчваше още от онзи кошмарен ден.

— Защо аз? — попита тя и се обърна към Джейс, после върна поглед към двамата учени. — Защо тормозят точно мен с крясъците си?

Фрел сви рамене.

— Мисля, че е очевидно.

Никс се намръщи. „За мен не е.“

Фрел обясни:

— Ти си изживяла първите си шест месеца сред тях, била си учена от тях по времето, когато умът е още мек като глина, податлив, недобре оформен. Мозъкът ти е растял под непрекъснатия обстрел на беззвучните им писъци. При такова постоянно излагане той може да е бил изменен завинаги от писъците им, както дърво се огъва от ветровете.

Тя хвърли поглед към Джейс, чиито очи се бяха ококорили още повече и в тях блестеше страх.

„От мен.“

Фрел продължи:

— Мисля, че в някаква малка степен ти си била свързана с по-голямото съзнание около теб. И макар че вече си пораснала и си поела по друг път, все още оставаш настроена на тази вълна, която е запечатана в духа ти.

Никс потрепери. Искаше ѝ се да възрази срещу думите на алхимика, но си спомни моментите, когато гледаше на себе си през чужди очи, през очите на изгубения си брат.

— Ако подозренията на алхимик Фрел са верни, това означава, че скорошното ти отравяне е пробудило не само зрението ти — каза Гайл. — Отворило е някакво вътрешно око, което е стояло затворено, откакто си напуснала блатата.

Никс преглътна, стомахът ѝ бушуваше.

„Тогава какво съм аз?“

Джейс сигурно бе усетил терзанията ѝ и преодоля страха си, за да пристъпи по-наблизо.

— Никс, това ли дойде да кажеш на игуменката?

Тя се вцепени, осъзнала, че е забравила.

— Не — възкликна и се обърна към Гайл. — Моят изгубен брат ме посети отново.

Джейс я хвана за ръката.

— Аз също го видях.

Тя го изгледа с благодарност и почерпи сила от твърдата му хватка, като преглътна сълзите, предизвикани от простичкия му жест, от тази проява на подкрепа и приятелство.

— Имах ново видение — каза тя и обясни за приближаващата буря, атаката на хиляди прилепи като мъст за жертвоприношението, което щеше да се извърши съвсем скоро. — Трябва да попречим на онези хора да изгорят пленения прилеп, иначе ще бъдем нападнати от въздуха.

Джейс се намръщи.

— Но откъде могат да знаят прилепите какво смятаме да правим тук, след като то още не е станало?

Никс знаеше отговора, колкото и смущаващ да бе той за нея.

— Щом аз знам какво си мисли онова по-голямо съзнание, може би и то знае какво си мисля аз.

Представи си отново как зрителната ѝ точка се прехвърляше ту насам, ту натам. Спомни си и яростта, надигнала се в нея, когато научи за жертвоприношението, и изгарящото желание да направи нещо по въпроса. Обикновено кротката ѝ същност никога не би предприела такова рисковано спасение.

„Откъде дойде това желание?“

Тя вдигна ръка и я сложи на гърдите си.

„В мен ли се роди? Или бе разпалено от тях?“

Преди да може да реши, оттатък стените отекна звън, който се усилваше с всеки удар на сърцето ѝ. Тя трепна.

Първата вечерна камбана.

Затаи дъх.

„Забавих се прекалено много.“

Вече бе станало късно.

Игуменката — явно отказваше да се предаде — се обърна към Фрел.

— Трябва да се намесим, но не съм сигурна, че само моята дума може да отмени кралска заповед.

Алхимикът кимна.

— Значи ще е нужна думата на принц. Ако успея да го убедя.

„Принц ли?“

Гайл пристъпи към Джейс и го хвана за ръката.

— Никс вече е привлякла вниманието на краля, а се боя, че скоро положението ѝ ще стане много по-тежко. Трябва да я заведеш на безопасно място.

— К… къде? — заекна Джейс.

— Някъде извън училището. Тук за нея вече не е сигурно. Засега я заведи у дома.

Никс не се съпротивляваше, когато двамата бързо ги подкараха към вратата, но един тревожен въпрос я гонеше по петите.

„Къде е истинският ми дом?“

17.

Канти подуши и завъртя очи.

„А пък си мислех, че аз мириша на блато.“

Премести се по-надалеч по покрива на училището, като се опитваше да мине от наветрената страна на големия космат бивол, но облакът мухи, кръжащи около флегматичния пърдящ звяр, го последва с жужене.

Водачът на животното — Бастан, синът на стария блатен жител — сякаш не забелязваше това, сновеше из цялата тази гадост и проверяваше ремъците на каруцата, като държеше погледа си извърнат от клетката върху нея. С достигането на деветото ниво биволът почти бе приключил работата си — трябваше да направи само още няколко крачки.

Планът бе достатъчно прост. Биволът щеше да изтегли каруцата между двете клади на върха на училището, а после щяха да я разпрегнат и да я оставят там. Между колелата ѝ щяха да натикат подпалки и да ги запалят. И каруцата и дървената клетка щяха да лумнат, сливайки за кратко двете клади в една.

На Канти му се струваше много по-лесно просто да избутат каруцата до някоя от двете клади и да се свършва. Но явно и йеромонасите, и алхимиците смятаха, че честта им ще бъде опетнена, ако техният огън пропусне възможността да участва в божественото възмездие на върха на Манастира.

Ето защо се бяха спрели на това решение.

Той изсумтя раздразнено.

„Хайде, приключвайте вече.“

От другата страна на кладите кметът се бе качил на каменен подиум и довършваше някаква величествена реч. За щастие ревът на пламъците заглушаваше по-голямата част от словоизлиянията му. От всичките му „слава на“ и „благословен/благословена да е“ изглеждаше, че Горен иска синът му да бъде оплакан подобаващо, но не по-малко жадува да излъска собствения си образ пред училищния елит и вирлианските гвардейци, събрани тук. Хората извън училището рядко имаха възможност да стъпят на деветото ниво. Даже рицарите бяха принудени да останат едно ниво по-надолу, обградили върха.

Вятърът смени посоката си и димът на кладите облъхна Канти. Той се задави от лепкавата смесица от горчиви алхимии и сладък тамян. Закашля се и отстъпи към смрадта на бивола. Една тлъста муха се възползва от тази възможност, за да го ухапе по ръката, а той я перна.

„Кога ще свърши всичко това?“

Сякаш в отговор на мисълта му зад кмета се отвори голяма двукрила врата — на мястото, където черните кули на алхимиците опираха в белите шпилове на йеромонасите. От вратата забързано излязоха двама души и се разделиха, за да поемат в различни посоки.

Единият беше Фрел, който тръгна да заобикаля кладите, запътен към него. Втората бе жена с корона от бели плитки, облечена в тържествена роба с черно-бял епитрахил на раменете. Тя се насочи към подиума, където стоеше кметът, вдигнал ръце към небето, готвейки се за нова възхвала на боговете. Жената — вероятно бившата учителка на Фрел игуменка Гайл — пристъпи към Горен и зашепна в ухото му. Ръцете на кмета увиснаха като крилете на спихнат ветрокораб.

По-наблизо Анскар си пробиваше път към Канти — или по-скоро към каруцата, защото стигна до принца и го подмина.

— Крайно време беше — изръмжа му ви-рицарят. — Мислех си, че тоя пръдлив чувал никога няма да свърши с дърдоренето си. Я ми помогни да развия клетката. Тия копелета ще искат да гледат как звярът се гърчи и гори пред очите им. А после дано да можем да се махнем оттук.

„Богове, надявам се.“

Канти се обърна да го последва, но в този момент игуменката заговори на събралите се хора:

— Благодаря на всички, че дойдохте тук при нас. — Гласът ѝ достигаше с лекота до Канти, макар че не ѝ се налагаше да крещи като кмета. — За голямо съжаление ще трябва да отложим това вечерно жертвоприношение.

Изненадано мърморене се надигна около пушещите клади. Вдигна се гълчава. Горен закрачи ядосано към нея и изглеждаше, че е готов да я сграбчи, но строгият ѝ поглед го спря.

Въпреки това Горен държеше да бъде чут.

— Такава е заповедта на краля! Клетвеното му слово под личния му печат. Не можете да го отхвърлите.

Анскар изстена.

— Проклетото копеле е право. Чакай да видя за какво става дума.

И ви-рицарят се отдалечи, навъсил мрачно аленото си лице.

В този момент дойде Фрел, хвана Канти за ръка и го дръпна към каруцата.

— Имаме проблем. Такъв, за чието разрешаване ни е нужен принц.

Канти издърпа ръката си и посочи към подиума.

— Предполагам, че има нещо общо с жертвоприношението.

— Да. Трябва да го спрем. Ако прилепът бъде изгорен на върха на училището, всичко тук ще потъне в разруха.

Канти го изгледа скептично.

— Разруха? Манастирът е стоял тук почти толкова дълго като Калето. Кой би посмял да го нападне?

Фрел кимна към клетката в каруцата и скритото в нея животно.

— Събратята на това създание. В същия този момент, докато говорим, те се събират на ято.

— Откъде знаеш?

— Това е прекалено дълга история, няма време да ти я разправям. Достатъчно е да кажа, че е свързана с младата жена, която баща ти иска да бъде отведена във Върховръх.

Канти поклати глава, мъчеше се да осмисли всичко това.

— Онази, която е оцеляла от отровата и си е възвърнала зрението?

— Същата. — Фрел се обърна назад, когато оттатък огньовете се надигнаха още викове, после върна погледа си върху Канти. Виждаше стиснатите му устни и се помъчи да намери начин да го убеди. Накрая с въздишка се спря на един аргумент. — Принц Канти, преди две седмици ти ме притисна с една история за Грейлин си Мур, Рицаря отстъпник. Използва я, за да ме разубедиш да изложа страховете си пред баща ти.

Канти присви очи.

— И какво?

— Мисля, че това момиче е същото онова бебе, което Грейлин си Мур се е опитал да защити, нарушавайки клетвата си. Може би е дете на самия рицар. — Фрел се втренчи настойчиво в него. — Или твоя сестра.

При това предположение Канти изпръхтя.

— Невъзможно.

— Може и да греша за нея, но съм сигурен в опасността. Нейният живот — животът на всички ни — ще бъде погубен, ако това жертвоприношение се състои.

Канти го хвана за китката.

— Фрел, ти си повече баща за мен, отколкото истинският ми баща. Така че искам да ти повярвам, но за какво ме молиш? Искаш аз да наруша повелята на краля. След като баща ми тъкмо е започнал да ми се доверява отново, да разчита на мен. Приличам ли ти на някакъв герой от легендите?

Фрел се усмихна.

— Няма да те товаря с подобно бреме. За такива герои нещата обикновено свършват зле.

— Значи знаеш, че не мога да направя онова, което искаш от мен.

Фрел оклюма и поклати глава. Канти се взря в човека, който го бе учил през годините, който много често го бе прегръщал, когато бе в първи-втори клас — умърлушен млад принц, който имаше нужда от утеха. Видя разочарованието на лицето му и това го нарани по-силно от всяко яростно мъмрене на баща му.

„Съжалявам…“

Канти се извърна и тръгна към задния край на каруцата.

Фрел го последва, отказваше да се предаде.

— Принц Канти, игуменката ни осигурява само съвсем малко време. Ти си единственият, който може да разубеди хората.

Канти стигна до каруцата и се обърна към наставника си.

— Фрел, отново имаш прекалено високо мнение за мен. Кметът, Съветът на осемте, пък дори и Анскар — никой от тях няма да се вслуша в думата на Тъмното нищожество. Пияния Мухльо. Един обикновен Принц в шкафа.

Канти се обърна, намести лъка по-високо на гърба си и скочи отзад на каруцата. Едва тогава се обърна към разочарованото лице на приятеля си и се усмихна.

— Но те не смеят да ме застрелят в гръб.

Втурна се към предния край на каруцата, покрай увитата клетка.

Фрел се закатери след него.

— Какво…

— Ей, ти там! — извика Канти, щом стигна до капрата.

Бастан, застанал до бивола, от изненада изтърва чесалото, което държеше, и се извъртя към него.

Канти завъртя ръка в кръг около главата си.

— Обърни каруцата.

Фрел стигна до него.

— Какво правиш?

— Не могат да изгорят жертва, която я няма. — Канти се опита да обясни пак на младия мъж, сочеше надолу по нивата на училището. — Обърни този твой голям звяр. Мърморко, нали така му викаше? Тръгваме обратно към блатата.

Канти си представяше как разбива клетката и пуска раненото животно да избяга във водните дебри на своя дом.

Бастан само стоеше и го зяпаше.

Канти се приведе към Фрел.

— Ето, виждаш ли? Не мога да убедя дори сина на един блатен жител да ме послуша.

— Ей, момко! — извика Фрел на младия мъж. — Сестра ти Никс е в опасност!

Канти се втренчи в алхимика. „Сестра му ли?“

Бастан изглеждаше все така стреснат, но пристъпи по-наблизо.

— Никс ли? Какво е станало?

— Тя може да е оцеляла от отровата на прилепа, но няма да доживее до зори, ако не избягаме и не освободим това създание тук.

Умът на Канти се мъчеше да не изостава. „Пак това момиче.“ Спомни си предположенията на Фрел за миналото ѝ, за възможната ѝ роднинска връзка с един конкретен принц. „Да не би да е проклета сестра на всички?“

Бастан обмисли за миг думите на алхимика, после сграбчи поводите на бивола и го задърпа, за да извърне носа му от кладите към стъпалата, водещи надолу. Канти се вкопчи в капрата, за да се задържи на крака, когато каруцата се заклати на обкованите с желязо колела.

Макар че повечето погледи още бяха вперени в яростния спор от другата страна на кладата, най-близките хора се заозъртаха към каруцата. Някои от обърналите се към тях лица бяха боядисани в червено. Ръце посегнаха към мечовете. Арбалети бяха свалени от гърбовете.

— Размърдай по-бързо този космат задник — изсъска Канти.

Бастан задърпа поводите по-силно.

Докато каруцата обръщаше, други две лица ги гледаха само на няколко крачки от тях. Макар че дъждът бе спрял. Изповедник Витаас още стоеше под навеса с грамадния си личен джин. Очите на святия мъж се бяха свили до тесни процепи. Но Изповедникът не вдигаше тревога. Лесно би могъл да прати джина с грубоватото лице да ги спре, да им препречи пътя или дори да повали бивола с удар на каменния си юмрук. Вместо това просто гледаше.

„Колко ли е успял да чуе този мършав копелдак?“

Най-после каруцата бе завъртяна в обратната посока и муцуната на бивола вече сочеше към стълбището.

— А сега бързо! — подкани го Канти.

Бастан задърпа поводите, за да накара Мърморко да тръгне към стълбите, но животното се опъваше при вида на дългия път надолу.

„Не мога да го виня, горкото добиче.“

И все пак…

Канти махна на Бастан.

— Използвай камшика, ако трябва! Накарай го да тръгне!

Блатният жител се намръщи, сякаш принцът бе поискал от него да набие собствената си майка. Вместо това сграбчи по-здраво оглавника и задърпа, запънал пети в земята. Биволът направи същото с разтроените си копита.

При вида на това упорито противоборство Канти изпъшка раздразнено.

Лицето на Бастан почервеня от недоволство.

— Айде, мърдай, Мърморко. Никси има нужда от нас.

Името на момичето успя да накара животното да премести единия си крак напред, после и другия. Каруцата се раздвижи — но твърде, твърде бавно. Канти погледна назад към хората, събрали се на деветото ниво. Всички ги гледаха. А отряд вирлиански гвардейци вече си пробиваше път към тях.

Канти изруга и тръгна към задния край на каруцата. Трябваше да спечели още малко време. Докато заобикаляше клетката, чу тихото съскане на звяра вътре.

— Опитвам се да ти спася косматия задник — промърмори в отговор.

Стигна до задния край на каруцата и застана пред увитата клетка. Разкрачи се и размаха ръце. Изригнаха гневни викове. Кметът изрева:

— Спрете ги най-сетне де, дръвници такива!

Ви-рицарите изтеглиха мечовете си.

Канти изведнъж се усъмни в неуязвимостта, която му даваше рангът му. Нещата му се изясниха напълно, когато се разнесе острото бръмчене на арбалетните стрели. Една изсвистя покрай ухото му; друга остави пареща драскотина на лявото му бедро.

Той се приведе и забърза обратно към предната част на каруцата.

— Сега или никога — изкрещя Канти. Всичко вървеше прекалено бавно.

Мина покрай Фрел, който се бе присвил зад клетката — но алхимикът не се криеше, а дърпаше възела на едно въже. Друго висеше до него, вече освободено.

„И какво прави?!“

Тогава Фрел се изправи и смъкна парчето кожа, което бе развързал. Отстъпи назад, когато прилепът се блъсна в решетките — хапеше ги и плюеше отрова. Алхимикът побутна Канти към капрата.

Канти запелтечи:

— Защо… защо…?

Прилепът нададе пронизителен писък, който облъхна лицето му като вятър. Канти не бе единственият, който го чу. Каруцата се понесе напред, като едва не отхвърли Фрел и Канти към решетката. Старият бивол явно бе разбрал какво има на каруцата — и побягна от него.

— Дръж се! — извика Канти, докато биволът се носеше към стълбите с паническо мучене, и уви ръка около една дъска на капрата.

Фрел последва примера му.

Над превития гръб на бивола Канти видя как той стигна до най-горното стъпало и се хвърли през него. Бастан по някакво чудо успя да задържи хватката си върху оглавника на звяра и го използва, за да се метне на гърба му.

И точно навреме.

Мърморко се приземи с трясък на стълбите, като ловко успя да стъпи на всичките си четири крака. Каруцата го последва и задният ѝ край подскочи високо. Увисна във въздуха за един невъзможен миг — а после се стовари върху стъпалата с удар, от който ги заболяха зъбите. Някакво въже отзад се скъса и клетката се люшна към тях със свирепо съскащия прилеп вътре.

Докато подскачаха и се друсаха към осмото ниво, подир тях летяха още стрели. Железните им върхове цепеха въздуха и свистяха през дървената клетка. Няколко от тях сигурно бяха улучили звяра вътре — писъците му се извисиха и станаха толкова пронизителни, че Канти си помисли, че ще му се пръснат тъпанчетата. И определено накараха бивола да ускори още повече своя бяг.

Отпред група рицари с леки брони стояха скупчени в подножието на стълбите. Други прииждаха от цялото осмо ниво, привлечени от шума, Канти се надигна достатъчно, за да размаха ръка срещу тях, и изрева:

— Махнете се от пътя!

Мърморко ги призова към същото с уплашено мучене.

Рицарите ги послушаха и двамата и се пръснаха. Зад каруцата се разнесоха по-силни викове. Един поглед назад му разкри, че червенолики фигури тичат надолу по стълбите. Ви-рицарите прескачаха по няколко стъпала наведнъж, водени от Анскар, чието лице бе почервеняло още повече от обикновено.

Биволът и каруцата стигнаха до осмото ниво и се стовариха тежко върху него, обкованите с желязо колела вдигнаха рой искри. Няколко спици се пръснаха. Въпреки това каруцата продължи да трополи към следващото стълбище за надолу.

Вирлианските гвардейци ги гонеха, тичаха подире им като глутница вълци. Анскар се бе откъснал пред другите, с двамата си най-добри мъже до себе си. Крещеше им нещо, но думите се губеха сред громоленето. Без да забавят ход, двамата рицари свалиха от раменете си въжени намотки. Тръснаха тежестите в края им и те се разгънаха в закривени куки за захващане.

„Мама му стара!“

Канти измери на око разстоянието до следващото стълбище.

„Може и да успеем.“

А после лявото задно колело се откачи. Заподскача, вдигайки искри, сякаш решило да бяга самостоятелно. Въпреки това каруцата продължаваше да се носи напред, като се крепеше на останалите три колела.

„Но докога?“

Биволът стигна до края на нивото и се втурна надолу по следващата редица стълби. Каруцата го последва, задният ѝ край се клатеше бясно върху единственото останало там колело. Още въжета на клетката се скъсаха… а после цялата клетка се плъзна към Канти и Фрел. Прилепът зад решетките нададе вой и защрака свирепо с челюсти.

Канти се тръшна по задник и опря гръб в капрата зад себе си, а краката си — в решетките от желязно дърво. Клетката обаче бе тежка и продължи да пълзи напред. Фрел се опита да му помогне и посегна към нея.

— Недей! — изпъшка Канти, уплашен, че наставникът му ще изгуби пръстите си, ако не и цялата си ръка. — Държа я.

Не я държеше.

Мускулите му отказаха и клетката полетя към двамата. Единият крак на Канти хлътна между решетките. Предният край на клетката се блъсна в тях и ги затисна. Отровата на прилепа закапа върху обърнатото нагоре лице на Канти. Нокти разкъсаха панталоните му и се впиха в бедрото му.

„Значи така ще умра.“

Беше много по-драматичен край, отколкото някога си бе представял за себе си.

А после каруцата подскочи и клетката бе изхвърлена нависоко — и неочаквано се отдели от лицето му, а кракът му се изхлузи от нея. Пред погледа на Канти тя се преметна през задния край на каруцата.

Той се надигна на колене и се опита да проумее това чудо.

На върха на стълбището двамата ви-рицари на Анскар бяха увили краищата на въжетата си около някакви статуи от двете му страни, а куките се бяха закачили за решетките. Дръпнатата клетка се килна, стовари се върху стълбите и се разби с трясък.

Анскар явно бе подготвен за това. Втурна се надолу по стъпалата, замахна с една мрежа и я метна високо. Тя полетя, въртейки се във въздуха, към останките от клетката и плененото животно вътре. Прилепът се мяташе да се освободи. Крилата му строшиха още пръти от решетката; ноктите му късаха парчета кожа. Накрая успя да измуши глава и защрака с челюсти във всички посоки, прилепил уши към черепа си. Помъчи се да се измъкне. Протегна врат и нададе отчаян вой, сякаш се давеше в отломките.

А после тежката мрежа, преплетена с множество шипове, падна върху всичко това.

Докато каруцата продължаваше да се носи надолу по стълбите, Канти прие неизбежното. Беше се провалил. Прилепът се протягаше към него и във всеки негов гърч личеше отчаяние. Това бе безплодна битка. Щом бъдеше усмирен, щяха да го замъкнат обратно при огъня и да го изгорят жив.

Канти се взираше в поражението си, без да отмества поглед.

„И все пак тази вина няма да падне върху мен.“

Прилепът също се взираше в него. Лесно се различаваха страхът и мъката в червените му очи.

— Какво правиш? — попита Фрел.

Канти не искаше — не можеше да му отговори. Надигна се на едно коляно и вдигна лъка си. Сложи стрела и изпъна тетивата от животинско черво до бузата си. Оперението на стрелата погъделичка ухото му, докато се целеше.

„По-добре това.“

Пое си дълбоко дъх и пусна тетивата.

Стрелата полетя…

И се заби право в едното пламнало червено око.

Болка избухна в черепа на Никс и тя изкрещя. Притисна с длан лявото си око. Светът изведнъж потъна в мрак. Тя не улучи следващото стъпало и полетя надолу по забраненото стълбище.

Джейс я улови, преди да е паднала лошо на каменния под.

— Какво стана?

Изгарящата болка продължи още миг, после заглъхна до леден студ. Тя свали ръката си и зрението ѝ се върна.

— Аз… не съм сигурна.

Обаче знаеше какво е станало.

Докато гледаше тревогата на угриженото лице на Джейс, тъмна буря се надигна в дъното на съзнанието ѝ. С всеки миг растеше все повече, подклаждана от ярост.

Тя се сви уплашено пред нея.

Джейс ѝ помогна да се изправи.

— Никс, какво стана?

Тя се обърна и се взря нагоре, разбрала истината.

— Провалихме се. Те идват.

VI.

Мъдрост, записана в бронз

Най-истинската мъдрост е да приемеш, че не знаеш, а най-голямата лудост е да вярваш, че знаеш всичко.

Афоризъм от Хестариан Старши

18.

Райф мразеше лятото, особено в знойния задух на Наковалнята.

Когато първата вечерна камбана отекна над града, той забърза по един сенчест проход, свързващ две улици. Беше увит в леко кално-бежово наметало, което стигаше до глезените му, и носеше сандали, за да не изгори стъпалата си на горещия калдъръм. Вървеше бързо, със спусната ниско над очите качулка, и приличаше на много от дневните работници, които се прибираха прегърбени вкъщи, или на онези от нощната смяна, които навъсено крачеха в другата посока.

Почти никой от тях не вдигаше глава.

Също като него, целият град гледаше да се скрие от Небесния отец. С наближаването на средата на лятото слънцето се намираше близо до най-високата си точка в източното небе. Макар че до този важен момент оставаха още три дни, някои къщи вече бяха накичени с ярки панделки по прозорците или с газени лампи, светещи зад алени и лилави стъкла, които се опитваха да внесат малко веселие в сумрака. Предстоящото празненство — Средлетният цъфтеж — бе опит изкуствено да се разведри най-мрачното време от годината. На Райф това винаги му се бе струвало върха на покорството, като гледаше с каква готовност хората от града приемаха мрачния ред в Наковалнята.

„Какво можеш да направиш?“ се изричаше тук също толкова често като „добро утро“ или „майната ти“. Подобно на бивол, бит толкова често, че се е научил да пренебрегва ударите на тоягата, гражданите на Наковалнята просто бяха свикнали с окаяното си положение. Влачеха съществуванието си от един ден към следващия, докато накрая легнат преждевременно в гроба си в пламтящите пясъци. Беше дребна милост, че малцина от тях преживяваха четирийсетия си рожден ден.

И причината за такава ранна кончина се виждаше ясно при всеки техен дъх.

Райф подръпна ленения шал, покрил устата и носа му — було, което всички граждани носеха, за да филтрира саждите и дима, заплашващи ги с преждевременно почерняване на белия дроб. Смъртоносният покров надвисваше най-тежко лятно време, когато откъм морето почти не полъхваше вятър. И вместо да ги предпазва от слънчевата топлина, черното покривало само я задържаше по-близо до града и го задушаваше.

Райф слушаше ниското бучене, носещо се непрекъснато над целия град — наричаха го Тътена на Наковалнята. Източникът му беше същият като на покривалото от сажди и пепел. Стотици грамадни комини, бълващи огън и дим — като някакви обсадни кули — се издигаха от всички страни. Те бележеха безбройните топилни пещи, рафинерии, ковачници и фабрики за дестилиране на газ в града. Всички мини в цял Гулд’гул пращаха добива си в Наковалнята. Градът бе твърдото желязо, върху което се ковяха суровите руди, камъни и соли, преди да бъдат разпратени из Короната.

Райф стигна до една по-голяма улица и се вля в мрачното движение на тълпата, като избра потока, движещ се нагоре. Тук над пътя бяха окачени ярки празнични гирлянди. По много от тях имаше мънички вдигнати флагчета, символизиращи платната на хилядите кораби, пристигащи и заминаващи от Наковалнята, било по море като тежките рудоносци, било по ефирните ветрове като пълните с газ великани, които превозваха безопасно скъпоценни камъни над гъмжащите от пирати води.

Сякаш призован от тази мисъл, един ветрокораб мина над главата му, плъзгайки се през черния покров. Беше се насочил към доковете на Въздушен пристан, високия хребет, бележещ най-източния край на Наковалнята. Райф се загледа с копнеж в него.

„Ех, да можех…“

Сведе отново глава от висините и заби поглед в улицата. Знаеше, че домовете и работилниците от двете страни са от бял мрамор и с покриви от глинени плочи в сини и тъмночервени разцветки, за да отразяват по-добре блясъка на Небесния отец. Макар че вече не го правеха. Вековете бяха напластили сажди по стените и бяха притъпили всеки блясък до мътна сивота. Само по време на твърде краткото зимно Освежаване, когато ветровете най-после задухваха и отнасяха част от димния облак, някои от жителите се опитваха да изстържат мръсотията. Но това бяха напразни усилия, защото ветровете винаги утихваха и покривалото се връщаше, за да легне отново тежко над града. Макар че при всяко Освежаване повечето хора пееха хвалебствени химни на боговете, Райф не можеше да бъде излъган. За него ветровете не бяха нищо повече от полъха на ковашкия мях, който разчиства дима само за да позволи на огъня да се разгори по-силно.

Криволичеше по улиците, тесните проходи и нагоре по ронещите се стъпала и се изкачваше все по-високо над пристанището. Накрая, тъкмо когато отекна втората вечерна камбана, мина под една островърха арка, образувана от два големи кръстосани чука, и излезе на централния площад на Наковалнята. От двете му страни се издигаха високи сгради. Отляво се намираше Монетният двор на Короната, където монетите на кралството се ковяха и пазеха зад стени от желязо и стомана. Право пред него бе Съдебната палата, център на правосъдието в Наковалнята. От двете страни на входа ѝ висяха знамена, едното с кръстосаните чукове на Гулд’гул, а другото с короната и слънцето на кралство Халенди.

Райф наведе глава още по-ниско, докато завиваше надясно, придържайки се към сновящите тълпи на дневната и нощната смяна, които разменяха местата си. Освен това се прегърби и подви леко колене, за да изглежда по-нисък. Не искаше да стърчи над тантурестите гулд’гулци наоколо с високия си ръст, който се дължеше на смесената му кръв.

Въпреки това можеше да се закълне, че усеща свинските очички на архишериф Лаач да се взират от високия му кабинет към тълпите долу, търсейки един определен крадец.

„Въобразяваш си, Райф. Стига си треперил вече.“

Напомни си, че избягва разкриването вече близо две седмици, след като керванът от мините на Варовиково най-после бе спрял в Наковалнята. По време на хаоса на разтоварването се бе изнизал покрай каруците, като подмина двата гигантски пясъчни рака, които димяха насред бъркотията, заливани с вода, за да се охладят бронираните им черупки. Кочияшът им ги успокояваше допълнително с нежната мелодия на юларната песен; всяка нотка проникваше до възелчето мозък под цялата тази броня и мускули, за да установи контрол.

Това бе жална мелодия, много подходяща за завръщането на Райф в Наковалнята. Даже бе поспрял да послуша, долавяйки самотата в напева на кочияша. За момент тя го бе завладяла, също както двата гигантски рака. Макар че такъв талант бе рядък и добре платен, притежателят му често бе избягван от хората. Докато градовете се разрастваха, поглъщайки нови и нови земи, една такава нежна връзка с природата, с дивите кътчета на света, бе обект на присмех, останка от друга епоха, когато хората са се борили срещу зъбите и ноктите, срещу леда и огъня.

След известно време, под прикритието на парата и песента, Райф се бе измъкнал и бе потънал в димното покривало на Наковалнята. Разбира се, не бе дошъл тук сам. Загадъчната бронзова жена го следваше, лепнала се за него като магнит за желязо.

Тя си оставаше все същата загадка. Нещата не се улесняваха от това, че трябваше да я държи заключена в стаята си в един бардак близо до пристанището, където не задаваха много въпроси и никой не си правеше труда да оглежда хубаво другите. Освен това тя бе станала странно мудна, не проронваше нито дума и почти не помръдваше, а светлината в очите ѝ бе отслабнала до слабо мъждукане. Той подозираше, че това има нещо общо с димния покров над града, който скриваше слънчевата светлина. Доколкото можеше да прецени. Небесният отец я подхранваше по някакъв магически начин и тъй като тук Неговият лик бе почти скрит, тя бе посърнала като клашианска роза зиме.

Състоянието ѝ будеше тревога, но не бе толкова притеснително като опасността да ги заловят отново. Той си бе мислил дали просто да не я изостави. Щеше да му е много по-лесно да избяга от Гулд’гул, без да тегли зад себе си тази бронзова котва. Но не можеше да го направи. Без нейната помощ тогава във Варовиково нямаше да е свободен. Представяше си какво щяха да направят с него, ако го бяха хванали: набитото му на кол тяло пред мината, наръфано от гризачи и накълвано от лешояди.

„Дължа ѝ живота си.“

И все пак това не бе единствената причина. Даже когато бе мудна, той много пъти я улавяше да го зяпа, да го изучава с немигащи очи, сякаш постоянно го преценяваше. Но това не беше студен оглед. В леко смръщеното ѝ чело и извитите надолу устни той долавяше дълбока тъга. Това изражение му бе познато. Когато беше малък, все още чирак в гилдията, попадна на едно кльощаво куче, полупрегазено от каруца с руда. Беше още живо, но на ръба на смъртта. Въпреки всичко той го прибра в стаята си в Дома на гилдията, уви го и му даде мокър парцал, за да утоли мъчителната му жажда. Не знаеше защо го направи и разбира се. Лира, господарката на гилдията, му се скара — настояваше, че с нищо не би могъл да му помогне. Правотата ѝ се доказа ден по-късно. Палето умря в скута му, навряло нос под едната му ръка, но тези кехлибарени очи нито за миг не се бяха откъснали от лицето му, даже докато животът в тях гаснеше. Той знаеше, че неговото изражение тогава не е било много по-различно от това на бронзовата жена сега, докато го гледаше — някаква смес от скръб и тревога, извираща от голяма нежност.

„Така че как бих могъл да я изоставя?“

Понякога даже се чудеше дали тя не излъчва мълчаливо някаква разновидност на юларната песен, с която го омагьосва и привързва към себе си. Или може би той самият представяше нещата в романтична светлина, за да скрие истинската си причина: собствената си алчност. Тази жена несъмнено бе много ценна и вероятно можеше да бъде продадена за теглото си в злато.

В крайна сметка, каквато и да бе причината, той нямаше да я изостави. Ето защо бе прекосил цялата Наковалня, за да стигне до централния площад.

Вдигна забуленото си лице, за да огледа кулите без прозорци вдясно от Съдебната палата. Това бе градският затвор.

Тръгна към стълбите, водещи към сводестия му вход. В момента желязната решетка бе вдигната и по долния ѝ край се редяха остри шипове, като зъбите на някакъв голям звяр. При тази гледка Райф преглътна, изнервен, уплашен да не го глътне пак това чудовище. Преди две години бе гнил близо месец в една гореща килия, докато течеше процесът му, преди накрая да го осъдят и да го пратят в мините на Варовиково.

Въпреки това продължи към стълбите.

„Няма друг начин.“

Докато минаваше зад една почерняла от сажди статуя на окования бог Ирл, свали лекото си наметало и го остави да падне зад него. Продължи и излезе отново пред погледите на хората на площада, наконтен в черни бричове и туника, и късо наметало в тон с тях, на което бяха изобразени кръстосаните златни чукове на Наковалнята. Това бе официалното облекло на затворнически надзирател. Не беше трудно да се сдобие с него. Просто бе последвал един надзирател в един от многото пристанищни бардаци. Изчака мъжът да започне да пъшка в платена страст, промъкна се в стаята и взе каквото му трябваше. Дори отегчената жена, застанала на четири крака с вдигната фуста, не чу тихото му влизане. За щастие през годините във Варовиково уменията му да се движи невидим и нечут не бяха ръждясали.

Оттук нататък обаче щяха да са му нужни повече умения.

Стигна до стълбите и тръгна нагоре към отворения портикул. Накрая свали шала си, защото знаеше, че в затвора лицата не се крият. Скоро след пристигането си в Наковалнята бе боядисал косата си в сламенорусо, а през последните две седмици си бе пуснал къса брада, в момента намазнена и също боядисана.

Въпреки това, докато минаваше под шиповете на решетката, потисна една тръпка, долавяйки иронията в действията си.

„След като избягах от един затвор, сега влизам в друг.“

Застанал пред решетките, Райф се взря в мършавата фигура в килията. Тя изглеждаше сякаш някаква сянка бе придобила форма, скулптура от полиран абанос. Мъжът, който трябва да бе с няколко години по-млад от неговите трийсет, стоеше с гръб към вратата. Беше гол, с изключение на железния нашийник на врата му. Черната му кожа бе нашарена от задника до раменете с белите белези на бичовете. Главата му бе покрита с тъмна четина. Явно не му бяха позволили да я поддържа бръсната тук, както бе типично за Окованите — и мъже, и жени.

Райф се озърна наляво-надясно, за да се увери, че в това затънтено кътче на тъмниците няма други надзиратели.

— Искам да говоря с теб — каза нарочно грубо.

Мъжът въздъхна и се обърна, разкривайки хипнотични виолетови очи — както и една черта, характерна единствено за Окованите. Между краката му имаше само туфа косми и обезобразени останки. Всички мъже от неговия орден биваха скопявани, за да станат евнуси. Жените също биваха осакатявани, така че никога да не раждат деца, никога да не изпитат удоволствието от единението.

— Какво искаш? — попита Окованият. Гласът му бе спокоен и в него нямаше и помен от страх, което не бе изненадващо, като се има предвид през какво бе преминал в живота си. Леката напевност в гласа му разкриваше клашианския му произход.

Райф пристъпи по-близо до решетката.

— Нека започнем с името ти, за да се опознаем по-добре.

— Аз съм Пратик, окован към Релис им Малш.

— Доколкото разбирам, господарят ти също е задържан тук, обвинен в шпионаж за Южен Клаш.

Пратик само го гледаше.

Райф, също като голяма част от жителите на Наковалнята, бе чул за арестуването на много клашиански търговци, доведени тук да бъдат разпитани като шпиони, което вероятно бе вярно за повечето. Освен че бе главен миньорски център, Наковалнята бе дала началото на двайсетина големи алхимични рода, някои датиращи отпреди векове, които се занимаваха с проектиране на тайнствени машини и други механизми. И все пак Южен Клаш далеч изпреварваше жалките усилия на Наковалнята в тази област. Райф знаеше, че има поне толкова, ако не и повече халендийски търговци, които играят едновременно ролята на шпиони, когато пътуват на юг, опитвайки се да откраднат знания от клашианците. Всъщност в Наковалнята бе добре известно, че търговията с тайни е не по-малко важна от доставките на камъни и сол. Пари се търкаляха от север на юг и обратно. От време на време някой бе плясван през ръцете, ако прекали, но в крайна сметка за всички бе изгодно да си затварят очите за такива нелегални занятия.

Досега.

Архишериф Лаач бе събрал клашианските търговци по една проста причина: за да задържи Райф в Наковалнята. Лаач не можеше да рискува да загуби откраднатия от него бронзов трофей, особено след като злобният Изповедник Рит го стискаше за врата. Също като Райф, архишерифът знаеше, че северната Корона няма да даде убежище на двамата бегълци. Единствената им надежда бе да си намерят транспорт на юг. За да предотврати това, Лаач бе затворил всички, които биха могли да сключат подобна сделка — както за да ги разпита, така и за да ги държи далеч от Райф.

Ето защо, останал без друг избор, Райф бе дошъл в затвора лично, за да изложи предложението си. Дори Лаач — който преливаше от високо самомнение — никога не би заподозрял подобен опит.

„Или поне се надявам.“

Пратик най-сетне заговори.

— А ти кой си? — Едната му вежда се повдигна. — Подозирам, че си нещо повече от прост надзирател.

Райф се замисли как е най-добре да отговори. Знаеше, че всеки опит да измами Окован вероятно ще бъде неуспешен. Говореше се, че тези мъже и жени разчитат истината в душите на хората само с поглед. Затова той избра откровеността.

— Райф хи Албар.

Единственият признак, че името му е познато, бе свалянето на повдигнатата вежда на Окования.

— Рискуваш много, но опасявам се, с малка изгода. Господарят ми не може да ти е от полза.

— Не съм дошъл за господаря ти.

Райф знаеше, че самите търговци се охраняват много по-строго горе в кулите на затвора. Това не важеше за техните Оковани, които повечето хора смятаха за обикновени роби. Те почти не заслужаваха внимание; затова бяха хвърлени в слабо охраняваните тъмници долу — което идеално устройваше Райф.

Той вдигна тежката връзка железни ключове, която бе задигнал от караулното на затвора.

— Дойдох да те освободя.

Пратик присви очи и най-после пристъпи по-наблизо.

— На каква цена?

— Да ми помогнеш да избягам от Наковалнята с един от вашите ветрокораби.

Затворникът поклати глава.

— Невъзможно. Освен това, дори да не се развикам и да те изоблича сега, рано или късно ще ме пуснат на свобода. Не могат да задържат господаря ми задълго, не и без да нанесат още по-голяма обида на нашия император. Така че, както виждаш, цената ти е прекалено висока.

— Знам. Но това не е всичко, с което съм дошъл да се пазаря. — Този път беше ред на Райф да повдигне вежда. — Ти знаеш какво съм откраднал.

Мъжът сви рамене.

— Какво се говори, че си откраднал.

— Това не са празни приказки, уверявам те. — Остави Окования да прочете истината по лицето му. — Ще те заведа при нея и ако не си доволен, можеш да ме предадеш на архишерифа. Но няма да останеш разочарован. Клаш ще иска това, което имам, особено след като бойните барабани вече бият в далечината и армиите се събират край границата. Пък и кой знае? Такъв трофей може би ще спечели не само моята свобода — а и твоята.

Очите на Пратик се присвиха още повече. Затворникът вдигна ръка и опипа желязната халка, запоена около шията му. Впери очи в Райф.

— Покажи ми.

Райф се ухили. Бяха му нужни няколко опита, докато пъхне в ключалката правилния ключ, но накрая отвори вратата и подхвърли един вързоп на голия мъж.

— Обличай се, бързо.

Пратик се подчини и навлече комплекта надзирателски одежди, досущ като неговите. Райф ги бе откраднал от същото караулно, където имаше само един дебел надзирател, хъркащ върху очуканата маса.

Той посочи към качулката на късото наметало.

— Вдигни я хубаво и си дръж главата наведена. От сега нататък ме остави аз да говоря.

Пратик кимна и дръпна качулката над наболото си теме.

Райф го огледа за последен път и тръгнаха. Райф искаше да се махне оттук преди следващата камбана, за да се изгубят сред надзирателите, прибиращи се вкъщи.

Чудеше се дали Пратик ще го предаде, но Окованите бяха известни с това, че държат на думата си, не непременно от чувство за чест, а защото всякаква склонност към лъжи отдавна бе избита от тях с пръчката и камшика.

На Райф му бе трудно да преглътне жестоките практики на клашианците. Тяхната страна се управляваше от една-единствена кралска каста, известна като имри, което на техния език означаваше „божествен“, възглавявана от Имри-Ка, бог-императора на Клаш. Само хората от неговата кръвна линия можеха да си показват лицата на открито в онези земи. Всички други нисши касти — които наброяваха стотици — трябваше да останат забулени от главата до петите, защото се смяташе, че са прекалено недостойни, за да ги види Небесният отец. Това включваше и Окованите, които бяха обучени в Бад’и Чаа, Дома на мъдростта.

Докато в северната Корона имаше няколко училища, Бад’и Чаа си оставаше единственото учебно заведение в Клаш. Говореше се, че Домът на мъдростта бил град сам по себе си. Също така човек нямаше право на избор дали да го посещава. Събираха се млади момчета и момичета от цялата страна, от всички касти, освен имрите. Докато халендийските училища обезкуражаваха срещите и брачните съюзи и изискваха непорочност. Домът на мъдростта я налагаше предварително, като скопяваше първокласниците си. Най-лошото бе, че онези, които не успееха да преминат в по-горен клас, не бяха връщани у дома, а ги екзекутираха и телата им бяха изгаряха на кладите на върха на училището, едновременно като предупреждение към по-долните нива и като жертвоприношение към боговете от клашианския пантеон, които бяха далеч по-кръвожадни от северните.

Когато стигнаха до стълбището, извеждащо от тъмниците, Райф потърси следи от тези години на ужас върху лицето на Пратик, но изражението на мъжа бе спокойно, сякаш бе приел жестокостите за част от живота. Но пък, от друга страна, младежът все пак бе минал през онова училище, спечелвайки си желязната яка по алхимия. Други Оковани носеха сребърната яка на религията и историята. След завършването оцелелите биваха обвързвани по двойки — един с желязо и един със сребро — към някой от имрите. Окованите служеха като съветници на господарите си. А понякога и като средство за наслада, така се говореше. На обществени места нашийникът на Окования бе свързан с глезените на неговия господар чрез церемониални вериги. Колкото по-високо бе нечие положение сред имрите, толкова повече двойки Оковани имаше вързани към себе си. Говореше се, че Имри-Ка имал шейсет и шест Оковани, или трийсет и три двойки — същия брой като на боговете в пантеона им. Когато вървял, водел след себе си цял керван.

Райф се опита да си представи такава гледка, докато се изкачваше по последните стъпала от прохладните дълбини на тъмницата обратно към задухата на деня. Въздухът се изпълни с противната миризма на горящо масло. Минаха покрай няколко надзиратели, слизащи надолу да поемат смяната си, но освен някое сумтене или кимане, никой не обръщаше внимание на другите.

Като стигнаха горе, Райф изсъска на Пратик:

— Дръж се плътно зад гърба ми. Очите долу.

Пред тях главният коридор гъмжеше от надзиратели, шетащи насам-натам, някои водеха оковани затворници. Няколко момчета с червени шапки тичаха през тълпата, разнасяйки съобщения между кулите.

„Идеално.“

Райф поведе Пратик право към гъмжилото. Вляха се в потока от надзиратели, които си тръгваха след работа. Не след дълго пред тях се появиха шиповете на портикула. Всичко вървеше добре, докато в тълпата отпред не настъпи някаква суетня. До тях долетяха смаяни гласове.

Райф се отмести встрани, за да види причината за суматохата.

Изстена, когато зърна позната фигура в сива роба и примка от сребристи плитки около шията. Изповедник Рит се качваше по стълбите към затвора. Рядката гледка на такъв свят човек, особено пък влизащ в затвор, бе накарала всички да спрат. Морето от момчета и надзиратели се разделяше пред Изповедника, колкото от уважение, толкова и от страх.

И най-лошото бе, че този вододел се насочваше право към Райф.

Той подкара Пратик назад, като ругаеше под нос.

„Боговете сигурно ме мразят.“

Хвана Окования за ръка и го обърна настрани. „Какво прави Рит тук?“ Отговорът се появи право пред тях, когато двама надзиратели бяха разблъскани наляво и надясно. Две познати фигури излязоха напред — същите двама, които бяха пратили Райф в мините на Варовиково.

На една крачка от него архишериф Лаач размаха ръка за поздрав към вратата на затвора.

— Насам, Изповедник Рит!

Шерифът, явно сляп за всичко около себе си, дори не бе забелязал Райф. За съжаление същото не можеше да се каже за спътницата му. Малко неща убягваха от вниманието на Лира хи Марч, господарка на гилдията на крадците. За миг лицето ѝ замръзна в шок — после устните ѝ се стиснаха в тънка линия и в очите ѝ заблестя мрачно веселие, докато се взираше в него.

Райф изстена.

„Боговете определено ме мразят.“

19.

Светът се сви около Райф, докато той търсеше начин да избяга.

В този напрегнат момент Лира срещна погледа му. Пръстите ѝ докоснаха китката ѝ, където ръкавът ѝ скриваше браслет със затъкнати в него метателни ножове. Веднъж я бе видял как прикова три плъха — към стена, греда и бъчва — с един замах на ръката. При това дори не си бе направила труда да погледне към гризачите.

Но не това бе най-опасното в нея. Имаше си причина тя да е господарка на гилдия в Наковалнята вече повече от десетилетие. Той отдавна бе научил, че умът ѝ е хлъзгав като омазани с масло павета в дъжда. Лукавството ѝ правеше почти невъзможно човек да запази равновесие, когато е изправен срещу нея. Уменията ѝ бяха толкова страховити, че Райф понякога се чудеше дали талантът ѝ не е магически или подхранван от алхимии. Навремето той често я предизвикваше на игра на „рицари и мошеници“, но тя го разгромяваше всеки път, събаряйки царя му на дъската без никакво видимо усилие.

„Така че каква надежда имам сега?“

Мисълта ѝ без съмнение вече бе на десет крачки пред него, готова да противодейства на всеки негов опит за бягство. С всеки удар на сърцето си той усещаше как железните челюсти на капана се сключват.

Тя скъси разстоянието помежду им, погледът ѝ не се откъсваше от неговия — а после го подмина, като го ръгна с лакът. Заговори на шерифа и кимна към суматохата край портикула.

— Лаач, трябва да заведем това копеле с плитката в кулата, преди надзирателите да са започнали да падат на колене и да молят за благословия.

Архишерифът изсумтя в знак на съгласие и закрачи бързо напред, за да посрещне Рит.

Лира хвърли още един поглед на Райф. Лицето ѝ бе непроницаемо.

„Що за нова игра е тази?“

Въпреки опасността той както винаги бе поразен от красотата ѝ. Русата ѝ коса бе подрязана равно на нивото на раменете. Очите ѝ с цвят на мед блестяха ледено, оградени от остри скули. Единственото меко нещо в нея бяха пухкавите ѝ устни. И макар че тя много пъти го бе вкарвала в леглото си, никога не му бе позволила да вкуси тези устни.

Когато Лира се обърна и се отдалечи, той забеляза, че се е облякла така, че да подчертае извивките си. Дрехите ѝ от лен и кожа бяха пристегнати силно в кръста, гамашите прилепваха към краката ѝ като втора кожа. И макар че бе дребничка като повечето гулд’гулци, имаше гъвкави крайници, изваяни от мускули толкова яки и жилести, че той би се заклел, че са преплетени със стомана. Особено добре помнеше силните ѝ крака, увити около задника му и настояващи той да се представя по-добре.

„Но какво иска сега? Защо не вдига тревога?“

Единственото, което знаеше със сигурност, бе, че никога не е успявал да я надхитри в миналото, камо ли да разплете сложните ѝ кроежи. Затова се възползва от тази загадъчна отстъпка, за да сграбчи ръката на Пратик и да го поведе настрани. Избра път, който заобикаляше зяпачите около Изповедника, и когато ги подминаха, излезе бързо през портикула на открития площад.

Не знаеше дали Лира изобщо погледна пак към него.

И не го интересуваше.

„Стига ми, че все още съм свободен.“

Продължи напред, като полагаше усилия да не тича.

— Стой до мен — каза на Пратик. — Имаме да извървим бая път.

„И вероятно да се отървем от цял орляк сенки.“

Това бе единственото възможно обяснение. Лира със сигурност знаеше цената на онова, което Райф бе откраднал, и го искаше за себе си. Сигурно се надяваше, че той ще отведе хората ѝ до скривалището си. Докато беше вървяла с Лаач към портикула, вероятно им бе дала сигнал — понеже те нямаше как да не са на площада. Със сигурност разполагаше с целия състав на гилдията и бе избрала най-добрите преследвачи.

„Само че няма по-добри от мен“, помисли си Райф с известна гордост — която се надяваше да не е неоправдана. Докато се насочваше към кръстосаните чукове на главната арка на площада, се огледа. Търсеше очи, които се задържат твърде дълго, или тела, които си променят курса в посока към него. Набеляза неколцина подозрителни, но бе сигурен, че има и още. А което бе най-лошото, не се съмняваше, че вестта за забелязването му се разнася бързо пред него.

Следван от Пратик, той положи всички усилия да стигне до пристанището. Познаваше града добре. Избираше най-тесните улички, в които нямаше хора. Минаваше през магазини и задни дворове. Търсеше виещи се пътища и често се връщаше назад. Влезе в една задимена ковачница, където човек трудно можеше да види дори пръстите на протегнатата си ръка, подхвърли на ковача един сребърен орел и взе две наметала, за да скрият надзирателските им одежди.

Щом излязоха пак на улицата, продължи по криволичещия си маршрут. Накрая зловонният въздух се изпълни с мирис на сол, а неизменният Тътен на Наковалнята се смеси с крякането на чайки.

— Насам — изсумтя Райф на спътника си.

Вече бяха стигнали до Котела, тесен тъмен лабиринт в подножието на най-големите комини на града. Тук въздухът бе само сажди и пепел, а калдъръмът под нозете им бе покрит с кал и изпражнения. В Котела всички хора с лоша репутация намираха своя дом. Райф поведе Пратик през лабиринта от тесни улички, които образуваха квартала на разврата, стигна до една врата и се шмугна вътре.

Поспря, колкото да напомни на Пратик:

— Нито дума.

На такова място бе рядкост да видиш клашианец — а камо ли скопен Окован. Райф не можеше да допусне напевният акцент на мъжа да събуди някакви подозрения.

Посрещна ги вонята на вкисната бира и пикня. Една дебела матрона чу издайническото скърцане на вратата и се зае да разбутва няколкото лениви фигури, изтегнати из стаята — повечето пушеха змийски корен или по-силни листа. Райф помаха вдървено на матроната, която се намръщи, познала своя квартирант, и седна пак с халба пред себе си, вероятно веднага забравила за него.

Райф се качи по паянтовите стълби и мина по един коридор, където затворените врати не успяваха да прикрият сумтенето, пъшкането и изблиците на смях, понякога искрен, но по-често престорен. Стигна до стаята си, избута Пратик вътре и залости вратата.

Окованият огледа тясното помещение. Леглото представляваше дъска с рехаво поръсена върху нея слама. Клозетът беше една кофа в ъгъла. Нищо не бе сменяно от дни.

Лицето на Пратик се сбърчи от отвращение. Той покри устата и носа си, за да се предпази от вонята, и промърмори през пръсти:

— Вече съжалявам, че напуснах затвора.

Райф се ухили.

— О, не се бой, още не сме стигнали до вкъщи. — Отиде до стената, клекна и повдигна част от дъските. Тайно беше изрязал този тесен отвор малко след като бе наел стаята. — През последната част от пътя ще трябва да пълзиш.

Пратик се наведе и огледа тъмния проход между старите греди.

— Накъде води това?

— Към свободата ни — отвърна Райф, изказвайки на глас най-голямата си надежда.

Райф отупа коленете си и помогна на Пратик да излезе от тесния проход. Той водеше до по-голяма стая, наета в съседен бардак. Тази стая се допираше до първата и от нея се излизаше в съвсем различна част на Котела, с една идея по-малко долнопробна, Райф бе подготвил всичко това предварително в очакване на проблеми, защото рано или късно те винаги го намираха.

Освен това се подчиняваше на кредото, просмукано в костите на всеки крадец.

„Никога не се затваряй в стая само с една врата.“

В дадения случай подобни допълнителни мерки имаха и още една цел. Ако някой от хората на Лира бе успял да го проследи през града, щеше да си мисли, че Райф е в другото заведение. А ако Лира се опиташе да го щурмува, суматохата щеше да проникне през тънките стени и да го предупреди навреме, за да избяга.

„Или поне така се надявам.“

След като Пратик излезе от тунела, Райф сложи обратно дъските от тази страна. Натърка прах и мръсотия върху очертанията им в стената, за да замаскира доколкото може тайната врата.

Щом остана доволен, се изправи.

Пратик бе използвал това време да огледа новата стая. На лицето му се четеше облекчение. Тук имаше един-единствен тесен прозорец, в момента със затворени кепенци. В ъгъла сияеше малка камина, алената ѝ жарава бе поръсена с тамян, който изпускаше във въздуха приятен аромат. Леглото бе много по-хубаво, с възглавница и дюшек, натъпкани със слама и покрити с леко одеяло. На масата имаше глинен съд с вода за миене, а тоалетната беше в отделно килерче.

Пратик произнесе присъдата си.

— Това е леко подобрение спрямо затвора. Само че… — Окованият обхвана с поглед стаята, даже пристъпи да надзърне през отворената врата в тоалетната. Когато се обърна пак към Райф, веждите му бяха смръщени. — Къде е бронзовият артефакт, който обеща да ми покажеш?

Райф се ухили и мина от другата страна на леглото. Макар че вратата към коридора бе барикадирана срещу всякакви нежелани посетители, той бе взел и една допълнителна предпазна мярка. Намери на стената издълбаните дупки за пръстите си и разкри последното си дърводелско творение. Махна още една тайна врата — тази доста по-висока от другите — и между сухите греди зейна ниша.

Пратик застана зад гърба му.

В нишата бронзовата жена стоеше като статуя. Очите ѝ бяха затворени, а ръцете ѝ скромно събрани под пъпа. Все още носеше жълтата ленена роба, която Райф ѝ бе купил с монети, задигнати от пристанищната тълпа.

— Кай чудес — прошепна Пратик на собствения си език. Приближи се. — Никога не съм виждал такова съвършенство в леярство и коване. Изглежда сякаш всеки момент ще си поеме дъх. — Обърна се към Райф, очите му бяха ококорени. — Мястото на такава скулптура е в най-прекрасната имрийска градина или в колекцията от древни съкровища на Дома на мъдростта. Даже самият Имри-Ка би платил прескъпо за нея.

Райф се изкиска. Този Окован дори не подозираше колко „кай чудес“ е в действителност тази статуя. Но невежеството му бе логично. Разбира се, че Лаач, Рит и Лира щяха да споделят колкото се може по-малко подробности за откритието във Варовиково — щяха да пазят това знание за себе си.

— Защо ми се смееш? — попита намръщено Пратик.

Райф посочи нишата.

— Може би тя ще успее да ти обясни.

Пратик се обърна тъкмо навреме, за да види как очите на жената се отварят. Студеното стъкло засия по-ярко, когато огньовете в нея се разгоряха по-буйно, за да я събудят. Погледът ѝ бързо се затопли и омекна, и накрая се премести, за да се спре на непознатия.

Окованият ахна и залитна крачка назад.

Жената килна глава на една страна, като продължаваше да го следи внимателно. Райф вдигна подканващо ръка към нея. В отговор тя разгъна ръцете си и леко вдигна единия си изящен крак, за да излезе от нишата.

Давейки се от потрес, Пратик отстъпваше, докато не стигна до леглото и не тупна тежко върху него. Заломоти, като дърпаше още по-надалеч.

— Ка… каква магия или алхимия е това? Или е някаква измама?

— Не, няма никакви фокуси. И честно казано, е отвъд всичко, което мога да разбера.

Райф знаеше, че за да спечели Окования на своя страна, трябва да му разкрие всичко. Като начало му обясни за земетресението дълбоко в мините на Варовиково и за странното откритие, което бе направил още по-дълбоко в тях. Описа му кървавото жертвоприношение, съживило артефакта, включително и че Изповедникът явно знаеше за него.

Пратик го прекъсваше с редки въпроси, но Райф можеше да отговори на малко от тях.

Накрая завърши разказа си с бягството им и пристигането им в Наковалнята.

— Само че не можем да останем тук. Трябва да намеря начин да офейкам заедно с нея. Надявам се, в земите на Южен Клаш, където онези, които ни търсят, няма да ни последват.

Все още седнал на леглото, Пратик бе изучавал бронзовата жена през по-голямата част от разказа на Райф. Макар и вече поуспокоен, той явно се страхуваше да се приближи до нея. Тя, от своя страна, бе отишла до тясното прозорче и бе отворила кепенците. Взираше се нагоре в забулените със сажди небеса, към бледото сияние на запад, което бележеше луната. Увисналите ѝ рамене и скръбно прегърбената ѝ фигура я превръщаха в бронзово въплъщение на тъгата.

„Правя каквото мога“, зарече ѝ се мълчаливо Райф.

През последните две седмици бе започнал да долавя някакъв копнеж в нея. Макар и мудна, тя сновеше известно време из стаята и накрая се спираше някъде, но винаги с лице на запад, като магнит в повредено пътеводно стъкло, който може да сочи само в една посока. Явно беше обзета от някаква грижа, известна само на нея.

Сега, докато я гледаше, той не можеше да забрави единствената скръбна дума, която бе промълвила, докато пътуваха с кервана, когато се взираше в пълната луна. Тази дума го преследваше.

„Гибел…“

През последните две седмици безпокойството ѝ се бе просмукало в костите му. Той знаеше, че не може да пренебрегне това предупреждение.

„Но какво може да се надява да стори един дребен крадец от Наковалнята?“

Ето защо бе решил да освободи някой Окован с желязна яка, напреднал в алхимичните изкуства. Имаше нужда от съюзник, който да му помогне да разбере какво точно е откраднал и може би да разкрие загадката, таяща се в бронзовото ѝ сърце.

Имаше и друга причина да се нуждае от Окования, но това можеше да почака. Сега един по-неотложен въпрос изискваше вниманието му.

Той се обърна предизвикателно към Пратик.

— Ще ми помогнеш ли?

20.

Райф се засуети с принадлежностите към робата, които включваха кожен шлем и воал от ленен плат, висящ отпред. Единственият отвор бе тесен процеп за очите му. При всяко вдишване платът се залепяше за устата и носа му.

„Да му се не види, как може да диша човек под всичко това?“

— Успокой се — смъмри го Пратик.

Окованият посегна и затъкна висящия край на воала под фалшивия железен нашийник около врата на Райф. Лененият плат се изпъна и вече не го задушаваше.

— Слава на боговете — изпъшка Райф и се обърна да огледа другите.

До него бронзовата жена също бе пременена в клашианска бьор-га. Везаната дреха покриваше цялото ѝ тяло, освен това тя носеше и тънки ръкавици. Единствената разлика с одеждите на Райф бе сребърният нашийник около врата ѝ, почти скрит от високата яка на робата.

Пратик отиде при нея и също затъкна воала в нашийника ѝ, после отстъпи и кимна.

— Не ни е позволено да говорим с друг, когато следваме господаря по улицата, така че мълчанието ѝ няма да е проблем.

— Ами всичко останало? — попита Райф и посочи жената. — Мислиш ли, че можем да минем за двойка Оковани?

Пратик сви рамене.

— В Клаш малцина обръщат внимание на Окованите. Опасявам се, че моята роля ще бъде най-трудната — и най-опасната.

Райф го изгледа. Пратик бе свалил надзирателските одежди, като бе показал изненадваща свенливост в присъствието на бронзовата жена. Припряно бе облякъл последната премяна, купена от Райф от един клашиански шивач. Ботушите бяха от лъсната змийска кожа. Тесните панталони и туниката без ръкави бяха от алена коприна, съшита със зигзагообразни златни шевове. Върху всичко това се слагаше бяла роба — която клашианците наричаха геригуд — стигаща до коляното, с разширяващи се ръкави. Една златна шапчица завършваше премяната.

Ако се изключеше тънкият шал, който скриваше нашийника на Пратик, това бе типична премяна на имрийски търговец от Южен Клаш. Само тя бе струвала на Райф почти всички пари, които бе задигнал през последните две седмици. Но за да сработи измамата, само Пратик — с неговата тъмна кожа и виолетови очи — можеше да мине за член на управляващата каста. Райф и бронзовата жена щяха да останат напълно скрити, докато не стигнат до каютата си на борда на ветрокораба, който трябваше да отлети при последната вечерна камбана.

Четвъртата камбана бе отекнала преди малко, така че нямаха време за грешки и забавяния. Тепърва им предстоеше да прекосят Наковалнята и да стигнат до Въздушен пристан, където бяха закотвени ветрокорабите. Ако изпуснеха своя кораб, щеше да им се наложи да чакат до утре — а Райф знаеше, че не могат да си позволят такъв риск.

„Не и след като Лира вече е надушила дирята ни.“

Макар че ветрокорабите за къси разстояния пътуваха през териториите по цял ден, онези, на които им предстоеше по-дълъг път, заминаваха само вечер поради някакви капризи на налягането, ветровете и магнитните енергии, които Райф не разбираше. Единственото, което знаеше със сигурност, бе, че трябва да са на този кораб преди последната камбана.

Огледа за последно групата, като спря поглед върху тънките намотани верижки в ръцете на Пратик. Когато каретата им стигнеше до Въздушен пристан, тези верижки щяха да свържат нашийниците им с гривните около ботушите на Окования.

Пратик местеше верижките от ръка в ръка и дрънчеше нервно с брънките им. Ако го разкриеха, преди да е успял да заведе бронзовото съкровище пред трона на бог-императора, вероятно щеше да бъде убит, задето се е представял за кралски търговец.

— Готов ли си? — попита Райф.

Отговорът не дойде от Пратик. Приглушен трясък привлече погледите им към тайната врата на отсрещната стена. Всички се вцепениха, когато до тях долетяха викове, последвани от смразяващ кръвта писък.

Пратик обърна ококорените си очи към Райф.

„Лира…“

Райф блъсна Окования към вратата, после се завъртя към бронзовата фигура. Хвана я за ръката, уплашен, че тя може да се е върнала вече към ленивия си сън. Но дланта ѝ бе още топла през тънката коприна на ръкавицата. Меки пръсти се свиха върху неговите.

— Трябва да вървим, Шая — прошепна той. Това беше името, което ѝ бе дал.

Не знаеше дали то означава нещо за нея, но за него идваше от майка му, или по-скоро от родната ѝ земя, за която тя често разказваше. Шая бе малка птичка от зелените гори на Облачен предел. Оперението ѝ беше в искрящо медно и златно и тя чуруликаше сладко в тъмните дебри на безкрайните гори. Но освен това бе и свирепа — като повечето създания, оцеляващи в онези мъгливи планини — и бранеше гнездото си с остри нокти и закривена човка.

Той смяташе името за подходящо.

Тя се обърна към него, очите ѝ сияеха слабо през воала. Кимна му лекичко и го последва, когато я поведе към вратата. Пратик вече бе вдигнал залостващата греда и я бе оставил настрани.

— По-бързо — подкани ги Окованият и трепна, когато до тях достигнаха нови трясъци и викове.

— Не. — Райф си представи как Лира и хората ѝ вилнеят из стаите и го търсят. — Вървим, сякаш всичко това няма нищо общо с нас.

Махна на Окования да излиза — Пратик трябваше да играе своята роля, като ги води. А не обратното. Окованият потрепери, но мина през вратата и излезе в коридора. Докато вървяха към стълбите, крачката му се ускори, вероятно подклаждана от страха му.

— По-бавно — предупреди го Райф.

Пратик се подчини.

Стигнаха до стълбите. Щом тръгнаха надолу, стъпалата заскърцаха под тежестта на бронзовата жена. Райф се страхуваше, че може да се счупят. Но все пак стигнаха благополучно до общата стая, която бе обзаведена по-добре, с кушетки с възглавници и лампи с цветни стъкла, хвърлящи розово сияние. Проститутките тук стояха по-изправени, гърдите им бяха вирнати по-високо. Матроната на заведението не показа и следа от смайване при внезапната поява на един търговец и неговата двойка Оковани. Райф не бе изненадан. Любопитството не носеше нищо хубаво в Котела.

Без да обели и дума, Пратик ги изведе на улицата. Там ги чакаше затворена карета, вече уредена от Райф.

Кочияшът, който чакаше до двете яки аглероларпокски понита, се втурна към тях.

— Заповядайте — каза и побърза да отвори вратата на каретата.

Пратик изигра добре ролята си и отказа протегнатата ръка на мъжа, който искаше да му помогне да се качи. Вместо това му хвърли поглед на високомерно презрение. Никой не дръзваше да докосва един имри.

— Извинявам се, извинявам се — изломоти мъжът.

Пратик се вмъкна в каретата и се дръпна по-навътре, за да могат да влязат и те.

Райф побутна Шая след него. Тя изви врат, оглеждайки всичко наоколо. Когато се качи, каретата се наклони от тежестта ѝ, но кочияшът не забеляза това — още се тюхкаше, че е проявил неуважение.

Райф също огледа тясната уличка. Позволи си да въздъхне, от което воалът му запърха. Нямаше и следа от Лира или някой от хората ѝ. Доволен, той се качи в каретата.

Тъкмо се привеждаше да дръпне вратата, когато отекна разтърсващ гръм, достатъчно силен, за да събори няколко керемиди от покрива на бардака. Те се разбиха на калдъръма.

Облаците над тях се озариха, когато пламъци заиграха някъде над билото на покрива.

Райф си представи заведението от другата страна взривено и горящо.

Отлично знаеше, че Лира има нрав не по-малко огнен и избухлив от всяка горлива смес. Ако решеше, че са ѝ попречили да стигне до мишената си — да намери Райф — лесно можеше да си я представи как си отмъщава. Но действията на Лира винаги имаха двояка цел. Освен да даде отдушник на чувството си на безсилие, тя се опитваше и да го изкара от скривалището му. Това бе добре пресметнат ход. Дори Райф да загинеше в огъня, тя вероятно знаеше, че винаги може да прерови пепелта на сградата за съкровище, което не гори.

Той поклати глава, затвори вратата на каретата и погледна бронзовата жена. После удари по предната стена, за да даде знак на кочияша да тръгва към Въздушен пристан.

Изплющя камшик и каретата потегли рязко.

Райф се облегна в седалката си с усмивка. „Най-после я надхитрих.“ Представи си как пръстът му катурва царя ѝ на игралната дъска… а после нови взривове разтърсиха каретата. Конете зацвилиха от ужас и колата се разлюля бясно и уплашените коне препуснаха в див галоп. Каретата подскачаше и трополеше зад гърмящите им копита.

— Какво става? — извика Пратик.

Райф надникна през прозорчето, после погледна и от другата страна. Навсякъде изригваха пламъци, задушаващ дим се издигаше към тъмните небеса. Пред очите му пожарът плъзваше и обхващаше цялата мръсотия на Котела. Райф зяпна невярващо това унищожение. Знаеше кой е подготвил тази огнена стихия — и знаеше колко много е подценявал Лира.

Тя явно не се задоволяваше да изгори само един бардак, за да го изкара на открито.

„Готова е да разруши целия Котел.“

Кочияшът крещеше и плющеше с камшика, но понитата му не се нуждаеха от окуражаване, за да бягат от дима и огъня. Каретата подскачаше, накланяше се на две колела, за да вземе острите завои. Нови гърмежи обаче продължаваха да ги следват.

Улиците вече бяха пълни с гъст дим, в който се носеха сияещи искрици. Каретата профуча покрай някакъв горящ магазин, чиито керемиди пукаха от горещината.

Навсякъде тичаха ужасени хора. Неколцина се опитаха да се покатерят на каретата, но кочияшът ги зашиба с камшика — не смееше да позволи някакъв допълнителен товар да го забави. Няколко друсвания и писъци подсказаха, че някои нещастници са стъпкани или прегазени.

Райф се беше присвил до спътниците си. Трябваше да разчита на познанията на кочияша за Котела, за да ги измъкне навреме. Когато каретата най-сетне излезе от най-гъстия дим, се видя, че улицата отпред е пълна с паникьосана тълпа, която тичаше към редица мъже с ризници и брони, въоръжени с мечове и брадви. Те проверяваха всеки минаващ.

Райф наруга жената, стояща зад всичко това. Лира винаги бе хладнокръвно хитра. Той знаеше, че огньовете ѝ не са били разположени случайно, а са запалени на стратегически места, за да насочат оцелелите към завардените от стражата изходи.

„Като този например.“

Помъчи се да измисли какво да прави. Страхуваше се, че маскировката им няма да издържи на внимателен оглед. Едно простичко повдигане на някой от воалите им щеше да разкрие измамата отдолу. Освен това не можеше да знае със сигурност дали Лира е забелязала стоящия до него Пратик в главния коридор на затвора.

Но нямаше друг избор. Огньовете зад него бушуваха, а ветрокорабите скоро щяха да излетят от Въздушен пристан. И което беше най-лошо, бронзовата жена бе станала още по-апатична. Нямаха време да търсят друг изход от Котела.

Кочияшът се приведе, видя главата на Райф, надничаща през прозореца, и извика:

— Какво да правя?

— Давай напред — нареди Райф. — Ако се наложи, разчиствай си път с камшика. Ще ти дам още една жълтица, ако стигнем навреме до Въздушен пристан.

— Ясно! — възкликна кочияшът и викна на конете: — Дий!

Райф се намести на седалката си, а каретата отново се втурна напред. Той хвърли поглед към Шая, която не бе помръднала въпреки цялото друсане и лашкане. Сложи ръка върху нейната, търсейки някаква топлина. Но откри само обезпокояващ студ. Огледа внимателно лицето ѝ, но не забеляза никакво сияние в очите ѝ зад мрежестия воал.

Стисна неподатливата ръка.

„Дръж се, Шая.“

Отпред камшикът на кочияша плющеше. Хората ругаеха и викаха, плюеха по каретата, гневни юмруци удряха по стените ѝ.

Пратик се премести по средата на седалката си срещу Райф.

— И сега какво ще правим?

— Аз ще си седя кротко тук. — Той посочи към редицата мъже отпред, без съмнение хора на Лира във взета назаем броня или други добре платени биячи. — Ти, от друга страна, получаваш първия си шанс да изобразиш имри.

Пратик преглътна притеснено и приглади наметалото си с ръце.

След малко каретата забави ход и кочияшът спря пред редицата стражи.

— Айде, излизайте! — викна нечий груб глас.

Райф кимна на Пратик да се подчини. Окованият се плъзна по седалката към вратата и след два опита успя да я отвори. Моментално пред него се изпречи бабанка с гръден кош като буре, с ръждясала ризница и с брадва на рамото.

Пъхна бичата си глава с явно много пъти чупен нос в каретата и изсумтя:

— К’во имаме тук?

Пратик се отдръпна, трепна, после се наведе напред.

— Как… как смееш? — каза с надменно раздразнение. — Тази карета е клашианска територия, докато ние сме в нея. Ако влезеш, ще наредя да ти съдерат кожата от бой за такава обида към честта на Имри-Ка.

Пред тази буря от високомерие бикът се отдръпна. От вратата огледа бегло каретата и погледът му се спря първо на забулената фигура на Шая, а после на Райф. Райф вдигна ръка и опипа фалшивия железен нашийник на врата си, за да имитира нервност, но най-вече за да изтъкне положението си на Окован роб.

— Дъхът ти ме отвращава — продължи Пратик — и омърсява светостта на личното ми пространство. Махай се, преди да съм се ядосал наистина.

Лицето на мъжа потъмня, но той не направи нов опит да влезе. Вместо това изрева на двама биячи зад себе си:

— Огледайте хубаво колата. Уверете се, че не се е лепнал някой нередовен пътник.

Докато двамата обикаляха каретата, Райф се взря над раменете на бабанкото. Уплашената тълпа напираше срещу кордона. Хората на Лира ругаеха и се мъчеха да я удържат. Смъкваха качулки, събаряха мокри парцали от усти и носове и оглеждаха всяко лице, преди да изблъскат човека през блокадата.

А после редицата от мъже се размърда. Райф се вцепени на седалката и прокле късмета си.

„Ама разбира се, че ще е тук.“

Видя как Лира сряза с ножа си шала на някакъв прегърбен мъж. Повдигна брадичката му с върха на острието, намръщи се на видяното и изблъска мъжа зад себе си. Устните ѝ се раздвижиха в мълчалива ругатня, докато сграбчваше за яката следващия, който имаше телосложението на Райф.

Ръцете на Райф се свиха в юмруци.

„Всичко това заради мен.“

Накрая Лира избърса покритото си със сажди чело и пусна една жена и момче да минат забързано покрай нея. В следващия момент погледът ѝ се извъртя към каретата и тя направи крачка към нея.

Бабанкото забеляза интереса ѝ, докато неговите хора завършваха огледа и поклатиха глави, вдигна ръка, помаха на Лира и изрева:

— Черни клашианци! — Плю с отвращение на земята. — Всичките. Нищо друго.

Очите на Лира се присвиха. За миг тя се взря право в забуленото лице на Райф.

А после тълпата връхлетя върху целия кордон. Неколцина си пробиха път през него и побягнаха. Огънят се разпростираше бързо из мръсния Котел и уплашеното множество бе започнало да си мисли, че пламъците са по-опасни от мечовете. Лира сграбчи за качулката някакъв мъж, който се опитваше да се шмугне покрай нея, и го дръпна назад.

Бабанкото взе това отклоняване на вниманието ѝ за разрешение и извика на кочияша:

— Карай!

Мъжът нямаше нужда от допълнително окуражаване. Изплющя с юздите и понитата потеглиха. Каретата подмина блокадата и започна да се отдалечава от Котела. Скоро вече се носеха по по-широките улици на града.

— Успяхме — промълви Пратик и се отпусна немощно на седалката си.

Райф му се намръщи заради това че е дръзнал да огласи подобна надежда с думи. Той самият остана със затаен дъх, докато огньовете зад тях не се смалиха до смътно сияние. Едва тогава най-после издиша. Даже си позволи миг на тихо ликуване. Представи си пак как пръстът му посяга и събаря царя върху дъската. От цяла вечност бе мечтал да спечели тази игра.

„Най-после…“

Обърна се пак към огненото сияние.

След като Лира бе останала зад гърба му, вече никой не можеше да ги спре.

От балкона на кабинета на архишерифа на върха на Съдебната палата Изповедник Рит гледаше огньовете, обхванали района край пристанището. Далечните гърмежи бяха привлекли двамата с Лаач навън, но шерифът вече се бе върнал в стаята и крещеше заповеди. Вестоносци и стражи бързаха насам-натам — Лаач координираше с кмета на Наковалнята как да овладеят пламъците, преди да са се разпространили още повече.

Рит остана на балкона, опитвайки се да отгатне значението на вихрещата се пепел и пламтящата жарава. За разлика от Лаач, той отказваше да припише този пожар на лош късмет и случайност. Съзираше цел зад всяка огнена спирала.

Ръцете му се вдигнаха към кожената лента през гърдите на сивата му роба — неговия Изповеднически крист. Пръстите му пробягаха по затворените джобчета по дължината му. Кристовете на повечето му братя не съдържаха друго, освен сладникави амулетчета и сантиментални дреболийки, като всяко джобче бе предназначено да увековечи дългия път на собственика към свещения му ранг на Изповедник.

Но не и неговият.

Пръстите му разчитаха жигосаните върху кожата символи. Всяко от свещените джобчета криеше мрачни талисмани и знаци на черни алхимии. Той носеше кесийки със стрити на прах кости на древни зверове, които вече не бродеха под Небесния отец, но прахът им гъмжеше от древни болести. Други джобчета съдържаха мускалчета с могъщи еликсири, извлечени от суровите създания, оцеляващи по замръзналите граници на далечния запад. Трети криеха ампули с отрова от зверове, които пълзяха, ровеха и се хлъзгаха през обгорелите пустини на далечния изток. Но най-ценни от всичко бяха откъслеците от древни текстове, навити на рулца и прибрани в кесийки; избледнялото им мастило бе нечетимо, но загатваше за изгубени алхимии на древните, за най-мрачни изкуства, скрити преди написването на историята на този свят.

Рит не се интересуваше много от настоящето — само доколкото то служеше на целите му. Долавяше, че този свят е само сянка на друг — място с неизмерима сила — и възнамеряваше да вземе тази сила за себе си. Никое знание нямаше да е забранено за него. И никоя жестокост не бе прекалено голяма, за да го получи.

Дори сега той си спомняше как бронзът се бе стопил и оживял пред очите му — чудо, подхранено от жертвоприношението на кръвородната в пещерите на Варовиково. Ръцете му се свиха в юмруци при мисълта за онова, което бе изгубил и което трябваше да намери.

Взря се пак в огньовете. Досещаше се кой е виновникът за тях. Трябваше да е Лира хи Марч. Господарката на гилдията на крадците бе изчезнала с пладнешката камбана, давайки извинения, които сега изглеждаха слабички, изпепелени от пламъците в далечината. Тя бе узнала нещо, беше го скрила от него и дори от любовника си, архишериф Лаач. Рит смяташе, че е проумял алчността на тази жена, но явно силно я бе подценил.

Нова суматоха отвлече вниманието му от пламъците и го насочи отново към кабинета на шерифа. Очите му се присвиха срещу Лаач. „Дали той е играл някаква роля в измамата на жената?“ Ако се съдеше по почервенялото му от гняв лице, вероятно не. Освен това Лаач бе прекалено тъп за такъв хитър финт.

В кабинета нахълта страж със стоманен поглед и се втурна към писалището на шерифа, задъхан, но решителен.

— Архишериф Лаач, току-що получих вест от тъмницата. Един затворник е изчезнал, може да е избягал.

Лаач се втренчи свирепо в мъжа. Посочи със скована ръка към балкона.

— Изчезнал затворник? С това ли ме безпокоиш сега? Когато градът гори?

Стражът замънка и запелтечи, явно несигурен какво да каже.

Рит отново отказа да приеме тази злополука за незначителна. Влезе от балкона в богато украсения кабинет и попита:

— Кога е избягал този затворник?

Стражът се изпъна рязко, незабелязал досега присъствието на Изповедника. Явно, реши кисело Рит, в Наковалнята не забелязваха много неща, които са им пред очите — небрежност, която без съмнение стигаше до самия връх.

Лаач махна на мъжа да отговори.

— Говори де!

Стражът кимна, поклони се на Рит, после кимна пак.

— Не можем да кажем със сигурност кога е изчезнал, ваша святост. Доколкото можем да преценим, късно през деня.

Рит попи тази информация. „Значи малко преди Лира хи Марч да се извини и да изчезне.“ Нов тътен се донесе откъм града.

— И кой точно е изчезнал?

— Един от многото роби, които държахме в тъмниците, докато свършите с разпитите на господарите им, клашианските търговци.

— Значи някой от Окованите? — каза Рит.

— Да, ваша святост. Знам, че на клашианците няма да им хареса, че сме изгубили един от техните. Точно затова дотичах тук лично.

Рит се замисли върху това. Обърна се към отворените врати на балкона и продължи да чете съобщението, написано там с огън и пепел. Трябваше да приеме, че тези две злополуки — пожарът в града и изчезналият затворник — са свързани и имат нещо общо с онзи хитър негодник Райф хи Албар.

„Но как? От каква полза ще е един Окован за крадец като него?“

Затвори очи и вдигна ръка да докосне знака, жигосан на едно от джобчетата. Пръстът му се плъзна по извитите очертания на рогатата змия. Кесийката вътре съдържаше изсушения език от първото кърваво жертвоприношение на Рит. Искаше му се езикът да му заговори с мъдростта и лукавството на господаря Дрейк.

Докато се молеше на своя мрачен бог, се успокои и сърцето му забави ударите си. Възелът в главата му образуван от сплетените нишки на тези загадки — се разхлаби. Нови варианти идваха и си отиваха, докато накрая във въображението му не се оформи една картина.

„Окован, водещ две увити и забулени фигури.“

Очите му се отвориха рязко.

„Ама разбира се…“

Той свали ръка и се завъртя към Лаач.

— Събери най-добрите си мечоносци и стрелци. Оседлай най-бързите си коне.

Лаач се изправи и хвърли поглед към дима и пламъците.

— И къде да ида? Да помагам да гасят огъня?

— Не. — Рит посочи в обратната посока. — Към Въздушен пристан.

21.

Райф се бе вкопчил в седалката, понеже каретата взимаше поредния остър завой. Намираха се по средата на Зигзагообразния път, изкачващ се към хребета на Въздушен пристан. От тази височина Наковалнята се бе ширнала навъсена под пелена от сажди и дим.

В далечината Котела продължаваше да тлее и от време на време изригваха високи пламъци, сякаш някакви демони раздухваха огъня с ковашки мехове. Пожарът продължаваше да се разпространява. Един от търговските кораби, рудоносец с три платна, гореше като ярка факла, носеща се по морето.

Райф се чудеше колко ли хора са загинали в огъня. Искаше му се да обвини за всичко Лира, но не можеше.

„Аз също имам вина.“

Все пак страхът поглъщаше угризенията му. Той се взря в бронзовата фигура на Шая, която бе застинала студена и неподвижна. Зачуди се дали ще успеят да я размърдат достатъчно, за да я качат на ветрокораба. И то при положение че изобщо стигнат навреме до доковете горе. Петата вечерна камбана бе ударила, когато каретата наближи хребета, смесвайки се с далечните сигнали за тревога откъм пристанището, и той очакваше последната камбана да удари всеки момент.

На отсрещния прозорец Пратик се вцепени и прошепна:

— Ела да погледнеш.

Райф се плъзна по седалката към Окования.

— Какво има?

Пратик посочи ниските тъмни облаци, обвили върха на Въздушен пристан. Нещо голямо си проби път през тях, като огромен бял кит, плъзгащ се по мрачното небе.

Райф се напрегна.

Един ветрокораб вече потегляше.

Опасявайки се от най-лошото, той изви глава нагоре. Долната част на корпуса и килът на кораба разсичаха облаците като могъщия меч на небесния бог Пиул. Само че това острие бе направено от дърво и се държеше от лепило и стоманени ленти, изковани леки и здрави с помощта на алхимии, известни само на специална каста корабостроители. По форма корабът приличаше на тумбеста баржа, но вместо мачти железни въжета се протягаха и чезнеха в облаците горе, скриващи големия балон с газ, на който висеше.

Райф потърси с поглед флагчетата на кърмата, за да види кой точно е този ветрокораб, но преди да успее, той се издигна по-високо и се стопи в мрака.

Обърна се и срещна погледа на Пратик. Двамата бяха завладени от една и съща тревога.

„Ами ако корабът ни е отлетял по-рано?“

Райф се премести от другата страна и подаде глава през отворения прозорец. Бързо я прибра отново, защото едва не му я отнесе биволска каруца, която се носеше надолу по стръмния път, след като бе разтоварила стоката си горе.

Взел си поука, Райф надзърна по-предпазливо.

Дълга върволица товарни фургони и каруци пълзеше бавно по Зигзагообразния път към върха. Още повече се връщаха надолу, след като си бяха свършили работата. Кочияшът на каретата им се опитваше от време на време — с ужасен риск — да задмине тези пред себе си. Допълнителната жълтица, обещана му от Райф, явно му вдъхваше смелост.

Райф се отпусна пак на седалката; знаеше, че не може да направи нищо повече. Оттук нататък всичко зависеше от боговете — не че някой от тях му се бе усмихвал в последно време.

След още четири завоя каретата най-после изравни хода си и излезе на равното било на Въздушен пристан. Тук въздухът бе също толкова гаден като в Котела, натежал от сажди и почти невъзможен за дишане. Навсякъде шетаха хора, притиснали кърпи върху носовете и устите си.

Райф не им обърна внимание, докато каретата извиваше, за да се нареди при другите фургони и каруци. Огледа мястото. През повечето дни три или четири кораба напускаха Наковалнята всяка вечер. Здрачът правеше трудно да се различи кой кораб вече е потеглил. Дори от толкова близко разстояние корабите си оставаха мъгливи великани в дървените си легла, а балоните им се губеха в сумрака горе.

Разчете знаците, изписани на корпусите на двата най-близки: короната и слънцето на Халенди и извитите рога на Аглероларпок.

„Не, не, не…“

А после Пратик му извика:

— Ей там!

Райф се прехвърли бързо от неговата страна. Окованият посочи един флаг, помръдващ на ветровете от пожара, и Райф позна двете кръстосани закривени саби на черен фон.

— Клашианският герб — каза Пратик, беше се просълзил. — Пристигнахме навреме.

Райф не смяташе да оставя това да се промени.

— Тогава давай навън. Бързо. — Лепна една жълтица в дланта на Окования. — Плати на добрия човечец, като излезем. Той си го заслужи напълно.

Докато Пратик слизаше със залитане от каретата, Райф се обърна към бронзовата жена и хвана ръката ѝ.

Пръстите ѝ не помръдваха.

— Шая — каза настойчиво той, — трябва да вървим.

Тя пренебрегна умолителния му глас и продължи да седи като статуя. Той хвана и другата ѝ ръка и започна да я търка между своите, опитвайки се да я стопли и да я върне към живот. Когато това не постигна успех, свали ръкавиците и затърка бронзовата ѝ кожа още по-усърдно.

— Моля те — прошепна.

Накрая пусна ръката и повдигна воала ѝ. Очите ѝ бяха отворени, но бяха като студено стъкло. Той сложи пламналите си длани на бузите ѝ.

— Шая, знам, че някакъв страх ти дава сили. Почерпи от него сега. Трябва да вървим.

Изчака един момент.

Пак нищо.

Помисли си дали да не я изостави и да избяга с Пратик.

„Не…“

Притисна дланите си по-силно.

— Аз няма да загубя вяра в теб. Така че и ти не губи вяра в мен.

И ето че най-после слабо сияние се върна в очите ѝ. Едната ѝ ръка се вдигна, за да притисне дланта му към бузата си. Устните ѝ се раздвижиха, но от тях не излезе никакъв звук. Въпреки това той си представи какво е казала, защото му се искаше да го вярва.

„Никога…“

След секунди всички бяха извън каретата и вървяха към редицата пристанали кораби. Великаните се извисяваха към небето, въжетата им стенеха. Работници и докери шетаха насам-натам, извършвайки последни приготовления.

Пратик спря и се обърна.

— Какво има? — попита Райф.

Окованият му показа празните си ръце, после посочи от ботушите си към нашийника си.

— Забравих верижките в каретата.

Райф се намръщи и погледна назад. Каретата вече изчезваше през ръба на хребета — явно кочияшът не искаше да рискува той да размисли за жълтицата.

Намръщи се и изръмжа. Отпред вече развързваха въжетата на кораба от скобите. Той побутна Пратик напред, ясно съзнаваше как стоят нещата.

— На този етап вече няма значение — рече с въздишка. — Трябва да продължим.

Рит препускаше до архишериф Лаач. Пред тях дванайсет ездачи с кожени доспехи се носеха нагоре по Зигзагообразния път и избутваха настрани всичко, което пречеше на бързото преминаване на групата им. Други дванайсет, предимно стрелци, ги следваха. Екливият звън на последната вечерна камбана ги тласкаше напред.

Качулката на Рит се развяваше зад него, както и една от плитките му, която се бе измъкнала от сплита около шията му. Такъв разпуснат вид не подобаваше на един Изповедник, ала той не забави ход, а заби шпори в хълбоците на коня си. Кавалкадата взе с тропот последния завой и излезе на билото на Въздушен пристан.

Копитата на конете вдигнаха облак прах и пясък, когато групата се разгърна и спря. Няколко легионери скочиха бързо от седлата и се заеха да разблъскват сепнатите докери от пътя си. Другите останаха върху запотените си коне, които пристъпваха нервно, готови за действие.

Рит се изправи в стремената и размаха ръка да прогони поне част от праха. Лаач направи същото, като кашляше да прочисти дробовете си. На Рит му трябваха няколко мига да осъзнае как стоят нещата на забуления от сажди връх.

Високо над главите им неясният и мъглив силует на един ветрокораб потъваше в мрака. Вляво друг балон се издигаше със стенания на изпънати въжета и след миг също последва първия към тъмния небосвод.

— Там! — каза Лаач — по-младите му очи бяха много по-остри от тези на Рит — и посочи вдясно, където трети кораб вече се отделяше от ложето си и се издигаше към небето. — Той е с клашианския герб!

„Не…“

Рит не можеше да позволи бронзовото му съкровище — загадъчно оръжие с несравнима мощ — да попадне във вражески ръце. Собственият му копнеж за загубени знания беше едно, но той знаеше, че кралство Халенди трябва да бъде защитено от железния юмрук на Клаш, където свободата бе задушена, а знанието — забранено. Беше се трудил десетилетия да стигне до високото си положение, беше се посветил изцяло на тази страна, знаейки в сърцето си, че може да поведе кралството към още по-голямо величие. С краля, вслушващ се в съветите му, и Крепостта на Изповедниците вече почти под негов контрол, той бе в състояние да изтръгне тайните на миналото и да издигне високо символа на господаря Дрейк.

Знаеше и още една сигурна истина.

„Съдбата на кралството е и моя.“

Пришпори коня си към клашианския ветрокораб. Другите го последваха, докато прегазваше и отхвърляше настрани работниците.

Но килът на кораба вече бе високо над главата му и започваше да извива на юг.

Лаач спря до него.

— Закъсняхме.

Рит насочи гнева си към архишерифа.

— Не. Ще направим каквото е нужно.

Лаач се размърда в седлото. Явно не му харесваше онова, за което се бяха разбрали по-рано — вариант, който и двамата се бяха надявали да избегнат.

— Ако кралят разбере, че си позволил този могъщ смъртоносен артефакт да попадне в ръцете на врага му — предупреди Рит, — твоята глава ще се търкулне.

Лаач се сви още повече върху коня си, защото знаеше, че заплахата на Рит е истинска. Извъртя се и ревна на хората си:

— Стрелците да излязат напред!

Стрелците се отделиха от останалите, препуснаха напред и скочиха от седлата, вече с лъковете в ръце. Един факлоносец хукна покрай редицата с горяща главня, като палеше напоените с масло парцали, увити около всеки железен връх. Един след друг стрелците коленичеха и изпъваха лъковете, докато тетивите опрат в ушите им, насочили горящите върхове към небето.

— Пускай! — заповяда Лаач и свали рязко ръка.

Тетивите звъннаха. Рояк огнени дири проряза задимения въздух. Няколко стрели улучиха целта, пробиха кожата на балона и угаснаха. Още преди това факлоносецът бе хукнал отново покрай редицата и още пламтящи върхове се насочиха нагоре.

— Пак! — ревна Лаач.

Още стрели се посипаха върху балона, но не постигнаха по-добър резултат. Докато се готвеха за трети залп, Лаач погледна Рит. На лицето на шерифа се сменяха извинение и страх. А може би дори малко облекчение. Това, което правеха, можеше да подпали нещо много по-голямо от един обикновен ветрокораб.

А после Рит го чу. Приглушен взрив отгоре. Взря се към висините, но не видя нищо. Ветрокорабът продължаваше да се издига, теглен все по-нагоре от газовия балон. Балонът се изгуби сред пелената от ниски облаци… които изведнъж засияха по-ярко, сякаш ги бе прорязала светкавица. Последва тътнещ гръм. Огнени кълба разкъсаха мрака. Носът на ветрокораба се килна надолу и от огнения облак се посипаха въжета.

— Назад! — изрева Лаач и размаха ръка над главата си. Дръпна юздите и извъртя коня си. — Бягайте!

И от двете страни на Рит стражите побягнаха, някои на коне, други пешком. Лаач профуча покрай него. Рит обаче задържа коня си на място. Гледаше огненото зрелище в небето.

„Трябва да съм сигурен.“

Над главата му корабът вече се накланяше силно, отначало бавно, после по-бързо. Рит потърси по страните му следи от изхвърлени спасителни салове, в случай че някой на борда се опитва да напусне падащия кораб. Не видя такива. Гибелта бе връхлетяла твърде бързо.

Пред очите му няколкото все още прикачени към кораба въжета издърпаха горящите останки на взривения балон от черните облаци. Корабът полетя надолу още по-бързо, устремен към гибелта си.

Рит би се заклел, че чува писъци на ужас, но може би това бе само гласът на желанието му. Той прокле крадеца, който му бе причинил толкова нещастия, задето го беше подтикнал към такова прибързано действие. Но не смееше да допусне онази древна бронзова загадка да попадне в лапите на клашианските алхимици. В името на кралството, това не биваше да става. Независимо от последствията.

„По-добре да се разбие на парчета тук.“

Най-после извъртя коня си, пришпори го и препусна. Раздиращ грохот отекна зад него. Той изви глава, за да види как корабът се разбива в скалите, разцепва се на две и запраща вълна от пясък към него. Стигна до ръба на хребета преди нея и най-после дръпна юздите на коня, за да спре до другите.

Пясъкът връхлетя групата и продължи нататък през ръба. Около тях се сипеха отломки. Най-сетне пламтящите останки на балона се спуснаха и легнаха върху разбития кораб като огнена плащаница.

Рит гледаше цялата тази разруха. В ума му имаше само една мисъл.

„Трябва да преровя останките за моето съкровище.“

От четвърт левга височина Райф се взираше през прозореца на каютата надолу към огнения кратер на върха на Въздушен пристан, където пламтящите останки на клашианския ветрокораб димяха и догаряха. С Пратик бяха гледали обстрела на другия съд от безопасността на ветрокораба, на който се вееше знамето с извитите рога на Аглероларпок.

— Явно предпазните ти мерки, колкото и завъртени да бяха, в крайна сметка се оказаха мъдри — рече кисело Окованият.

Райф не долови кой знае каква похвала в гласа му, а и той самият не изпитваше задоволство, само някаква болка в гърдите. Потърка ги с юмрук.

— Не очаквах хитрината ми да доведе до такъв огнен край и толкова много смърт.

Докато ветрокорабът им потъваше по-дълбоко в облаците, гледката долу постепенно се скри. Райф обърна взор към тлеещия в далечината Котел.

„Толкова много мъртви…“

Поклати глава.

— Исках просто да ги накарам да си мислят, че съм избягал в Южен Клаш, да насоча вниманието им натам, вместо на запад. — Хвърли поглед към Шая, чието бронзово лице бе открито, след като бе махнал шлема с воала ѝ в уединението на каютата. Погледна Пратик. — Изобщо не си представях, че ще свържат бягството ти от затвора с мен толкова бързо. Мислех, че ще им отнеме поне ден-два.

Дори не бе обяснил хитрината си на Пратик, докато не тръгнаха към ветрокорабите. Искаше всички — включително и Окованият — да вярват, че целта им е другият кораб. Преди няколко дни, когато хората на Лаач бяха започнали да прибират клашианските търговци, бе измислил своя план. За да подсили впечатлението, че ще бяга в Клаш, бе смятал да измъкне един Окован от тъмницата, като знаеше, че рано или късно някой ще разбере кой е уредил бягството. Особено след като Райф бе оставил в бардака улики, които го свързваха с престъплението. Той искаше всички да вярват, че е убедил Окования да му помогне да се качи на клашиански кораб.

„Само че подцених преследвачите ни.“

Знаеше, че вината за тази огнена гибел не може да бъде хвърлена върху Лира хи Марч. Представи си татуираното лице на Рит. От въздуха бе забелязал Изповедника да язди в групата на Лаач. А после полетяха огнените стрели, със сигурност насочвани повече от онзи проклет ифлелен, отколкото от архишерифа.

На Пратик май му бе прилошало.

— Да се надяваме, че няма да разберат прекалено бързо, че изобщо не сме се качили на онзи кораб.

Райф не се тревожеше прекалено много за това.

— Ще им трябва известно време да изгасят огъня и да пресеят пепелта, преди да осъзнаят, че бронзовото тяло на Шая не е сред останките. А дори и тогава има да се чудят дали не сме се върнали в Наковалнята или не сме хванали някой от другите два ветрокораба. Да се надяваме, че докато свършат с това, ние вече ще сме оттатък морето и на път към Аглероларпок.

Пратик кимна.

— Въпреки трагичния изход в плана ти имаше мъдрост.

Райф въздъхна и се взря надолу през тъмните облаци към червеникавото сияние, което все още се виждаше смътно. Не бе съвсем убеден, че високата цена в човешки живот и страдания си струва свободата на един крадец. Следващите думи на Окования подсилиха това чувство.

— Ще има последици — предупреди го Пратик. — Това нападение над ветрокораб с клашианския герб, както и огнената смърт на толкова много мои сънародници, няма да останат безнаказани. Честта на Имри-Ка ще изисква бързо и кърваво отмъщение.

При тези думи на Райф му се догади. Всички знаеха за растящото напрежение между кралство Халенди и Южен Клаш. Всяка искра рискуваше да хвърли двете страни в пожара на войната. Той си представи как огнената стрела подпалва летливите газове в другия балон.

„Така ли е? Наистина ли току-що подпалих война, която може да погълне половината Корона?“

Потрепна, като си представи колко смърт ще донесе подобна война. Колко кръвопролития и скръб. Представи си горящи градове, армии, сражаващи се из калните поля, невинни, подложени на сеч. Ужасен от такава съдба, отстъпи със залитане от прозореца.

Пратик го хвана за ръката. Очите му се присвиха загрижено. Той явно усещаше тревогата на Райф.

— Не си слагай тази кръв на сърцето. Дори ако това, което казваш, се сбъдне, ти няма да си причината — а само поводът. И ако не си ти днес, ще е някой друг утре. Тази враждебност се трупа още отпреди да сме се родили. Тя се корени дълбоко в миналото, свързана е с древни омрази, противоречиви вярвания и дори различни богове. Не можеш да поемеш цялото бреме на историята върху плещите си.

Райф разбираше истината в думите му, но тя все пак не стигаше до сърцето му. Той се отърси от хватката на Пратик. „Дали съм изкупителна жертва или повод, все пак моята ръка запали фитила, а не твоята.“

Пратик пристъпи към него, готов да настоява, но около тях внезапно лумна ярка светлина, която се усили и стана болезнено ослепителна. Окованият ахна и закри очи.

Райф примижа срещу блясъка и се обърна към редицата прозорци на каютата. Балонът най-после бе излязъл от черната пелена над Наковалнята. Чиста слънчева светлина се лееше през прозорците с цялата сила и ярост на Небесния отец.

Райф въздъхна и пое всичко това. За миг светлината разпръсна мрака в душата му. Или може би причината бе, че светът долу вече представляваше само развълнувано черно море, което криеше всичкия огън и смърт под себе си.

Но той не бе единственият засегнат от промяната.

Движение привлече вниманието му към бронзовата фигура на Шая. Лицето ѝ се завъртя към сиянието. После тя вдигна и дланите си към него. Устните ѝ се разтвориха, сякаш се опитваше да вдиша силата на слънчевата светлина. Направи скована крачка към прозорците, после още една. Продължи и движенията ѝ станаха по-плавни. Бронзът на лицето и ръцете ѝ омекна, повърхността им затрепка във виещи се шарки от алено и медно.

Пратик се отдръпна уплашено. Райф осъзна, че Окованият я е виждал само в нямо, вкочанено състояние, никога във възхитителния ѝ блясък.

Бронзовата жена стигна до един прозорец и опря длан в него. Очите ѝ — дали отразяващи светлината или подхранени от нея — се превърнаха в огън.

Райф пристъпи към нея. И в същия момент осъзна две неща.

Тя отново бе обърната на запад, както от дни насам. И погледът ѝ бе вперен в полумесеца, сияещ ниско над хоризонта, сякаш той я мамеше. На лицето ѝ се изписа болка, дори терзание.

— Шая — каза той. — Какво има?

Тя най-после намери сили да заговори, макар и само шепнешком, като вятър, свирещ между кристали.

— Трябва да отида там.

Райф я докосна по ръката.

— Къде? Защо?

Тя се обърна към него, очите ѝ пламтяха.

— За да спася всички ви.

VII.

Кръв и ярост

Видях голям звяр да лети над блатиста земя. Ах, такъв бе ужасът, че трудно мога да опиша размаха на кожените криле, мощния крясък и почудата, която той породи у мен. Той е като отрова във въздуха, ала също така и красота. Как ми се иска да можех да надзърна в сърцето му. Ала бъдете строго предупредени. Крясъкът му е смърт.

Из „Илюстрован бестиарий“ от Алкон хи Баст

22.

Никс се мъчеше да убеди баща си за бурята от криле, която щеше да връхлети село Брайк и Манастира.

— Татко, трябва да ми повярваш.

Той стоеше пред огнището, където гъста яхния бълбукаше в едно котле, окачено над ярките въглени. Държеше голяма дървена лъжица, готов да попречи на вечерята да загори. Докато тя му разказваше за наближаващата опасност за всички, очите му се бяха присвили, но на лицето му все още бе изписано съмнение.

— Трябва да потърсим най-сигурното възможно скривалище. — Тя посочи към покрива. — Тръстиката няма да спре зверовете.

Джейс пристъпи напред, за да ѝ даде подкрепата си. Още дишаше тежко от тичането през Брайк, за да стигнат до дома ѝ в края на блатата. Бузите му бяха червени като въглените в огнището.

— Тя е права. Трябва да я послушате.

Баща ѝ си остана скептичен. Разбърка отново манджата в котлето. Готвеше вечеря за Бастан, който бе завел Мърморко на върха на училището, и Аблен, който прибираше добитъка в задната кошара. Поклати глава, докато бавно въртеше лъжицата. Приказките за крилата смърт и отмъщение явно бяха прекалено фантастични за човек, прекарал всичките си дни с вечните приливи и отливи на наводнените земи, бавния ритъм на бивол, теглещ влек, и темпото на един ден, преливащ в друг. Дори ароматът на бълбукащите в котлето кашокорен и блатен заек се опитваха да потушат нейната припряност с обещанието за познат уют.

— Не виждам защо трябва да се вълнуваме толкова — рече баща ѝ. — Тази стара къща е преживяла какво ли не. Построена е преди почти два века. Ще издържи без проблеми на всякаква буря.

— Не и този път — настоя Никс. Усещаше яростта на бурята, която щеше да се разрази над всички тях, като черна сянка, събираща се в дъното на черепа ѝ. — Можем да се скрием в зимния обор на биволите. — Представи си дебелите стени на обора, където се подслоняваха телетата и годиначетата. Покривът бе от камък, прозорците приличаха на тесни процепи, а гредите бяха от дървета, по-стари и от дядото на Брайк. — Ако залостим вратите, можем да устоим там на всякаква атака.

Джейс кимна.

— Аз не разбирам съвсем как дъщеря ви знае какво предстои, но трябва да я послушаме. Особено след като кралят се опитва да отмъкне Никс в Азантия. Колкото и да е здрава къщата ви, може би ще е по-добре да сме другаде, а Никс ми каза, че зимният обор е навътре в блатата.

— Да, момко, така е. Но не разбирам какво ще иска крал Торант от малката Никси. Сигурно не сте чули правилно.

Никс се спогледа раздразнено с Джейс. Искаше ѝ се Бастан и Аблен да бяха тук. Знаеше, че инатът на стареца е също толкова неделима част от него като костите му. За да го отклонят от пътя му, често бяха необходими много ръце, също като да издърпваш затънал влек от лепкавата кал на тресавището.

Джейс опита един последен подход.

— Търговец Поулдър, моля ви, повярвайте на дъщеря си. Дори игуменка Гайл вярва на нейната история.

При споменаването на игуменката в непристъпните стени на баща ѝ се появи пукнатина. Той се обърна към двамата и изглеждаше едновременно притеснен и смаян.

— Значи вярва, така ли? — Замисли се за момент, после се изправи, явно взел някакво решение. — Тогава, момко, по-добре ми помогни с котлето. Добре ще е да имаме нещо топло в корема, когато отидем в стария обор.

Никс въздъхна с облекчение.

„Най-после…“

Преди баща ѝ да успее да свали котлето от жаравата, отвън се чу тропот и това ги накара да извърнат глави. Вратата се отвори с трясък. Никс се дръпна уплашено, а Джейс застана пред нея.

В къщата нахълта Бастан, зачервен и потен.

— Трябва да се махаме! — възкликна, дишаше тежко. — Веднага!

Никс се помъчи да проумее внезапната поява на брат си. Над раменете му виждаше едрия силует на Мърморко, който пухтеше нервно отвън. Голямото животно бе впрегнато в клатеща се каруца без задни колела и със счупена задна ос.

„Какво е станало?“

Отговорът дойде, когато зад Бастан нахълтаха още двама души. Тя позна черната роба и аления пояс на алхимика от Калето. С него имаше още един човек — слаб мургав младеж със сиви очи, който носеше зелено ловджийско наметало, закопчано с малка сребърна стрела. Освен това имаше лък и колчан през раменете. Никс го позна от процесията по стълбите на училището. Той беше вървял зад каруцата, теглена от Мърморко.

— Бастан е прав — каза задъхано Фрел. — След малко тук ще се изсипят цял куп рицари и вирлиански гвардейци.

„И това не е всичко — помисли си Никс. — Предстои нещо още по-лошо.“

Вече чуваше крясъците на хиляди прилепи, носещи се към града. Ръбовете на полезрението ѝ бяха започнали да се къдрят от пронизителното им пищене. Но ако се съдеше по липсата на реакция у другите, те, изглежда, бяха глухи за надигащия се хор.

— Къде са останалите животни от стадото? — попита Бастан баща ѝ, дишаше тежко. — На идване видях, че кошарата е празна.

— Аблен ги премести отзад за през нощта.

Бастан трепна, после каза:

— Значи ще е Мърморко. Ще го заведа при блатния кей и ще го впрегна в някой влек. Трябва да навлезем дълбоко в мочура.

След тези думи брат ѝ изхвръкна през вратата и отиде при Мърморко. Сряза с нож ремъците на хамута и освободи стария бивол от потрошената каруца.

Докато Бастан отвеждаше животното, бащата на Никс пристъпи напред и се обърна към другите двама мъже.

— За какво става дума? — Гласът му бе пресеклив от объркване и страх. — Защо ще идват рицарите тук? Да не искат да вземат Никси?

— Възможно е — призна Фрел. — Но на първо време кметът ще настоява да получи удовлетворение за смъртта на жертвеното си животно. — Хвърли отчаян поглед към ловеца. — Разбирам защо порази онзи звяр със стрелата си, Канти, но ще има кръвен дълг за уреждане, преди всичко това да свърши.

Никс се вцепени. Помнеше изгарящата болка в лявото си око. Яростта надви страховете ѝ, когато осъзна кой е пуснал стрелата. Извъртя се към ловеца.

— Ти… значи ти уби прилепа?

Ловецът не трепна пред бясната жар на гнева ѝ. Лицето му се втвърди в каменно пренебрежение, сякаш бе понасял далеч по-лоши неща от нейната тирада.

Фрел му се притече на помощ.

— Повярвай ми, момиче, това не беше убийство от жестокост. Принц Канти го направи от милосърдие, за да спести на прилепа мъченията на пламъците.

Никс се помъчи да приеме обяснението и да погледне на нещата от тази страна, да потуши огъня в себе си. Но шокът правеше нещата трудни. Тя се взря по-настойчиво в ловеца.

„Той е принц?“

Баща ѝ ахна и изглеждаше сякаш всеки момент ще падне на колене.

— Принц Канти ри Масиф, вторият син на краля.

Докато объркването и смайването потушаваха последните остатъци от гнева ѝ, Никс отново чу приближаващите се крясъци на крилатата орда. Примижа от огненото жужене в главата си. То се усилваше с всеки миг. Полезрението ѝ се сви до болезнена точица. Тя запуши ушите си с ръце, както за да заглуши пронизителното пищене, така и за да попречи на черепа си да се пръсне.

Фрел я изгледа намръщено. Гласът му звучеше сякаш от много далеч.

— Какво има?

— Те… Те вече са почти при нас — изпъшка тя.

Сякаш призовано от думите ѝ, нещо малко пикира ниско над изоставената каруца и през вратата. Прелетя през стаята, карайки всички да се приведат, освен Никс. После с плясък на криле се преметна във въздуха и изчезна в сянката на мертеците.

До нея принцът бе паднал на едно коляно. Беше свалил лъка си, вече със стрела на тетивата. Стоманеният ѝ връх сочеше към тръстиковия покрив.

— Недей! — предупреди го Никс.

Джейс посегна и бутна лъка на принца надолу.

— Послушай я.

— Той не иска да ни навреди — каза тя, взряна нагоре. — Това е изгубеният ми брат.

Принц Канти се намръщи. Отпусна лъка, но остави стрелата на тетивата. Промърмори под нос:

— Колко проклети братя има това момиче?

Никс нямаше време да мисли върху странните му думи. Черепът ѝ още вибрираше от хилядите крясъци на ярост, но една по-остра нотка прониза всичко това и се заби дълбоко в нея, прогонвайки околния свят. Два неясни образа, насложени един върху друг, изпълниха полезрението ѝ.

Първо:

Тъмно тяло, обхванато от пламъци. Крилете димят и се сгърчват. Плътта се овъглява и се пука, оголвайки костите. През черния дим на кладите сияят червени очи — отначало няколко, после стотици, после още повече. Миг по-късно двете клади се разпадат под ударите на бесни криле. Горящо дърво и искри политат високо, посипват се като огнен дъжд върху училището, последвани от тъмни тела, които пикират едно след друго.

Второ:

Крилата фигура лежи на стълбите към деветото ниво, бавно теглена с куки и мрежи. После е освободена и зарязана на стълбите, мрежите са махнати. В небето горе две чудовищни тела описват кръг, после се спускат и ноктите им се впиват нежно в мъртвата плът. Със силен полъх на въздуха тялото е вдигнато от стълбите и понесено нависоко. Носи се през дима на кладите, все по-нагоре и по-нагоре. Минава през облаците в последен полет към далечните сенки на планина, забулена в изпарения, където ще намери вечния си покой. Тъмната буря го следва, училището е притихнало.

Никс се върна с ахване в тялото си, в топлината на дома си. Ароматът на бълбукащата яхния замени ужаса на изгорялата плът и серните изпарения на далечната планина.

Джейс я подхвана, преди да падне.

— Никс…

Тя преглътна. Костите на черепа ѝ още вибрираха от енергиите, жужащи вътре. Тя присви очи, за да ги овладее, и заговори.

— Има надежда. Скрита в предупреждение. — Потърси сред мертеците червените очи, но крилатият ѝ брат остана скрит. Никс погледна към принца, който я зяпаше с нещо като ужас. — Те може би са усетили милостивото ти сърце и сега предлагат собствена милост. Но търпимостта им стига само дотук. Ако тялото на техния брат бъде изгорено, те ще стоварят възмездието си върху всички ни. Но ако им позволим да вземат останките, без да им пречим, ще си тръгнат и ще ни оставят на мира.

Фрел я зяпаше също като принца, но в погледа му блестеше очарование и почуда. Като че ли я беше разбрал.

— Значи трябва да им попречим да хвърлят трупа на прилепа в огъня.

— Има ли достатъчно време? — попита Джейс.

— Трябва да опитаме. — Алхимикът сграбчи принца за рамото. — Може би ти ще успееш да ги убедиш, че смъртта на прилепа е достатъчна.

Канти се взря към отворената врата и изсумтя:

— С други думи, искаш да тичаме обратно чак догоре? След като вече слязохме оттам?

Джейс бръкна в джоба на туниката си и извади един ключ.

— Може би това ще ви помогне. За стълбището на алхимиците е. — Подаде им го. — Пътят оттам е по-бърз и по-малко хора ще ви се пречкат.

Фрел взе ключа.

— Благодаря. Познавам добре този път от времето, когато учех тук. — Обърна се към Никс и останалите. — Независимо дали ще успеем или не, всички вие трябва да потърсите убежище дълбоко в блатата. Прилепите не са единствената опасност за Никс и всеки, който ѝ помага.

— Ще го направим — каза баща ѝ. — Можем да отидем в зимния обор на брега на Огнен вир.

— Отлично. Познавам това езеро — рече Фрел. — Ако можем, ще ви потърсим там. Но внимавайте. Бъдете готови да избягате и по-далеч, ако се наложи.

— Ясно — каза баща ѝ. — Човек не оцелява дълго в Мир, ако не внимава. — Хвърли поглед към малкия олтар в ъгъла, на който горяха двайсетина свещи. Целуна палец и го притисна към челото си в мълчалива молитва към Земната майка. После кимна на Фрел. — Направете каквото можете и ние ще направим същото.

Фрел сви юмрук около ключа и махна на Канти.

— Одеве ти показа, че си майстор стрелец. Може би спаси училището с намесата си. Не можем да изпуснем този шанс. Трябва да ги накараме да ни изслушат.

— Ще се опитам. — Принцът сви рамене. — Но езикът ми не е толкова остър като стрелите ми, нито прицелът му е толкова верен.

Фрел го тупна по рамото.

— Ще видим.

На излизане принцът хвърли на Никс преценяващ поглед, сякаш търсеше нещо върху лицето ѝ — а после се обърна и изскочи през вратата.

Джейс подкара Никс в обратната посока, през задната врата на къщата, която извеждаше към блатния кей.

— По-бързо. Трябва да отидем при брат ти и да оставим колкото може повече разстояние между нас и онова, което иде — било то прилепите или кралските легиони.

Канти бързаше подир Фрел по улиците на Брайк. Дори в този късен час бе пълно с хора, които все още празнуваха парада на кралските рицари и гвардейци. Пиянски песни отекваха в пресечките заедно с бурно ликуване и смях. На пътя им неколкократно възникваха побоища и те трябваше да ги заобикалят. Деца тичаха насам-натам и размахваха дълги пръчки с хартиени прилепи на конец. Сред цялата тази веселба димяха стотици мангали с риба, печени меса и топъл хляб.

Това последното му напомни, че не е ял половин ден. Но ужасът и тревогите бяха стегнали стомаха му на възел. Когато отпред се появиха портите на Манастира, той плъзна поглед нагоре по стълбите, очаквайки да види рицари или червенолики вирлианци да тичат надолу. Но нямаше никакви бронирани бойци или вдигнати мечове. Явно след като мъртвият прилеп бе в ръцете им, кралските легионери се бяха върнали към възложената им задача, решени да довършат жертвоприношението, преди да насочат вниманието си към принца нарушител.

Въпреки това стълбището отпред бе още по-претъпкано от улиците. Тълпите го бяха изпълнили отново, след като строшената каруца се бе спуснала с грохот от деветото ниво. Сякаш целият град бе излязъл да види изгарянето на крилатия ужас.

Блъсканицата на стълбите го накара да оцени ключа в ръката на Фрел. Надяваше се, че тайното стълбище ще им осигури по-лесно изкачване до върха. Въпреки това, докато двамата с Фрел си пробиваха път с лакти през училищната порта, се мъчеше да намери думите, които щяха да са му нужни, за да убеди другите да не хвърлят мъртвия прилеп в пламъците. И най-вече Анскар и Горен. За момента аргументите му убягваха.

Щом се промъкнаха през арката, Канти раздели вниманието си между напредването на Фрел през тълпата зяпачи и двете клади, пламтящи и димящи високо горе. После някакво движение привлече погледа му наляво, където цареше суматоха, съсредоточена около някаква буцеста грамада. Това бе великанската фигура на джина. Свирепото същество изблъскваше тълпата назад. Хората отстъпваха — уплашени не толкова от джина, колкото от слабата закачулена фигура, която той охраняваше. Изповедник Витаас изкуцука през една врата — вероятно излизаше от йеромонашеското тайно стълбище от тази страна — и тръгна след своя джин пазач, като отблъскваше с бастуна си всеки, които дръзне да се приближи прекалено много. Но самата гледка на такъв свят човек бе достатъчна охрана. Всички отстъпваха на почтително разстояние.

Докато Канти го зяпаше, татуираната лента през очите на Изповедника се извъртя непогрешимо към него. Канти потрепери и се снижи още повече, за да се скрие в тълпата. За щастие Витаас, изглежда, не го забеляза, а се обърна и последва джина, който си пробиваше път към портите. Двамата вероятно се връщаха в черния влек, който ги бе пренесъл през блатата.

„Прав им път!“

Канти забърза подир Фрел. Настигна го пред една здрава врата, обкована с желязо — и в този момент някъде от висините отекна гръмко ликуване. За броени мигове триумфалният вик плъзна надолу по събралите се зяпачи, разпростирайки се с бързината на пламък през суха прахан. Канти отстъпи няколко крачки назад, за да види по-добре върха на училището.

Опасяваше се от най-лошото — и го видя.

Сърцето му се сви при гледката на дебел стълб тъмен дим, издигащ се от двете клади. Огнени искри, като хиляди яростни очи, се виеха в сърцевината на черния облак. От върха отекнаха ясните звуци на рогове, оповестяващи победата, което предизвика още бурни викове от гъмжилото долу.

Алхимикът бе замръзнал с ключа в ключалката.

— Закъсняхме — каза му Канти.

Фрел изруга — нещо, което Канти не помнеше да е правил някога в негово присъствие — и отвори рязко вратата. Втренчи се сурово в принца.

— Трябва да предупредя игуменка Гайл. Ти върви при другите.

Но преди Фрел да прекрачи прага, дълъг пронизителен писък — остър като счупено стъкло — проряза тръбенето на роговете. Това моментално смълча овациите и тълпата притихна в напрегната несигурност. Хората се разшаваха нервно. После цял хор писъци се присъедини към първия. Сякаш идваха отвсякъде и отникъде, ехтяха и се отразяваха от всяка повърхност.

Канти запуши ушите си с ръце, но не можеше да се спаси от гнева и яростта в тези звуци. Зъбите му завибрираха, ребрата му затрепериха. Той примижа срещу тази вълна от мощ, която усещаше като вятър.

На юг мрак изпълни небето, разду се като черен гръмотевичен облак. Бурята се понесе срещу вятъра към училището. А после пронизителните писъци секнаха отведнъж и мълчаливата черна вълна се издигна високо, готова да се стовари върху Манастира.

Никой не помръдваше. Всички се взираха нагоре.

Канти знаеше, че не могат да чакат. Сграбчи Фрел за робата.

— Игуменката със сигурност вече знае, че сме се провалили. — Задърпа алхимика в посока обратна на вратата. — А аз не познавам тукашните блата като теб. Ако искаш да помогна на онова проклето момиче, идвай с мен.

Алхимикът се възпротиви за един дълъг миг — а после отстъпи.

— Прав си. — Забута Канти към училищната порта. — А и игуменката ми възложи още една задача, ако всичко друго се провали.

Канти нямаше представа за какво може да става дума, а и не го интересуваше. В момента искаше само да се махне по-далеч от това място. Забързаха към портата — и тъкмо навреме. Замръзналата картина около тях най-после се раздвижи, когато съзнанието за надвисналата заплаха плъзна през тълпата.

Разнесоха се викове и писъци. Хората грабваха децата от стълбите. Страхът и ужасът караха всеки да търси най-близкото укритие.

Блъскани от паникьосаната тълпа, Канти и Фрел все пак успяха да минат през училищната порта и да излязат на улиците на Брайк. Хаосът ги следваше по петите. Хукнаха, като се опитваха да се задържат пред най-гъстата гмеж. Фрел водеше, защото познаваше добре града. Въпреки това Канти на два пъти изгуби от поглед своя бързоног наставник, но след миг го зърваше отново. Тичаха, криволичеха, ръгаха с лакти, блъскаха се, докато най-сетне пред тях не заблестяха черните води на блатото.

— Насам! — изрева Фрел и се втурна към една малка лодка.

Канти го последва, но се олюля, когато зад него изригна оглушителен хор от диви писъци. Той присви глава зашеметен, уплашен от остротата им. Би се заклел, че може да види как самият въздух трепери от тяхната ярост.

Хвърли поглед през рамо и видя как черната вълна се разбива във върха на училището. И как се пръска на хиляди криле. Към този мрачен хор се присъединиха нови гласове. Стотици писъци, изпълнени с кръв и болка. Рогове затръбиха от мрака, но звуците им бяха безсилни пред атаката на ордата. Паникьосаните граждани тичаха към блатата.

— Канти! — изрева Фрел, докато се мъчеше да избута лодката във водата.

Канти се втурна да му помогне. Заедно успяха да избутат лодката от каменистата ивица във водата и когато тя заплава, изгазиха до нея и се качиха.

Задъхан, Канти се тръшна на пейката и хвана греблата, докато Фрел ги избутваше по-далеч от брега с един дълъг прът. С гръб към блатото, Канти загреба. Гледаше как хората по брега се опитват да избягат по същия начин. Тичаха насам-натам, търсейки нещо, което може да плава. Някои дори нагазиха направо във водата, без да мислят за опасността от тварите, спотайващи се под черната огледална повърхност. Той обаче разбираше това решение: „По-добре неизвестното долу, отколкото сигурната смърт горе“.

Правотата му бе потвърдена, когато една гигантска тъмна фигура — два пъти по-голяма от кон — се спусна над паникьосаните хора. Пикира. Ноктите ѝ сграбчиха някакъв мъж, който тичаше към един сал, и го вдигнаха нависоко. Прилепът се уви около жертвата си, завъртя се и се преметна във въздуха — а после крилете му изплющяха и той се стрелна към небето, ръсейки кръв, месо и натрошени кости върху хората долу.

„Проклет да съм…“

Загреба с всички сили. Фрел заряза пръта и се сниши. Погледите им се срещнаха и на лицата и на двамата бе изписан ужас. Над раменете на алхимика Канти видя как черната кипнала маса на върха на училището потича надолу по склоновете му. Още крилати сенки връхлетяха брега.

„Е, поне ние се измъкнахме…“

Лодката подскочи с трясък на цепещо се дърво, когато нещо ги удари изотдолу и ги отхвърли високо във въздуха. Канти успя да се вкопчи в едното гребло. Фрел се търкулна в другата посока. И двамата цопнаха тежко в тъмните води. Малката лодка се удари в едно дърво и се разцепи на две половини.

Канти се разкашля, пръскаше слюнки, сърцето му блъскаше лудо — после се метна встрани, когато голям люспест гръб се изви над водата, разпери бодлива перка и изчезна в укритието на блатните дебри. Явно не само хората се опитваха да се спасят от нападението.

Фрел доплува до него. На лицето му се четеше ясният въпрос: „Ами сега какво?“

Канти се завъртя пак към брега. Посочи натам, към няколко клади, димящи сред няколко забити знамена с фамилния му герб. По средата се бяха събрали рицари с пики и вдигнати мечове. Засега топлината и стоманата, изглежда, държаха прилепите настрани. Повечето кралски легионери вероятно щяха да се съберат там.

Макар че нямаше желание да се връща при хората на баща си, Канти обмисли ситуацията и реши да се възползва от една стара поговорка.

„Удавникът и за сламка се хваща.“

Заплува натам. Все пак хвърли един последен поглед към дълбините на блатото, чудейки се какво ли е станало с другите, и отправи мълчалива молитва за тях.

„Надявам се, че се справяте по-добре от нас.“

23.

Никс се свиваше отзад на влека с Джейс. Беше запушила ушите си с ръце, но крясъците на атаката продължаваха да ехтят в главата ѝ. Би се заклела, че може да усети вкуса на кръв върху езика си. Чувството за вина я накара да свие колене по-близо до гърдите си, сякаш костите ѝ можеха да я предпазят от онова, което ставаше в града.

Джейс беше до нея, прегърнал я с една ръка. И двамата бяха опрели гърбове на капрата, където Бастан държеше юздите, седнал до баща ѝ. Дългите крака на Мърморко газеха бавно през водата. На дъното на влека имаше гладки плазове от желязно дърво за минаване през задръстените с тръстики плитчини или по тревисти могилки. Но този път, тръгващ от блатния пристан, бе почистен от треволяци, така че почти празният влек лесно се плъзгаше след умореното добиче. Движеха се по края на обширната територия на фермата им, по посока на най-задната кошара, откъдето трябваше да вземат брат ѝ Аблен. Оттам щяха да поемат още по-навътре в блатата, до черната шир на Огнен вир и зимните обори.

Докато влекът навлизаше все по-дълбоко в мочурищата, Никс се помъчи да види какво става в града и училището. Но чепатите дънери на дърветата и мъхнатите клони препречваха гледката и до нея достигаха само пронизително пищене и далечни викове. Ако се съдеше по дивата ярост, долитаща по вятъра, алхимикът и принцът не бяха успели да предотвратят изгарянето на мъртвия прилеп.

Никс дишаше тежко, опитваше се да отхвърли страха и срама си.

„Всичко това е заради мен.“

Джейс я стисна по-здраво, сякаш доловил страданието ѝ, но всъщност причината бе друга. Лицето му се обърна към сенчестия листак над тях. Той бе осеян с по-светли изумрудени петна там, където листата оредяваха.

— Върнал се е — прошепна Джейс в ухото ѝ.

Тя проследи погледа му и зърна тъмен силует, който прелетя над влека. Малкото ѝ братче запърха, а после описа нов кръг. Правеше го отново и отново и явно вълнението му растеше, сякаш се опитваше да ѝ даде някакъв знак. Накрая пикира надолу, за да се разкрие целият. Размахът на крилете му бе колкото ръката ѝ, а кожата им бе толкова тънка, че през нея се виждаше шареният листак. Тялото между крилете бе лъскаво и черно, с две големи уши отпред.

Той сякаш забеляза вниманието ѝ и червените му очи се взряха в нея. Остро подсвирване проряза какофонията. Пред очите ѝ притъмня и във въображението ѝ се разкри нова гледка.

… жена тича пред пикираща сянка. После остри нокти се впиват и се оплитат в развяващата ѝ се коса. Сянката прелита над нея, после дръпва нагоре. Отчетливото пукане на шийни прешлени придружава издигането ѝ. После едно отпуснато тяло пада зад сянката.

Образът изчезна, когато брат ѝ отмина. Но след миг направи рязък завой и се върна, носеше се с писък към нея.

… малко момче с дрехи на петокласник се свива уплашено под някакъв балкон. Тъмна сянка пикира покрай него под укритието. Върхът на едно крило, свършващо с остър като бръснач нокът, го достига и прерязва гърлото му. Кръвта пръсва високо и коленете на момчето се подгъват.

Светът отново се върна при Никс само за да бъде прогонен миг по-късно при следващото минаване на брат ѝ над главата ѝ.

… прилеп с размерите на теле се мята по гръб, с пречупено крило. Мъже със сиви ризници и сребърни брони го мушкат с мечове и го секат яростно с брадви.

Не виждаше нищо. Ръцете ѝ се бяха преместили от ушите върху лицето ѝ. Това не помогна. Още и още видения от атаката я заливаха, едно след друго, през десетки очи, всичките подправени с писъци и овкусени с кръв.

… прилеп се стоварва на стълбите, чупейки стрелите, надупчили целите му гърди.

… друг се промъква по някакъв коридор, с присвити криле, пълзи по гърчещите се тела на разкъсаните и отровените.

… пищящ рицар пада, размахал ръце, от вкопчилите се в него нокти и се стоварва в центъра на някаква клада.

… широк изглед от много високо как част от Брайк гори, обхваната от пламъци и дим.

… после, по-отблизо, едно дете плаче над тяло на жена над улицата, стиснало с юмручета разкъсаното ѝ наметало.

Последният образ най-после разпръсна бурята в съзнанието ѝ и я остави задъхана. Горещи сълзи се лееха заедно със студената пот.

Тя се взря към листака горе.

„Моля те, накарай ги да спрат — помоли се наум на крилатия си брат. — Вече получихте своята кръв. Не ви ли стига?“

Джейс стоеше до нея и размахваше ръка във въздуха. Крещеше на прилепа:

— Остави я! Хайде, махай се вече! Къш!

Може би вслушал се в думите му, брат ѝ се издигна и потъна в дълбоките сенки на листака. Въпреки това прилепът не си отиде. Тъмните криле се виеха в бавни кръгове над тях.

Джейс се отпусна до Никс.

— Добре ли си?

Тя поклати несигурно глава. Не направи опит да заговори, за да не закрещи. Все пак хвана ръката на Джейс и стисна пръстите му, за да му покаже, че не е ранена, а само объркана. Трябваше да вдиша няколко пъти, за да се закрепи здраво в тялото си след зашеметяващия хаос от атаката над града. Сякаш самата тя я преживяваше — с гледки, звуци и миризми, през стотици различни очи.

Това беше твърде много, на твърде много нива. Виеше ѝ се свят и ѝ се гадеше. Повече от всякога нововъзвърнатото ѝ зрение ѝ се струваше по-скоро проклятие, отколкото чудо.

Вдигна отново поглед към изгубения си и намерен брат. Знаеше, че той я е вкарал в тази битка, свързвайки я с голямото споделено съзнание на мирските прилепи. Когато туптенето на сърцето ѝ се успокои, си спомни още нещо — нещо, което бе изпитвала през цялото време на това ужасно преживяване. Сякаш някакви по-големи очи се бяха взирали в нея, много по-настойчиво от малките червени въгленчета на брат ѝ. В онези моменти бе зърнала за миг нещо много по-древно, безвременно и мрачно, студено и непознаваемо. Краткото ѝ докосване до онази безпределност я ужаси, но също така я остави пуста и изпразнена.

„Какво означаваше това?“

Потрепери и се сви в обятията на Джейс.

Докато търсеше утеха от него, тонът на далечните крясъци се промени, взе да утихва бавно, макар и накъсван от време на време от по-остри изблици. После дори те стихнаха за няколко мига. Това, което не секна, бяха писъците на умиращите и ранените, отекващи над водата.

Тя погледна към тъмните криле, кръжащи на фона на петнистия листак.

„Свърши ли? Моля те, нека да е свършило.“

Отгоре не дойде отговор.

Вместо това баща ѝ се приведе назад, без да се обръща. Гласът му бе нисък, напрегнат и пълен с предупреждение.

— Лягайте долу. Веднага!

Никс лежеше във влека зад високата облегалка на капрата. След като послуша предупреждението на баща си и залегна, надзърна навън, колкото да види, че отпред иде широк сал, избутван с прътове в тяхната посока.

Джейс клечеше до нея.

Тя разбираше припрените нареждания на баща си. Салът бе пълен със сурови на вид мъже. Ако се съдеше по опърпаните им дрехи и сплъстените им бради, всички те живееха дълбоко в блатото.

С изключение на един, когото държаха в предния край на сала с опрян в гърлото му нож.

— Ей, вие — извика баща ѝ. — Какво правите със сина ми, мръсници такива?

Младият мъж с ножа на гърлото беше Аблен, по-големият ѝ брат. Едното му око бе подуто и окървавено.

Салът се приближи и препречи пътя им. Мърморко лесно можеше да ги прегази и да избута сала, но Бастан подсвирна и му изцъка да забави ход и да спре. Мъжете на сала носеха ръждясали канджи и дълги копия.

Онзи, който заплашваше Аблен с ножа, извика над рамото му:

— Къде е дъщеря ти, Поулдър?

— Момичето ми ли?

— Да.

Баща ѝ смръщи лице и се извъртя на пейката. Посочи назад, откъдето бяха дошли.

— Горе в училището. А ти как мислиш, скапаняко? Тя вече не цамбурка из блатата. — Все още с гръб към сала, той тайно посочи наляво и прошепна на Никс и Джейс: — Прехвърлете се отвън, докато се разминаваме с тях. Увиснете отстрани.

Тя му кимна, че е разбрала.

Баща ѝ се обърна пак към сала и викна:

— Какво искате?

— Не ние. Горен те иска. Иска да ви заведем всичките при него.

При споменаването на името на кмета Никс се присви.

— Че защо? — извика в отговор баща ѝ.

— Не ти влиза в работата защо. Платено ни е да ви заведем при него.

Баща ѝ сви рамене.

— Майната му. Никси не е тук, а аз имам да затворя цяло стадо биволи, преди тия крилати демони да са ги подплашили така, че да тичат чак до брега. И не си мисли, че не те познах, Краск. Мога да те усетя кой си само по вонята ти. Ако загубя някое добиче заради тая работа, ти ще ми го платиш, слушай ми думата. — Размаха ръка. — Всички вие.

— Това не е наш проб…

— Ще стане, като го отнеса до Съвета на осемте.

Последва тишина, ако се изключеше малко потайно шушукане.

Баща ѝ, който открай време го биваше в преговорите, явно реши да се възползва от колебанието им.

— Слушай, Краск. Остави момчетата ми да откарат влека до задната кошара и да оправят всичко. А аз ще дойда с вас и ще измъкна оня трън от задника на Горен. Какво ще кажеш?

Последва още шепот. Накрая Краск извика:

— Ще вземем теб и това момче тук. Онуй другото там изглежда достатъчно голямо да се оправи с кошарата само.

Баща ѝ се потърка по брадата в познатата поза на дълбок размисъл, после свали ръка.

— Справедливо е. — Плю настрани. — Дай да го направим тогава.

Бастан изгледа втренчено стареца, който му махна да продължава нататък. С приглушено мърморене младежът тръсна леко юздите, за да подкара Мърморко напред и надясно.

Баща ѝ прошепна с крайчеца на устата си на нея и Джейс:

— Хайде, давайте и двамата.

Приведена зад високата облегалка на капрата, Никс се промъкна заедно с Джейс до перилото. Прехвърли се през него и се спусна отстрани на влека, докато не увисна на ръце. Краката ѝ се влачеха през тъмната вода. Джейс направи същото с леко пъшкане, което обаче бе прикрито от едно гръмко оригване на Мърморко.

Блатните жители добутаха сала си до другата страна на влека.

Баща ѝ се плъзна по пейката към тях и извика на Аблен:

— Как си, момко?

— Знаеш как е, тате — отвърна той сухо. — Ако не ти се изпикае бивол на главата, значи не си си свършил работата, нали така?

— Вярно, много вярно.

Баща ѝ скочи от влека на сала и извика нагоре към Бастан:

— Ще се видим вкъщи.

Бастан му махна и подкара Мърморко по-бързо. Държеше влека под ъгъл, така че Никс и Джейс да останат скрити от погледите на мъжете на сала. Щом свиха зад една гъста група бороплети и салът се скри от очите им, Никс и Джейс се качиха на влека.

Брат ѝ се намръщи.

— За какво мислиш, че беше всичко това?

Никс хвърли поглед към горящия град зад тях.

— Заради мен. Заради смъртта на кметския син. — Преглътна с мъка. — Мисля, че кметът смята да хвърли вината върху мен.

„И може би е прав.“

Джейс поклати глава, лицето му бе разтревожено.

— Не само върху теб, Никс.

— Той търси всички ни — добави Бастан. Намръщи се нататък, където бе изчезнал салът. — Това хич не ми харесва, ама хич. Особено че е наел тази смрадлива паплач.

Никс проследи погледа му и откри, че ѝ е трудно да диша.

Мърморко зави към голяма могила от кал, заобиколена от тръстики и магарешки бодили. Бастан насочи вниманието си напред и се опита да върне стария бивол в главния канал. Мърморко обаче нямаше такова намерение. Приведе рога и продължи в своята посока. Излезе от водата и пое нагоре по калния склон, трипръстите му копита потъваха дълбоко.

— Дръжте се здраво — каза Бастан.

Никс и Джейс се вкопчиха в облегалката на капрата. Предната част на влека се издигна, когато биволът го изтегли целия от водата, и той се заплъзга на плазовете си по хлъзгавата кал.

Причината за тази целеустременост на Мърморко скоро се появи пред тях. На върха на обраслата в тръстики могила растяха храсти ружоплод. От клонките им висяха зрели розови плодчета.

Мърморко стигна до тях и устните му с изненадваща деликатност се заеха да скубят гроздовете от всяко листато клонче. Той изпусна пръхтяща въздишка и една дълга пръдня на задоволство. Размахвайки опашка, продължи да се тъпче със зрелите плодове — гощавка, от която бедното добиче отчаяно се нуждаеше след този тежък ден.

Бастан отпусна юздите и се изтегна на капрата, като остави животното да яде. Никс също се опита да се отпусне, но виковете и писъците продължаваха да се носят през водната шир на блатата и я държаха на нокти.

Джейс стана и се протегна, за да разкърши схванатия си гръб.

— Може би трябва…

Далечно тръбене на рогове го накара да млъкне. Никс се изправи, Бастан също. Всички се взряха към източника на звука. От върха на могилата, през една пролука между дърветата, се виждаха горните нива на Манастира. Даже от това разстояние можеше да се различи сребърна река, изливаща се надолу по стълбите на училището. Това бяха брони, отразяващи светлината на гаснещия ден.

„Кралският легион.“

След като жертвоприношението и битката бяха свършили, изглежда, рицарите и гвардейците изоставяха хълма на училището, а може би и целия опустошен град.

— Това хич не ми харесва — изсумтя Бастан, повтаряйки одевешните си думи. — Ама хич.

Никс погледна брат си. Той я изгледа твърдо и отсече:

— Аз се връщам.

Тя притисна ръка към гърлото си.

— Какво?!

— Мърморко ще се погрижи за вас. А и ти знаеш да управляваш влек. Идете с тоя момък до Огнен вир. Аз ще видя какво мога да направя, за да помогна на татко и Аблен.

Тя разбираше защо е стигнал до това решение.

Той го изрече на глас.

— Имам лошо предчувствие за всичко това.

Тя също го имаше. Премести поглед от далечния град към дълбините на блатата. Тези воднисти земи открай време бяха неин дом. Сега обаче ѝ се струваха мрачни и опасни. Особено ако е сама.

— Можеш да го направиш, Никси — каза Бастан. Посочи малкия сал, вързан отзад. — Аз ще взема сала и ще направя каквото мога да освободя татко и Аблен. Ще се видим при зимния обор.

Тя се насили да кимне; разбираше, че той ще отиде независимо от възраженията ѝ. Бастан слезе от капрата и остави юздите преметнати през облегалката ѝ. Докато минаваше покрай Никс към сала, тя го хвана и го прегърна през кръста. Той миришеше на пот и силаж — на вкъщи.

— Внимавай, Бастан.

Той също я стисна в отговор.

— Нали знаеш, нашето семейство сме отчасти биволи. Нищо не може да ни спре, щом се захванем с някоя работа. — Той се откопчи от прегръдката ѝ и се приведе към лицето ѝ. — Същото важи и за теб, Никс.

Тя се усмихна, този път без усилие.

Той я прегърна за последно, после тупна Джейс по гърба и едва не го събори.

— Пази сестра ми, иначе ще отговаряш пред мен.

Джейс кимна и изломоти:

— Аз… ще я пазя. Обещавам.

Доволен, Бастан отвърза сала, избута го от влека и скочи върху него, без да загуби равновесие нито за миг. Махна им за довиждане и пое към Брайк.

Щом Бастан изчезна от поглед, Никс се прехвърли на капрата и хвана юздите. Джейс седна до нея. Тя му се усмихна, благодарна за присъствието му, за приятелството му.

Мърморко вече бе завършил пира си. Със сумтене и оригване продължи нататък по могилата и се спусна от другата страна, за да нагази отново в блатото. След малко вече се плъзгаха по равните черни води. Каналът стана още по-тесен. Дърветата от двете им страни се събраха. Висящ мъх забърсваше теметата им.

— Кога ще стигнем до зимния обор? — попита Джейс.

— Поне след една камбана — прошепна тя, страхувайки се да не смути постоянното тихо жужене и птичи песни в блатата. Но не това бе основната причина за безпокойството ѝ.

Погледна през рамо. След като бяха отвели Аблен, а сега и Бастан бе изчезнал, и двамата ѝ братя ги нямаше.

И все пак…

Тъмни криле прошумоляха над нея.

„Все пак ми остава един брат.“

Намираше някаква странна утеха в присъствието на малкия прилеп, която обаче не успяваше да потуши надигащия се в нея ужас. Спомни си думите на Бастан: „Имам лошо предчувствие за всичко това.“

Самата тя изпитваше същото и предчувствието ѝ се усилваше с всяка измината левга. Сякаш я отдалечаваха все повече и повече от всичко, което познаваше, от всичко, което обичаше. През пролуките в листака зърваше бледата луна ниско на запад, която ѝ напомняше за опасността високо горе.

„Лунопад…“

Тя не искаше това бреме. Вече бе разказала на игуменката за сънищата и виденията си. Това не стигаше ли? Със сигурност управниците и учените бяха тези, които трябваше да решат дали заплахата е истинска, или не. И ако беше истинска, те бяха също така най-мъдрите и най-подготвените, за да направят нещо по въпроса.

„А не аз.“

Изтика тези страхове надалеч. Вместо това премести поглед от небесните загадки към бавното газене на Мърморко през тъмните води. Една по-голяма и по-непосредствена тревога я караше да диша все така учестено, с разтуптяно сърце.

Хвърли един последен поглед през рамо.

„Какво ли става там?“

24.

Застанал в кръга от клади, Канти мислеше за всички места, където би могъл да се скрие. Вариантите му бяха малко и намаляваха все повече. Рицари с окървавени брони и червенолики вирлианци продължаваха да се изливат от Брайк и да се тълпят в кралския лагер в края на блатото.

Наоколо лежаха тела, домъкнати или донесени от другите. Много бяха с откъснати крайници, чуканчетата увити набързо с превръзки, през които се процеждаше кръв. Други се гърчеха в делириум и кожата около дълбоките ухапвания почерняваше. Още повече просто лежаха по гръб с малки ивици плат върху мъртвите им оцъклени очи.

Гъсти рояци черни мухи изпълваха въздуха, привлечени от кръвта. Рицари размахваха факли, в чиито пламъци гореше горчив тамян — опитваха се да прогонят с дим жужащите пълчища от ранените. Това бе загубена битка, защото все повече ранени биваха донасяни в лагера.

Навсякъде се носеха стонове, хлипове и викове — тук, както и из целия град и училището. Страданието се издигаше като дим към мрачното небе, където все още се тълпяха орди прилепи, кръжаха с нескрита заплаха. Също като рицарите и гвардейците, те събираха своите мъртви и ранени и ги отнасяха. Всеки който дръзнеше да им попречи, бе посрещан със свирепи атаки.

Но вече никой не си правеше този труд.

Канти гледаше пламъците, обхванали една част на Брайк. Кълба пушек се издигаха към небето, гонейки искрите нависоко, само за да бъдат завихрени от бурята от криле.

Беше стигнал до едно твърдо заключение за всичко това.

„Трябваше да хвърля повече усилия.“ Представи си дивото препускане с каруцата надолу по стълбите. „Може би трябваше да настоявам за освобождаването на звяра, вместо да бягам.“ Но знаеше, че това си му е в природата: да бяга при всяка трудност, вместо да отстоява своето.

Един суров глас проникна през отчаянието му.

— Аха, ето те и теб!

Той се обърна и видя водача на вирлианската част да крачи към него. Анскар държеше брадва, ръката му бе окървавена до лакътя. Кръв бе оцапала черепа му и се бе просмукала в леките му доспехи. Лицето му бе буреносно. Той вървеше право към Канти… а после сграбчи принца в свирепа едноръка прегръдка.

— Слава на Небесния отец, още дишаш. — Анскар го бутна назад и го задържа на една ръка разстояние от себе си, очите му го огледаха от глава до пети. — И невредим, доколкото мога да преценя.

— Ще оцелея — призна Канти, озадачен от това посрещане. Очакваше да бъде мъмрен и може би дори задържан за одевешните си действия. Вместо това усмивката на облекчение, разляла се по лицето на суровия мъж, го накара да подозира, че загрижеността на вирлианеца е искрена.

Аленото чело на Анскар се сбърчи.

— Но къде ти беше умът преди малко, момко? Да избягаш с онзи проклет прилеп?

Канти въздъхна. „Явно планът ми не беше добре обмислен.“ Въпреки това разпери ръка да посочи мъртвите и умиращите.

— Опитвах се да предотвратя всичко това. Знаех, че ако прилепът бъде принесен в жертва, градът ще бъде атакуван.

Бръчките на Анскар се задълбочиха.

— Откъде би могъл да знаеш…?

Въпросът му бе прекъснат, когато Фрел се прокашля и се надигна от един млад рицар с разкъсано лице. Откакто бе излязъл от блатото, алхимикът се грижеше за ранените заедно с двама измъчени лечители. Изглеждаше състарен с десет години. Черната му роба висеше тежко, подгизнала от кръв. Когато се изправи, той изтръска накацалите по нея черни мухи и ги разпъди с ръка.

— Получихме вест, че прилепите се събират на юг — обясни Фрел, лъжейки ви-рицаря. — Не беше трудно да заключим, че такава орда може да идва на помощ на един от своите.

Анскар се обърна към училището. От третото ниво с тежък плясък на криле се издигна огромна сянка, понесла в ноктите си потрошено тяло.

— Де да знаехме. Явно в природата им има някакво благородно дивачество.

Взорът на Фрел проследи издигащите се тъмни криле.

— Чудно ли е, че никой никога не се е върнал с един от техните — жив или мъртъв?

Канти имаше друг, по-важен въпрос и го зададе на Анскар.

— Ами сега какво? Какво ще правим оттук нататък?

Анскар нарами брадвата.

— Не знам със сигурност, но определено свършихме с лова на прилепи. — Намръщи се към една група мъже, всичките от Фискур, които стояха извън кръга от клади. — Изобщо не трябваше да угаждаме на онова угоено псе.

Насред групата кметът Горен замисляше нещо. Той и хората му бяха привели глави един към друг.

— Тоя мръсник си получи жертвоприношението — изръмжа Анскар, — но то ни струваше една четвърт от хората ни. Вече е ясно, че няма начин да оцелеем, ако пренесем битката в блатата, камо ли в димящия им планински дом.

— Ами желанието на краля да събере прилепова отрова, за да я дестилира в смъртоносно оръжие? — попита Фрел.

Вирлианецът сви рамене.

— Крал Торант ще трябва да се задоволи с жлезите, които вече сме събрали.

Канти се намръщи.

— Какви жлези? Откъде?

Анскар го тупна по рамото.

— От онова копеле, което ти така ловко застреля, принце. Изповедник Витаас изряза от него две жлези, всяка колкото юмрука ми, преди да хвърлим тялото в пламъците.

Въпреки жегата от кладите Канти усети студена тръпка. Спомни си как Изповедникът и джинът се бяха измъкнали преди атаката. „Къде ли са сега?“

Анскар продължи:

— Надявам се, че с тази плячка в ръце ще можем да си вдигнем партакешите и да се разкараме оттук. Разбира се, имаме да свършим една последна работа. Не можем да се върнем във Върховръх без един последен трофей.

— Какво имаш предвид? — попита Канти.

Високи гласове, изпълнени с триумф, изригнаха от групата, събрала се около кмета. Горен разблъска хората си, за да си пробие път, вдигна ръка и извика към блатото:

— Крайно време беше да се появиш, Краск, блатен плъх такъв!

Канти видя голям сал, изтласкван с прътове към брега. На него дрипава банда брадати мъже размахваха канджи и копия. Един пикаеше от задния край.

Анскар кимна към кмета.

— Единствената причина да ескортирам това копеле до лагера ни беше, че той обеща да ни доведе онова момиче, което баща ти иска толкова силно — онова, дето оцеляло от отровата и си възвърнало зрението.

Канти се спогледа с Фрел.

„Никс…“

Горен тръгна към брега с хората си.

Анскар побутна Канти да го последва.

— Да видим дали тази мършава рибарска паплач е хванала нещо, дето да си струва. Говори се, че видели момичето да си тръгва от училището през Брайк с някакъв дебел момък.

Канти се затътрузи, оставяйки Анскар да мине напред. Приближи се до Фрел.

— Какво ще правим?

Фрел го хвана за лакътя.

— Мълчи. Само това можем да направим. Трябва да видим как ще се развият нещата.

Докато стигнат до хората на Горен, салът се удари в брега и бе изтикан на сушата. Един широкоплещест негодник с дрехи, които изглеждаха като изтъкани от стари мрежи, излезе напред. Скочи от сала, избърса длан в сплъстената си брада и стисна десницата на Горен.

Кметът отвърна на поздрава, докато оглеждаше другите на сала.

— Е?

Краск отстъпи встрани.

— Имаме нещичко за вас.

Зад него групата блатни жители избутаха напред двама мъже. Единият приличаше на по-голяма версия на Бастан, само че с подуто око. Другият си проби път с лакти и стъпи на брега с почервеняло от ярост лице.

Това бе бащата на Никс.

Канти затаи дъх и огледа сала, но не видя и следа от момичето.

Старецът закрачи напред, за да се изправи срещу кмета.

— За какво е всичко това. Горен?

Кметът посрещна гнева му, без да трепне.

— Къде е дъщеря ти, Поулдър?

Старецът го пренебрегна. Погледът му се плъзна по мъртвите и умиращите. Лицето му пребледня — вероятно едва сега бе осъзнал кървавите мащаби на атаката.

Горен се приведе към бащата на Никс, така че носът му почти опря в неговия.

— Дъщеря ти, Поулдър.

Старецът поклати глава. Отговорът му бе притъпен от шок и ужас.

— Горе… Горе в училището.

Горен го сграбчи за яката.

— Не, не е там. И ти го знаеш. Малката ти блатна курва е била видяна да тича през Брайк. Без съмнение си е отивала вкъщи.

Поулдър отблъсна ръцете на кмета с изненадваща сила.

— Тогава я търси там, копеле мръсно. Ние с момчетата ми цял ден работихме в блатата.

— Вече претърсихме къщата ти. И когато свършим с теб, ще ти запалим въшкарника. — Приведе се по-близо. — А с дъщеря ти ще направим нещо още по-лошо.

До този момент групата на Канти вече бе стигнала при тях. Младият принц си спомни дочутата от него заплаха на Горен, отправена към цялото семейство на Никс. Явно кметът смяташе да я изпълни, да отмъсти за смъртта на сина си по всеки възможен начин.

За щастие тук имаше още някой, който представляваше кралския закон.

Анскар си проби път през хората на кмета.

— Няма да правиш нищо подобно, Горен. Кралят иска това момиче. Дори само да одраскаш този безценен плод, ще се изправиш срещу гнева на негово величество. — Вирлианецът смъкна брадвата от рамото си и опря в другата си длан. — А също и моя.

Лицето на Горен потъмня от ярост.

— Така да бъде — промърмори той през стиснати зъби. — Но защитата на краля не се простира над всички.

Кметът се завъртя, в едната му ръка лъсна нещо — дълга кама — и той я заби в корема на стареца. На лицето на Поулдър се изписа по-скоро изненада, отколкото болка. Горен хвана дръжката и с другата си ръка и ръгна с камата нагоре, натиквайки острия ѝ връх дълбоко в гърдите и към сърцето на мъжа.

Канти се хвърли напред, макар да знаеше, че вече е прекалено късно. Откъм сала се разнесе вик, на брата на Никс, но удар с тояга го събори на колене.

Анскар блъсна Горен настрани.

— Какво направи, глупако?

Кметът го изгледа тържествуващо.

Поулдър залитна назад, хванал камата, която все още стърчеше от корема му. После бавно се свлече. Докато го правеше, продължаваше да гледа към небето. Агония се изписа на лицето му, но той дори не изпъшка.

Вместо това болката му избликна в един писък от висините, надигнал се от хиляда гърла, и самата вода затрепери от неговата мощ.

Ужас плъзна из тялото на Канти; той знаеше кой е източникът на пищящия хор — и криещата се зад него ярост.

Никс се хвана за корема и се преви от болка и шок.

Преди миг крилатият ѝ брат се бе спуснал, кръжейки в явна паника. Писъкът му разби света ѝ — погълна бавното тъпчене на Мърморко и заглуши думите на седящия до нея Джейс.

Вместо това…

Тя се взира от висините. Гледката ѝ прескача от едни очи на други, после на трети, образува зашеметяваща панорама на сцената долу. Мъже са се скупчили на края на блатото, близо до един сал, който ѝ е познат. В нея се заражда страх. Трябва да види повече. Желанието ѝ се превръща в намерение. Две очи се спускат по-ниско.

Долу някой пада на колене, притиснал корема си, а очите му се взират нагоре към нея, докато тя лети надолу. Надушва кръвта му, болката му…

„Татко…“

Тя вика все по-силно и по-силно и викът ѝ изпълва целия ѝ свят.

Долу ръцете на баща ѝ се отпускат и тя вижда дръжката на кама. Животът изтича покрай нея в ален поток. После тялото на баща ѝ се килва настрани, сякаш уморено от цялата омраза и жестокост на този суров свят.

„Не, не, не, не, не…“

Тя си поема дъх и скръбта ѝ се изостря до кръвожадна ярост.

Някакво движение привлича погледа на хищника встрани, към нечия шкембеста фигура. На устните на мъжа е изписано тържество, докато се смее, има го и в миризмата му, докато злорадства. Ръцете му са окървавени, напоени със смъртта на баща ѝ.

Тя полита надолу и той вдига глава. Радостта му в миг се превръща в ужас. Крилете се разперват широко и тя забавя устрема си, протегнала нокти напред. Другите се пръсват на всички страни. Тя улучва Горен в гърдите. Ноктите разкъсват кожа и плът. Впиват се в ребрата. Със замах на крилете тя го откъсва от земята и го издига във въздуха.

Горен изпищява, кръв се лее от устните и дробовете му. Тя го понася все по-високо. Сенки се стрелкат покрай нея, яростта ѝ се разпростира докъдето стигат писъците ѝ и разпалва хиляди огнени сърца.

Тя се превърта, подхвърля тялото на Горен нависоко. Той лети и се премята, разперил крайници, от разкъсаните му гърди пръска кръв. Но е още жив.

„Добре…“

Тя се завърта. Ноктите ѝ го улавят отново, пронизват гърба му и стисват гръбнака му. Той вие. Тя се навежда по-близо до жертвата си. Зъбите ѝ късат месо от кокала, крайници от тялото. Тя го корми и дълбае, докато накрая в ноктите ѝ не остава само мъртво месо. После го захвърля далеч в блатата, за да нахрани тварите, които пълзят и се спотайват в дълбините.

Спуска се отново, гневът ѝ изобщо не е утолен. Взорът ѝ се умножава и се разпростира. Жаждата ѝ за кръв обхваща цялото небе. Долу хора пищят и умират. Инстинктите ѝ настояват да се включи в битката.

А после погледът ѝ — подхранен от собственото ѝ сърце и памет — се спира върху сала, върху една позната фигура, която за момент засенчва хищническия огън. Тя познава това лице, носът ѝ подушва по него мириса на блато и биволи.

„Аблен…“

Тя се бори да потисне яростта, която продължава да бушува в нея и из цялото небе. Започва да се дави в този мрак, губи контрол. На сала брат ѝ се бие с четирима мъже. Те мушкат заплашително към него с копия и куки. От десетина порязвания по тялото му тече кръв. Той залита и един мъж се втурва към оголения му гръб с вдигната кама.

Тя се опитва да се притече на помощ на брат си, но жаждата за кръв е изпепелила контрола ѝ. Даже ѝ причернява.

„Не…“

А после нападателят с камата пада настрани с пронизано от стрела гърло. Погледът ѝ се премества, когато хищникът вътре усеща друг ловец. Канти, паднал на едно коляно, пуска стрела след стрела към сала, за да защити брат ѝ.

Аблен се изтръгва на свобода. Втурва се и се гмурва с главата напред в блатото. Изчезва под черната огледална повърхност и се спасява. За миг тя се вижда отразена в тези води, трепкаща крилата сянка, която прелита над главите на хората.

Шокът отслабва контрола ѝ още повече.

Неспособна да спре, тя се извърта във въздуха, привлечена от кръвта и писъците.

Зрението ѝ помръква, докато се дави в тази различност, в тази необятност около нея. Отново усеща неостаряващи очи да я гледат от дълбините на мрака. Силата на този поглед я отхвърля назад, сякаш я е намерил за недостойна, сякаш не одобрява сляпата ѝ ярост.

Тя е запокитена надалеч, като мушица в бурята.

Никс се върна в тялото си толкова рязко, че за малко да падне от капрата. Джейс обаче я хвана и я дръпна обратно. Прегърна я. Тя трепереше цялата, все още люшкайки се между яростта и скръбта, неспособна да спре. Сълзите я заслепяваха, мокреха бузите ѝ, пълнеха носа и устата ѝ.

Джейс я стисна.

— Никс, държа те.

Тя заповтаря, хлипайки:

— Не ме пускай, не ме пускай…

— Няма.

Усещаше топлината му, натиска на мускулите му, потната му миризма. Използва тези познати неща като котва, за да се притегли обратно в собствената си плът. Сега осъзнаваше колко близо е била да се изгуби в онази бурна различност, да изчезне завинаги в онзи мрак.

Докато се връщаше в тялото си, болката от скръбта стана по-остра.

„Татко… не…“

Страданието ѝ растеше бързо, ставаше прекалено голямо, за да го изтърпи, да го носи цялото в едно сърце. Струваше ѝ се невъзможно да оцелее от това.

А после до нея достигна тихо писукане. Беше толкова жално, че тя отвори очи.

Крилатият ѝ брат кръжеше над гърба на Мърморко. Тя срещна червените му очи, сияещи почти като злато под сенчестия клонак. Сякаш привлечен от скръбта ѝ, той наклони криле и се плъзна към нея.

Тя се измъкна от обятията на Джейс и се надигна. Приятелят ѝ също видя приближаващия се прилеп и ахна. Но тя остана на мястото си и вдигна ръка; пръстите ѝ трепереха.

Прилепът запърха около пръстите ѝ и ги подуши. Мустачките му я погъделичкаха за миг, а после малкото създание се плъзна нагоре по ръката ѝ. Стигна до рамото ѝ и малките му ноктенца намериха опора. Крилете заудряха по главата ѝ, после се свиха. Крачетата му запристъпваха и меката му козина се сгуши до бузата и врата ѝ. Тялото му бе горещо като пещ. Дишането му приличаше на пухтенето на миниатюрен ковашки мях. Високите му уши се завъртяха, докато връхчетата им се докоснаха.

После той се примъкна още по-наблизо. Присви кадифените си уши и пъхна глава под брадичката ѝ, търкаше се в нея, както бе направила тя с него преди миг. Накрая замря, гушнат там. Тихото му писукане отслабна до нотка, която тя чуваше само в едното си ухо.

За миг си спомни нещо подобно.

Две фигурки, сгушени заедно в обятията на топли криле.

Знаеше, че този образ не е спомен, събуден от някакъв писък, а е породен от мекото му докосване, от споделената топлина, от тихия шепот на двама, които се познават цял живот.

Никс притисна буза към него и остави очите си да се затворят.

Скръбта още я измъчваше, огромна и бездънна, но тя вече не бе принудена да я носи в едно сърце. Макар че вече нямаше простора от хиляда сърца, за да разсее агонията, почувства истината.

„Засега две са достатъчно.“

25.

— Махайте се оттук и двамата — заповяда Анскар.

След като атаката наглед бе приключила, вирлианецът подкара Канти и Фрел към сала на блатните жители. Каменистият бряг приличаше на кланица, покрит с разкъсани тела, димящи вътрешности и локви черна кръв. Спретнатият кръг от клади бе разпилян на стотина тлеещи купчини по брега. Другаде лежаха пречупени знамена; двайсетте влека и карети на легиона или бяха разбити, или горяха.

Само няколко от последните все още можеха да се спасят, макар че вероятно щяха да са достатъчни за малцината рицари и гвардейци, които още дишаха. Анскар вече бе пратил един от военните лекари на бегом до училището. Планът беше да оставят най-тежко ранените тук, а останалите да потеглят обратно към Азантия.

Анскар не смяташе да поема повече рискове с ордата в небето. След тази последна атака изглеждаше, че множеството най-после се разпръсва и започва да отлита към планинския си дом.

Канти се взираше нагоре към тъмната буря, постепенно отминаваща на юг.

„Май и двете страни проляха достатъчно кръв за един ден.“

Анскар го блъсна към сала.

— Стига си зяпал, ами си замъкни задника на борда. — После извика на четиримата ви-рицари на сала, двама от които се подпираха на пръти. — Малик, откарайте принца и алхимик Фрел дълбоко в блатата, като гледате да стоите колкото се може по-скрити. За в случай че онези зъбати копелета решат да нападнат отново.

Малик кимна отсечено. Той беше вторият в командната йерархия и по ръст не отстъпваше на Анскар. Макар и с бръсната глава и алена кожа като всички вирлианци, беше оставил подрязана ивица тъмна брада по челюстта си. Студените му очи претеглиха Канти, докато се приближаваше. Ако се съдеше по мръщенето му, не хареса онова, което видя.

— Побързайте — изръмжа Малик. — И двамата.

Фрел скочи на сала. Канти нямаше друг избор, освен да го последва. Не че би възразил. Искаше да се махне от мухите, кървавите лайна и разкъсаните тела. След като си тръгнеха, Анскар щеше да остане колкото да постави в бойна готовност ариергарда за пътуването назад към Фискур и оттам към дома.

Канти не можеше да направи нищо повече. Момичето Никс все още бе някъде в блатата, а след като брат ѝ благополучно бе избягал, никой в града не знаеше къде е отишла тя.

„Значи е в безопасност.“

Сред всичкия ужас и гибел той бе готов да приеме това за победа и да се радва. На всичкото отгоре изчезването на предполагаемо благословеното момиче щеше да раздразни баща му. Нещо, което щеше да достави голямо удоволствие на Канти. Все пак пътуването не беше пълна загуба на време. Легионът щеше да се върне във Върховръх с един значителен трофей. Изповедник Витаас бе успял да осигури известно количество прилепова отрова.

Канти се взря през блатото към черния влек на Изповедника. Очертанията му се виждаха в далечината. Преди атаката два бивола го бяха изтеглили по-далече от брега, където бе скрит под дебел покров от клони. Канти забеляза, че тънкият железен комин на покрива изпуска черен дим, и предположи, че Изповедникът вече работи върху торбичките с отрова.

Поклати тъжно глава, докато рицарите избутваха с пръти сала от кървавата касапница по брега. „Толкова много страдания и толкова малко полза.“

Обърна гръб на Брайк с надеждата повече кракът му да не стъпи тук. Разположи се на една седалка до Фрел. Пред тях се бе ширнало тъмното блато. Жужеше и мърмореше. Кряскаше и грачеше. Черни клони висяха над лениво влачещите се течения, натежали от туфи жълто-зелен мъх. Облаци комари и мухи се носеха като мъгла над водата.

Докато навлизаха по-навътре, Мир сякаш се затвори около тях. Виковете и откъслечните писъци зад гърбовете им скоро заглъхнаха, заглушени от тежестта на блатистата гора. Дънерите на дърветата станаха по-дебели. Листакът над главите им се разпростря по-нависоко, даже водите почерняха. Колкото и да мразеше това място, той изпитваше неволно уважение към жестоката му красота. То се менеше непрестанно с всеки прилив и отлив, но си оставаше древно и вечно, пуснало дълбоки корени в тези земи.

В предния край на сала Малик замахна с меча си и разсече гънещите се извивки на една усойница, висяща от клон. Тялото на змията се отпусна и тупна тежко върху сала, където продължи да се гърчи и мята в смъртта. Челюстите ѝ щракаха към празния въздух. Канти изпита известна жал към създанието. Друг ален рицар изрита останките във водата. Те шаваха върху чернотата — а после тя се размъти и змията потъна в дълбините, за да подхрани с плътта си блатото.

Канти потрепери и стана, защото не можеше да седи повече.

Фрел последва примера му, но се взря зад кърмата на сала.

— Май оставихме другите далеч зад себе си.

Канти погледна назад между двамата рицари, които работеха с прътите. Няколко лодки ги бяха последвали от брега, търсейки сигурността на блатото. По-нататък даже биволите бяха започнали да теглят влекове през водата. Но сега зад тях нямаше нищо, освен тъмна гора.

Канти се обърна напред.

— Не трябва ли да изчакаме…

Малик стоеше на крачка от него — и изведнъж мушна с меча си към гърдите на принца.

Никс скочи тежко от влека на пясъчния бряг на Огнен вир. Малки рачета се разбягаха под краката ѝ, тракайки раздразнено от това натрапничество, и се насочиха към езерото.

Тя се протегна и се взря уморено през равната шир на вира. Той се простираше надалеч и макар че черните му води много приличаха на тинестите блата, едно по-остро око можеше да забележи синкав оттенък под откритото небе. Огнен вир бе едно от малкото изворни езера. Водата му бе прясна и чиста, без горчиви соли. Точно тази особеност бе накарала предците на семейството да построят зимния обор на биволите чак тук.

Джейс заобиколи задния край на влека и дойде при нея.

— Прилича на древна крепост — каза той, застанал с гръб към езерото, като вдигна поглед към обора. — Но в същото време сякаш е израснал направо от блатото.

Тя се завъртя към обора и успя да го оцени по-добре в светлината на възхищението на Джейс. Здравата каменна постройка на възраст пет века бе два пъти по-висока от бивол. Стените ѝ бяха от големи сиви камъни, натрупани един върху друг, а покривът ѝ бе застлан с плочи от същия материал, всичко това покрито със слоеве мъх и лишеи. Наистина изглеждаше, сякаш сградата е изникнала от блатата като дар за предците им. Високата порта бе от дърво, толкова древно, че самото то се бе превърнало в камък. Беше нужен бивол, за да я отвори и затвори.

Оборът бе служил на семейство Поулдър и биволите в течение на поколения. Тук се бяха раждали безброй малачета и бяха отглеждани безброй годиначета, в безопасност от бесните бури, вилнеещи из Мир зиме, които събаряха дървета и отнасяха тръстиката от покривите. В конструкцията му имаше трезва практичност, но също и простичка красота.

Тя се обърна пак към езерото и сърцето ѝ натежа. Семейството им прекарваше всяка зима тук. Спомени се наслагаха върху картината: как прибират плетените капани, пълни с малки бронирани крилове или по-големи тинести щипкари, как ловят в дълбините мустакати калноперки или се борят да изтеглят хлъзгавите шарани. Спомняше си есените, когато повърхността на езерото бе отрупана със зимни гъски, които крякаха оглушително. Или за редките замръзвания в дълбоката зима, когато то се покриваше по края с ледена кора.

И все пак, колкото и познато да ѝ бе това място, сега тя се чувстваше откъсната от него. Винаги бе знаела в сърцето си как трябва да изглежда Огнен вир. През годините бе запълнила празните места, които замъглените ѝ очи не можеха да видят. Сега обаче новите ѝ очи заличаваха тези места и ги запълваха отново с подробности, каквито не си бе и представяла. Това, което някога бе неин дом, сега ѝ се струваше едновременно познато и странно. Тя вече не се чувстваше част от него и това разкъсваше сърцето ѝ още повече.

Натъжена от загубата, тя затвори очи и се заслуша в усилващия се крякащ хор. Това не се беше променило. Различаваше различните гласове. Баща ѝ я бе научил да го прави. Квакането на изумруденозелените клечкожабки и по-тежкото „кро-ко-ко“ на големите колкото чиния жаби-войници. Над този звук, сякаш като укор към хора, се носеше потракването на твърдите тръстики, разклащани от вятъра.

Въздъхна и отвори очи. Сълзи замъгляваха зрението ѝ — и толкова по-добре. Загубата на подробностите я приближаваше повече до това място — и до нещо друго.

— Татко толкова обичаше Вира — прошепна тя. — Бяхме му обещали да го погребем в пясъка тук.

Джейс се приближи.

— Все още можем да го направим. Сигурен съм, че игуменката ще се грижи за тялото му, докато успеем да се върнем.

На Никс ѝ се искаше да се присмее на думите му, но си замълча. Знаеше в сърцето си, че това никога няма да стане. Извърна се от него и отиде до предния край на влека.

— Трябва да се погрижа за Мърморко. Да го разпрегна, за да може да попасе.

Джейс я последва.

— Мисля, че той се справя отлично и сам.

Мърморко бе заровил муцуна в цъфтящите медокитки, разгонвайки тлъстите пчели, срещу които размахваше ушите си. Дъвчеше цветята и ровеше песъчливата почва със закривените си бивни в търсене на по-сочните грудки. Обширните поляни около езерото, които се простираха дълбоко навътре в гората, бяха друга причина да изберат това място за обора.

Тя погали стария бивол, усещайки под дланта си всяко негово хрупане и дъвчене. Провери ремъците, подпругите и оглавника. Потърси рани от протриване на кожата под възлите, но след цял век теглене на влекове тези места бяха загрубели. Прободе я чувство за вина при мисълта, че приятелят ѝ нямаше да носи всичките тези мазоли, ако не се бе трудил толкова през отминалите години.

Мърморко завъртя влажната си муцуна към нея. Подуши и облиза сополите от ноздрите си. Побутна я с нос и изпръхтя. Тя забеляза сивотата, замъгляваща очите му, която показваше възрастта му. Хвана го за рогата и притисна чело към него. Вдиша сладката му миризма.

— Благодаря ти — прошепна. Думите ѝ бяха прекалено слаби, за да изразят признателността ѝ.

Той я побутна назад, близна ръката ѝ, изпръхтя пак и се върна към пашата си. Тя отстъпи и започна да го разпряга.

— Може би ще е по-добре да го оставиш впрегнат — каза Джейс. — Поне докато не се върнат Аблен и Бастан. Не знаем дали няма да ни се наложи да тръгнем бързо оттук.

Никс си спомни как брат ѝ се бе гмурнал в черната вода. Изправи се и кимна. Мърморко направи няколко крачки, теглейки влека, за да стигне до нова туфа медокитки. Явно не му беше никакъв проблем да пасе впрегнат.

Тихо писукане ѝ напомни, че старият бивол не е единственият, който използва този отдих, за да си напълни корема. Крилатият ѝ брат летеше тихо над главата ѝ през жужащите облаци мухи и комари. Бе напуснал мястото си на рамото ѝ веднага щом излязоха на Вира, привлечен от изобилната храна, бръмчаща тежко над водата.

Тя проследи пътя му, докато той не се скри в сенките.

— Може би ние също трябва да хапнем — каза Джейс. Беше отишъл до задния край на влека. — Няма как да знаем колко дълго ще ни се наложи да чакаме тук.

Той смъкна едно голямо черно котле, привързано там, и лицето му почервеня от усилието. Залитна, направи няколко крачки и го остави на пясъка.

Тя отиде при него, докато вдигаше капака. Познатият аромат на варен кашокорен и блатен заек достигна до нея и я накара да се закове на място. Тя затрепери.

— Още е топла — отбеляза на глас Джейс. Топна пръст в яхнията и го облиза. — Леле, колко вкусно!

Надвита от чувствата си, Никс се смъкна на колене. Представи си как баща ѝ бърка тази манджа, последната яхния, която някога щеше да направи. Миризмата — която за нея винаги означаваше дом — сега накара стомахът ѝ да се разбунтува. Тя се наведе. Стомахът ѝ се сви и избълва струя жлъчка върху пясъка. Никс се закашля и кашля дълго, докато накрая можеше само да хлипа, превита надве, с кисел вкус на езика.

Джейс коленичи до нея.

— Извинявай. Наистина съм скапано говедо! Изобщо не мислех.

Тя покри лицето си с ръце и се изправи.

— Не — простена, все още разтърсвана от хлипове. — Ти не си виновен.

„Аз съм виновна, само аз.“

Свали ръце. Джейс бе покрил отново котлето, но ароматът все още изпълваше въздуха. Тя се взря в блатото оттатък Вира. Имаше нужда от Аблен и Бастан, а може би дори и от мургавия принц и алхимика.

„Защо всички се бавят толкова?“

Канти се изви настрани, когато мечът на Малик мушна към него. Ако не беше толкова слаб и ако не се бе обърнал неочаквано към ви-рицаря в последния момент, острието щеше да го прободе. Дори и сега мечът проби туниката му и остави огнена резка на гърдите му.

Канти продължи завъртането настрани от меча, само за да попадне в ръцете на втория рицар в предния край на сала. Преди хватката на мъжа да се стегне, Канти използва паниката си, за да подхрани скоростта, която бе развил през многото си години на ловуване. Грабна една стрела от колчана си и мушна хваналия го мъж в окото. Стоманеният връх срещна мека плът и твърда кост. Последва остър писък — и той бе свободен.

Наведе се, като блъсна със задник нападателя си назад. Малик се хвърли към него и замахна към главата му, хванал меча си с две ръце. Вече присвит, Канти отскочи встрани и се претърколи през рамо. Мечът улучи полуослепения ви-рицар в прасеца и едва не му отсече крака. Той извика и цопна в блатото.

Докато довършваше претъркулването си, Канти с плавно движение свали лъка и го вдигна. Приплъзна се на едно коляно, опрян здраво на другия си крак. Това бе умение, на което го бе научил един от разузнавачите в Облачен предел — уважаваните ловци от мъгливите зелени гори. Той го бе упражнявал отново и отново с надеждата един ден да обиколи сам онази опасна гора.

Малик изрева яростно. Явно не бе очаквал подобен ход от Принца в шкафа, пияния Мухльо. Хвърли се към Канти, който държеше стрела в ръката си и се мъчеше да я сложи на тетивата. Явно паниката не можеше да му служи до безкрай.

А после мощен гръм разклати сала, придружен от ярък проблясък.

Малик залитна и спря.

С крайчеца на окото си Канти видя как един от двамата рицари, изтласкващи сала с прътовете, отхвръкна от задния му край, гърдите му горяха. Другият вече бе пуснал своя прът и скочи към Фрел с оголена кама. Алхимикът вдигна високо ръка, сякаш да се защити, но нещо изскочи от широкия му ръкав в дланта му. Той го стисна и от единия му край излетя малък пламък. Фрел запрати загадъчния предмет в лицето на нападателя си. Ослепителен взрив отметна главата на ви-рицаря назад, прекърши врата му и опърли кожата му.

Лицето на Малик вече се бе превърнало в маска на алена ярост. Той пренебрегна Фрел и се хвърли към Канти. Но успехът на неговия учител придаде твърдост на ръката на принца. Той сложи стрелата на тетивата и изпъна лъка. Не си направи труда да се цели, доверявайки се на един талант, който вече се бе превърнал по-скоро в инстинкт, отколкото мисъл. Пусна тетивата.

Стрелата прелетя късото разстояние и прониза Малик в гърдите.

Той продължи по инерция към него, но Канти се приведе ниско и когато ви-рицарят го връхлетя, скочи на крака и отхвърли тялото му през рамо. Чу се мощен плясък. Канти се обърна тъкмо навреме, за да види как Малик ломоти несвързано във водата, все още с меча в ръка.

Злоба блестеше в очите на ви-рицаря.

Но във водата вече имаше прекалено много кръв. Преди мъжът да успее да загребе към сала, нещо огромно се надигна от дълбините. Дълга люспеста муцуна сграбчи Малик, заби жълтите си зъби в месото и костите му. Претърколи се, като разкри за миг брониран гръб, обрамчен със сияещ мъх — а после повлече жертвата си в мрачните дълбини.

Канти се обърна към Фрел. На сала бяха останали само те двамата.

— Какво стана току-що, в името на задника на Хадис? — попита и изведнъж откри, че не може да спре треперенето на крайниците си.

Фрел дойде при него; устните му бяха стиснати и пребледнели. Алхимикът запретна ръкавите на робата си, за да разкрие някакви механизми, вързани към предмишниците му. Беше очевидно, че в тях се помещава алхимията, която бе използвал, за да премахне двамата рицари с прътовете.

— Подозирах нещо такова — каза Фрел и тръсна ръкавите си да паднат отново. — Макар да се надявах, че няма да се случи.

— Какво си подозирал?

Фрел се взря към единственото тяло, което все още се виждаше да се носи по водата. Трупът обаче потръпваше, докато нещо ръфаше плътта му.

— Страхувах се, че планът е ти изобщо да не се върнеш от блатата. — Погледна Канти в очите. — Не ти ли се стори странно, че баща ти те праща на това пътуване, след като те бе пренебрегвал толкова години?

— Ами… всъщност да. — Канти сви рамене, опитвайки се да скрие едновременно гнева си и собствената си глупост. — Приписах го просто на желанието му да ме разкара от Върховръх, докато мине сватбата на брат ми. А може би и да ми даде шанс да се докажа.

— За сватбата на Микен си прав. Сигурно наистина тя е била причината за този прибързан ход. За да се разчисти теренът за един бъдещ наследник.

Канти въздъхна.

„Което означава, че аз съм само кал, която трябва да бъде избърсана.“

Фрел отиде да вземе изоставения прът.

— Планът сигурно е бил да се изчака, докато легионът остави Горен и хората му в Брайк. След като се отървем от всякакви любопитни очи, ти си щял да срещнеш преждевременен и кървав край в блатата.

Канти погледна назад към града. Спомни си как Анскар го бе отпратил сам, преди останалата част от легиона. „Колко ли от тях са знаели какво ми се готви?“

Фрел избута сала до другия прът, който плаваше във водата.

— Вземи го, но внимавай. При всичката тази кръв и разкъсана плът…

— Ясно. Поне не е нашата кръв и разкъсана плът.

Взе внимателно дългия прът, като се бореше с отчаянието в сърцето си. Знаеше, че баща му няма високо мнение за него, но никога не си бе представял доколко го презира. Докато се изправяше, по-остри гласове отекнаха над водата — звучаха далечни, но тук човек не можеше да е сигурен.

Фрел му махна да мине от другата страна на сала.

— Сигурно са чули взривовете от химичните ми бомби. Трябва да сме далеч оттук, преди някой да дойде. Няма да им трябва много време да заподозрат, че може да си още жив.

Канти стисна по-здраво пръта. Двамата заедно подкараха сала.

— Къде отиваме?

Фрел кимна напред.

— Като начало, към Огнен вир.

— А после?

Фрел го погледна.

— Има много неща, които не знаеш.

Канти завъртя очи и се извърна.

— Фрел, понякога си майстор да изтъкваш очевидното.

— Наричаме го Краля на Вира — каза Никс, седна на пясъка до Джейс и посочи островчето сред равната шир на езерото.

Заоблената форма беше два пъти по-малка от влека. Дъгообразната ѝ повърхност блестеше на слънцето и по нея играеха всички цветове, като че ли някоя дъга бе оживяла и се бе заселила във Вира.

Дори през отчаянието и изтощението ѝ тази чудна гледка — нещо, което тя не бе могла да оцени напълно със замъглените си очи — зарадва сърцето ѝ. Сякаш Майката я бе благословила с присъствието на Краля. Тя знаеше, че баща ѝ със сигурност би го приел по този начин.

„Значи и аз ще направя така.“

Островчето се носеше бавно към единия бряг, като от време на време надигаше глава върху сива шия. Двамата с Джейс наблюдаваха пътя на създанието вече над половин камбана, откакто Кралят се бе подал на повърхността, разкривайки височайшото си присъствие.

Според историята, предаваща се в семейството ѝ, петнистата костенурка била пусната в езерото като бебе след полагането на първия камък от зимния обор преди пет века. Това бил благодарственият дар на семейството към боговете. Всички вярваха, че докато Кралят живее тук, във Вира, зимният обор ще стои.

Тя не знаеше дали историята е вярна, нито даже дали това е същата костенурка, но сега повече от всякога ѝ се искаше да вярва в това. Имаше нужда от някаква надежда, че семейството ѝ ще преживее изпитанието, че Бастан и Аблен скоро ще дойдат при нея.

Сякаш изпитал ревност от това внимание, крилатият ѝ брат се върна и затанцува, като се стрелкаше над главата ѝ. Записука срещу нея. Този път зовът му не бе примесен с гледки и видения, само с предупреждение.

Тя се изправи.

— Някой идва.

Джейс също се надигна и хвърли поглед назад към обора.

— Може би трябва да влезем вътре.

Преди да успеят да помръднат, до тях се донесоха смътни гласове. Думите не се разбираха, но жалните нотки бяха накъсвани от по-строго мъмрене. Тя потисна разочарованието си, доверявайки се на остротата на слуха си.

Хвърли поглед към Джейс, който още изглеждаше притеснен, и каза:

— Мисля, че е алхимик Фрел. И принцът.

Въпреки това се заслуша, като се напрягаше да чуе и други гласове.

„Мърморенето на Аблен или мрачното оплакване на Бастан.“

Но изглеждаше, че принцът и алхимикът са сами. Скоро гласовете им се превърнаха в думи и един сал изплува от дълбините на блатото в откритото езеро.

Джейс им помаха.

Салът изви и се насочи към мястото на пясъка, където стояха. Когато опря в брега, Фрел дойде забързано при нея. Лицето му беше пребледняло.

— Никс, баща ти…

— Знам — каза тя. Не бе готова да говори за това, така че се обърна към Канти. — И те видях как спаси Аблен. Задължена съм ти.

Принцът се намръщи.

— Как…

Малкият прилеп профуча покрай главата му, карайки го да трепне и да се приведе. После той се изправи и проследи пътя на брат ѝ над езерото.

— Аха, разбирам. Любопитно малко копеленце, няма спор. Жалко, че не можа да ме предупреди за покушението на баща ми.

Джейс започна да мести поглед от единия към другия.

— За какво говориш? Какво покушение?

Фрел бързо им обясни за всичко, което ги бе сполетяло. Докато го правеше, отчаянието на Никс започна да се сменя със страх. Страх за двамата все още липсващи мъже.

— Ами Аблен и Бастан? — попита тя.

Фрел въздъхна.

— Не знаем. Не видяхме и следа от Бастан по пътя насам. А доколкото ни е известно, Аблен избяга преди прилепите да атакуват. Както разбирам, и двамата ти братя познават тези блата много по-добре от всеки в кралските легиони. Трябва да вярваме, че ще могат да проследят дирите ни оттук нататък.

Никс се сепна.

— Как така „да проследят дирите ни оттук нататък“? Защо да не ги изчакаме?

Отговори ѝ Канти:

— Вирлианските гвардейци са не по-малко смъртоносни от ордата на малкия ти брат. След като покушението не успя, те ще се опитат да поправят тази грешка — и да отмъстят за загиналите.

— Без съмнение вече подозират какво е станало. — Фрел посочи Мърморко, който бе свършил да пасе и сумтеше доволно във впряга, отпуснал ниско голямата си глава. — Трябва да продължим да увеличаваме разстоянието между нас и отряда, който ни следва. Те не само че търсят принца, но и ако намерят теб, момиче, ще те отмъкнат във Върховръх.

Фрел се втренчи настойчиво в нея, за да ѝ напомни мълчаливо, че тук е заложено нещо повече от личната ѝ свобода. В дъното на съзнанието си тя чу скърцането на бойни машини и писъците на умиращите, всичко това завършващо с мощен грохот, който заличаваше всичко.

„Лунопад…“

Джейс я сграбчи за ръката.

— Не можем да им позволим да те отведат. Трябва да вървим.

На Никс ѝ се искаше да спори. Краткото време, което бе прекарала тук — обгърната от скъпи спомени — бе като балсам за мъката ѝ. Дори бе усетила размърдването на първите искрици надежда, представяше си как ще се събере отново с Аблен и Бастан.

Взря се през Вира. Докато гледаше как Кралят потъва обратно в черните дълбини и сиянието му изчезва, искриците надежда в нея угаснаха. Тя разбра, че не може да остане тук и че вероятно никога няма да се върне у дома.

Но това не даваше отговор на една по-голяма тревога.

Тя се обърна към Фрел.

— Къде ще отидем?

— Преди да напусна Манастира, игуменката ме посъветва кой път да хвана, ако нещата тръгнат на зле и тези земи станат прекалено опасни за теб.

Канти сведе очи към пръстите на краката си — но не достатъчно бързо, за да скрие странната тъга в сивите си очи.

„Той знае… Фрел сигурно вече му е казал.“

— Къде? — повтори тя, а сърцето ѝ заби по-силно. — Къде трябва да отида?

Фрел преглътна и отговори, погубвайки с един замах всичко, което бе знаела за себе си.

— Трябва да намерим истинския ти баща.

VIII.

Рицарят отстъпник

РИЦАРЯТ: Какво можем да се надяваме да спечелим от такава среща, след като сърцето ми е дважди вречено на други — на мойта годеница и на моя крал?

ЖЕНАТА: Кого от двамата цениш ти най-високо?

РИЦАРЯТ: Никого — щом погледна в твоите очи.

Диалог от трето действие на „Скършената клетва“ от Галифаести

26.

Грейлин ловуваше в Краелес с двамата си братя.

Беше следил един снежен лос през по-голямата част от деня, навлизайки дълбоко във вечния здрач на далекозападната гора. Стъпваше внимателно по постелята от сухи иглички без никакъв шум. Пръстите му посегнаха нагоре да опипат дълбоката бразда в кората на един сребърен кедър и той усети пресния лепкав сок. Свали ръка и надуши смола и мускусната миризма на самеца.

„Вече е близо…“

Не бе имал намерение да навлиза толкова дълбоко в гората. Малцина дръзваха да обикалят западните предели на Краелес. Докато източните, по-близо до морето, бяха зелени и светли, западните си оставаха вечно забулени в здрач. Лишени от топлината на Небесния отец, дърветата събираха каквито сили могат, разпервайки широко клони, покрити с гъсти иглички, и оцеляваха благодарение на корените, заровени дълбоко в земята, оградени с големи серни буци, които ги подхранваха. И макар че нямаха Неговата благосклонност, древните сърцедъбове на западен Краелес израстваха до гигантски размери. Някои бяха толкова големи, че бяха нужни двайсет мъже с разперени ръце, за да обхванат дънерите им.

Само веднъж Грейлин бе дръзвал да навлезе в тези гори. Това бе преди десетина години, малко след като бе прокуден тук, когато бе още прекалено глупав, за да е наясно с нещата. Нямаше намерение да отива пак толкова надалеч.

Не че в тукашните дълбоки дебри нямаше достатъчно опасности.

Стисна зъби и се съсредоточи върху настоящата си плячка. Драскотините от нокти по един черен бор му напомниха да внимава. Твърдата като желязо кора бе срязана надълбоко. Това бе знакът на могилна мечка, чиито женски израстваха до космати канари, два пъти по-високи от него, а мъжките — дори още по-големи.

Той плъзна ръка по драскотините.

„Може би ще е по-добре да зарежа тази диря…“

Вътрешното му чувство го предупреждаваше, че е стигнал твърде далеч. Но все пак драскотините по бора бяха стари, покрити с втвърдила се смола, а и едно тъжно мучене в далечината, идещо от гърлото на снежния лос, го притегли напред. Той бе избрал този конкретен самец, след като наблюдаваше едно стадо, минаващо през долината близо до хижата му. Ако се съдеше по размаха на рогата му — с отчупени връхчета и покрити с петна от мъх — животното беше старо. Беше го видял, че накуцва с единия си заден крак, където личеше отдавнашен белег от нападение на лъв.

Грейлин чувстваше някакво родство с този благороден звяр, защото и той като него носеше много белези. Знаеше също, че дойде ли зимата, леденият студ ще причинява на животното силна болка. Предполагаше, че това е последното лято на самеца, а то вече бе наполовина отминало. При първите снегове куцащият лос нямаше да може да следва стадото в миграцията му към по-топли пасища. Изоставен, щеше да гладува или да бъде жестоко разкъсан.

А после тази сутрин, докато Грейлин наблюдаваше стадото от една висока скала, самецът се бе отделил от него, за да поеме сам на запад. Може би щеше да се върне, но Грейлин прати двамата си братя да го отделят още повече, да го подгонят по-надалеч.

Направил избора си, Грейлин бе тръгнал по следите му. Макар че лосът бе стар, показваше уменията си, развивани с десетилетия в суровия Краелес. Въпреки че двамата му братя го следяха, на два пъти той едва не изпусна дирята. Грейлин подозираше също, че снежният лос е хванал пътя към ледените горски дълбини, за да се отърси от преследвачите си, сякаш ги предизвикваше да го последват. Но Грейлин продължаваше напред, чувствайки някаква отговорност, след като бе отделил самеца от стадото му.

Докато навлизаше по-навътре в гората, попадна на един сърцедъб. Беше малък, може би на век, все още с бяла кора, самотен изгнаник от по-голямата гора на запад. Грейлин целуна палеца си и опря длан в дънера му, усещаше някакво родство с този самотен страж. Освен това го прие за указателен стълб и разгада значението му.

„Не продължавай нататък“.

Спря и огледа поляната отпред, разделена от сребрист ручей. Подсвирна като дрозд на братята си. Знаеше, че двамата вече са се отдалечили доста и кръжат около стария самец. Втурна се напред, като продължаваше да внимава за сухите клони и крехките иглички. Смъкна от рамото си ясеновия си лък. Докато наближаваше мъгливата поляна, извади стрела от колчана и я хвана между устните си.

На поляната една голяма рогата сянка пиеше от потока, ромолящ по загладените камъни.

Грейлин спря в сенките, държейки се от подветрената страна.

Лосът вдигна глава без признаци на паника. Въпреки това ушите му бяха щръкнали, насочени към тъмната гора отпред. Кадифените му ноздри се издуваха, докато пухтеше. Без съмнение надушваше опасността, но оставаше на открито, като само риеше с копито в тревата. Клатеше рога, заплашвайки онова, което се криеше в горските сенки, готов за една последна битка, прекалено горд да бяга повече, без да показва страх, само уморено примирение.

Грейлин също разбираше това отношение и щеше да го уважи, доколкото можеше.

Посегна към стрелата в устата си и плъзна оперението ѝ по устните си, за да го навлажни. Коленичи, сложи стрелата на тетивата и я изпъна, докато пръстите му не опряха в ъгълчето на устните му. Наклони леко лъка, целейки се зад предния крак на лоса, после пусна обтегнатата тетива.

Стрелата литна. Грейлин я проследи с усета си на ловец. Почти усети как стрелата проби козина и кожа, как мина между ребрата и прониза гордото уморено сърце. Лосът само потрепери, направи една крачка, а после величествено рухна в тревата до потока.

Грейлин се изправи, излезе от гората и тръгна към поваления лос. Мълчаливо благодари на Земната майка — както за плячката, която му бе дала, така и за дългия живот, с който бе дарила стария самец.

Развърза торбичката, окачена ниско на бедрото му, и извади от нея ножове и няколко по-малки сгънати торбички. Зае се да разфасова лоса. Тъй като бе много студено, остави кожата върху месото. Предстоеше му дълъг път обратно до хижата, затова махаше костите, за да облекчи товара си. Докато работеше, натрупа димяща купчина вътрешности до потока, която да нахрани гората, след като той си тръгне.

За жалост тази гора имаше малко търпение и много глад.

Глухо ръмжене бе единственото предупреждение.

Той замръзна с ножа в ръка.

От другата страна на потока една огромна сянка се отдели от гората. Могилна мечка. Заклатушка се към него. Беше истинска планина от рунтава козина и играещи мускули. Главата ѝ бе като каменна корона, увенчана с кръгли уши. Огромните ѝ челюсти се раззинаха в тон с ръмжащата заплаха, оголвайки зъби, дълги колкото предмишницата му. Той си спомни дълбоките резки от нокти върху черния бор и заподозря, че те са дело на същото това животно, напълно развита женска. Малко встрани забеляза две очи да блестят по-навътре в гората, без съмнение лятно мече.

Раменете на мечката се размърдаха, задните ѝ крака се напрегнаха — готвеше се за атака.

Нямаше нищо по-опасно от мечка с гладно мече. А в тези гори грамадните чудовища нямаше от какво да се боят.

Грейлин обаче не бе дошъл сам.

И другарите му не бяха от тези гори.

От сенките от двете страни на мечката излязоха дебнешком двамата му братя. Приличаха на вълци, само дето бяха с педя по-високи в предната си част. Никакво ръмжене не издаде приближаването им. Не оголиха зъби. Промъкваха се приведени ниско и от гърлата им излизаше клокочене. То се усилваше и изтъняваше, което накара косъмчетата на врата му да настръхнат.

Мечката потрепери и спря. Голямата ѝ глава започна да се върти към двата напредващи звяра. Тя усети заплахата, както я усещаха всички, живеещи тук.

Варгрите бяха напастта на сърцедъбовите гори. Тъмната им ивичеста козина бе почти неразличима сред мъглата и мрака. Някои ги смятаха по-скоро за духове, отколкото за животни от плът и кръв, просто сенки със зъби. Варгрите рядко ходеха на изток от облачните си гори, но когато го правеха, никой не смееше да им се опълчи.

Мечката се вслуша в предупреждението и заотстъпва. Дори да рискуваше да нападне, трябваше да мисли и за мечето си. Така че мъдро се оттегли в гората и миг по-късно се чу как се отдалечава.

Двата варгъра най-после извиха вратовете си, увенчани с къси гриви, към него. Два чифта кехлибарено златни очи се взряха в Грейлин. Въпреки това косматите уши на братята му останаха извърнати назад към гората и продължаваха да слушат отстъплението на мечката.

Родени в едно и също кучило, двамата изглеждаха еднакви, но Грейлин можеше да долови някои малки разлики, които след толкова дълго време му се струваха очебийни. Пакостливият Аамон беше с един пръст по-нисък от брат си и едното му ухо винаги стоеше леко изкривено, когато е в покой. По-сдържаният Калдер имаше по-тънки ивици по хълбоците и по-бухнала опашка.

Въпреки това те бяха две сродни души с едно сърце.

„И ми позволяват да го споделям засега.“

Грейлин притисна ръка към гърдите си, после я обърна с длан към тях, благодарейки им мълчаливо. Дължеше им живота си, не само за сегашния случай, но и за много пъти в миналото, особено преди десетина години. Продължи да реже лоса и мислено се върна отново в онова по-мрачно време. Спомни си блясъка на лунната светлина върху снега, бележещ мястото, където свършваше Короната и започваше безкрайната замръзнала пустош.

„Стигнах до края на света.“

Денят бе свършил и Грейлин се взираше в пълната луна, увиснала ярко в небето, през тънките високи клонки на сърцедъбовата гора. Стоеше като хипнотизиран. Цял рояк звезди — рядка гледка в родния му Халенди — бяха обсипали тъмния свод, блестяха като диамантен прах. По на запад начупена сребриста линия бележеше върховете Ледени зъби. Те сияеха като запалени отвътре, назъбени бойници, които бележеха най-западната граница на Короната.

Опита се да си представи замръзналите земи зад тази снежна планинска верига, но единственото, което изникваше в съзнанието му, бе безкрайна равнина от натрошен лед.

„А може би няма друго.“

Беше новодошъл в земите на Аглероларпок. Бе пристигнал преди шест седмици със затворнически кораб. Той и шепа други бяха стоварени в Савик със забраната да стъпват отново в Халенди. Едва-що се бе оправил от мъченията в тъмниците на Върховръх и плътта му бе покрита с пресни шевове; повечето рани бяха запечатани с обгаряне. Счупената му ръка бе зараснала накриво и още го болеше при движение. Все пак, ако не бе състраданието на краля към един бивш приятел, можеше да загуби пръстите на ръцете и краката си, може би едното си око и вероятно и двата си тестиса.

Знаеше, че същото това милосърдие е довело до прокуждането му отвъд морето. Разбираше смисъла на такова наказание. „Крал Торант не можеше да ме гледа повече — но и не можеше да се насили да ме убие.“

Затова след мъченията, напълно потрошен и смазан, Грейлин бе захвърлен тук — рицар, комуто е навеки забранено да носи стомана. Някои биха могли да го нарекат милост. Той го смяташе за едно последно мъчение, предназначено да трае до края на живота му. Бе осъден да помни завинаги нарушената си клетва и какво му бе струвала тя. Даже сега, с дивния рой звезди в небето, той си представяше останките на своята любима Марейн, хвърлени в тъмничната му килия. Тялото ѝ — малкото, което бе останало от него — бе открито в блатата на Мир. Останките стояха в килията му, червиви и нахапани от мухите, като ужасно свидетелство за нарушената му клетва.

Сега, в тъмната гора, той вдиша дълбоко студения въздух. Наведе очи, чувствайки се недостоен да се взира в пантеона горе. Въпреки това естествената красота около него не можеше да бъде пренебрегната. Тук, на края на света, сърцедъбовете се издигаха като гигантски сиви колони, затворени сред валма ледена мъгла. Дънерите им се редяха, покрити с фосфоресциращи гъби, а клоните им образуваха високи сводове над главата му, през които можеше да зърне небесното великолепие.

Сякаш бе влязъл в жива катедрала, светилище на Майката, скрито от погледа на Небесния отец.

Стигна до едно твърдо заключение.

„Това е хубаво място да умреш.“

От дълбините на гората това желание се сдоби с глас. Един-единствен призрачен зов, неземен и писклив, долетя до него. Птичите песни секнаха. Даже цвъртенето на бръмбарите в ниските храсти притихна в знак на уважение. После друго гърло се присъедини към първото, и още едно, докато цял хор не зави срещу него.

Всяко косъмче по тялото му настръхна. Сърцето му заблъска като тимпан. Беше чувал приказки за хищниците, дебнещи дълбоко в сърцедъбовата гора. Сенки със зъби. Но не беше вярвал наистина в тях, отхвърляше историите за смразяващите им викове, за свирепата им хитрост, за челюстите, достатъчно силни да строшат биволски череп. Мислеше, че подобни приказки са само фантазии и фукни. Особено при положение че Грейлин сам бе отглеждал бойни кучета в легиона, даже такива с вълча кръв. Затова историите за сенчести чудовища в мъглата му се струваха абсурдни.

Сега обаче разбра, че всички те са истина. Беше безразсъдно от негова страна да броди толкова надалеч. Макар че, честно казано, на запад го тласкаше не глупостта, а унинието. Някъде дълбоко в себе си знаеше, че е отишъл на края на света да намери собствения си край, да потърси смъртта, която му е била отказана.

„И сега тя идва за мен.“

Едва в този момент, изправен пред неизбежното, осъзна една още по-дълбока истина за себе си: колко бързо копнежът за смърт може да бъде прогонен от кама на гърлото ти.

Обърна се и хукна през гората, най-после открил какво е заровено под мъката и срама му.

„Желание за живот.“

Но това осъзнаване идваше твърде късно. Глутницата го гонеше с вой и зловещо ръмжене. Нямаше как да знае колко далеч са зад него. Просто тичаше презглава през гората, спъваше се в тъмните храсти, блъскаше се в дънерите. Сърцето му кънтеше; полезрението му се сви. Той се насочи към по-светлата гора в далечината, но знаеше, че няма да успее да стигне дотам. Глутницата зад него притихна злокобно. Той очакваше всеки момент мъглите да бъдат разкъсани от скачащи тела и щракащи челюсти.

А после тъмната Дъщеря, вечната Ловкиня, прояви милост към него.

Някъде отпред, от изсветляващите мъгли, се надигна жално мяучене, отчаян тревожен зов. Пътят му кривна натам. Това не бе съзнателна постъпка, по-скоро сякаш плачът бе форма на непреодолимата юларна песен, която притегляше нараненото му сърце. Той се хвърли в онази посока — само за да се препъне в главоломния си бяг в някакво тяло в храстите.

Стовари се тежко на земята и се претърколи.

Задъхан и с подивели очи, зърна купчина ивичеста кожа, просната на земята. Макар че бе видял само кожата, разбра, че това трябва да е варгър, и то наскоро умрял. Мяученето идеше от обратната му страна. Той надзърна там и видя две гърчещи се палета, може би на месец-два, които се бореха да докопат студените цицки. Видя също и железните челюсти, захапали задния крак на майката, който явно бе счупен, просмукан с кръв. Беше лесно да разбере какво е станало. Варгрицата трябва да бе навлязла в по-светлите гори да ловува за малките си, само за да стане жертва на жестокостта на капана на някой ловец. Все пак звярът бе изтръгнал колчето на веригата и бе отнесъл капана със себе си обратно в сърцедъбовата гора, при малките си — където накрая бе умрял, но не без да предложи на палетата си едно последно ядене.

Той не можеше да обясни следващото си действие. Може би искаше да отдаде почит на усилията ѝ, преди самият той да умре, или пък постъпката му бе предизвикана от чувството за вина към детето, което не бе успял да спаси.

Но така или иначе, посегна към палетата. Те фучаха и щракаха със зъби, свирепи дори на такава ранна възраст. Едното захапа показалеца му и едва не го откъсна. После двете се шмугнаха в кухата вътрешност на един загнил пън.

Той се замисли дали да не ги зареже, особено като се имаше предвид, че ловците без съмнение скъсяваха разстоянието. Вместо това изруга под нос. Посегна към варгрицата и изстиска студено мляко върху ръцете си. Това бе номер, който бе научил в кучкарниците на легиона. Допълзя до хралупата, метна плаща си на земята и разтвори длани. Използва миризмата на мляко и майка, за да подмами палетата навън. Едното изпълзя, ръмжейки, следвано от другото. Сигурно примираха от глад.

Когато палетата се озоваха достатъчно близо, сега вече повече душещи, отколкото ръмжащи, той ги грабна — по едно във всяка ръка. Бързо ги уви в плаща си. Двете се бореха, деряха и квичаха, мъчеха се да се измъкнат, и вероятно щяха да успеят.

Той се огледа, после извади ловджийския си нож от канията и отряза опашката на варгрицата. Потърка я върху сълзящите цицки и я хвърли в плаща. Гушна вързопа в ръце. Мятащите се палета вече бяха започнали да се укротяват и само ръмжаха предпазливо. Кожата на майка им и млякото ѝ ги успокояваха достатъчно, за да може изтощението да ги надвие.

Късметлия, че е още жив, той се изправи.

Само че не беше късмет.

Видя дъга от блестящи очи, които се взираха в него откъм сърцедъбовата гора. Сърцето му заби по-силно. Той прокле глупостта си, че е спрял, но в същото време не съжаляваше. Веднъж вече не бе оправдал очакванията на друга отчаяна майка.

„Нека това да е едно малко изкупление, преди да умра.“

Но очите просто продължаваха да блестят срещу него. Той остана на мястото си, приемайки онова, което щеше да дойде, може би дори приветствайки го.

А после един чифт очи изчезна, и още един, и още един. Скоро гората остана тъмна и смълчана. Той направи една колеблива крачка, изчака, после рискува да направи втора. Но очите така и не се появиха отново. Не знаеше дали варгрите са били озадачени от странната му проява на милосърдие. Или може би миризмата на млякото и палетата го бе прикрила, беше ги объркала.

Каквато и да бе причината, те го бяха пуснали да си върви.

Той прие подарения му живот и побягна обратно към по-светлите гори.

Като свърши да разфасова лоса, Грейлин се откъсна от миналото и се взря преценяващо в двата напълно пораснали варгъра, неговите братя в лова. Той не само бе оцелял от онази съдбовна среща със смъртта в гората, но и отглеждането на палетата му бе дало причина да живее.

Изправи се. Тъй като все още нямаше признаци за завръщането на могилната мечка, ги повика.

— Аамон, Калдер, при мен.

Те дотичаха, прескачайки потока. Той се наведе да отреже две парчета от черния дроб на лоса и подхвърли по едно на всеки. Варгрите се нахвърлиха свирепо върху суровото месо, а после се върнаха да патрулират по края на гората, докато той стъкмяваше груба носилка от вързани клони. Натрупа месото отгоре и тръгна към къщи, теглейки носилката, като подсвирна на братята си да го последват.

За щастие обратният път бе по нанадолнище. Отне му два пъти по-малко време, за да се върне на четвърт левга от хижата си. Там спря, колкото да съблече дрехите си и да се гмурне гол в леденосиньото планинско езеро. Отми кръвта, потта и жлъчката от тялото си и използва студа, за да притъпи болката в мускулите и ставите му. Потрепервайки за последен път със замръзналите си крайници, излезе и се избърса с една празна торба от груб плат.

Докато го правеше, зърна отражението си в бавно успокояващото се езеро. Белезите, покриващи тялото му, сивите косми в черната му коса и наболата брада. Но докато водата трепкаше, той си позволи да си представи как бе изглеждал някога, преди да наруши клетвата си. Напет рицар с яки мускули, прави крайници, черна и лъскава като сажди коса и сребристосини очи.

На брега прокара длан по рошавите косми на гърдите си, опитвайки се да си припомни някогашното си „аз“. Все още усещаше силните мускули, но сега те бяха по-жилави и потвърди. Пръстите му се плъзнаха по грапавите белези, счупения нос, бучката на челюстта му. Тазобедрените стави го боляха, а лявата му предмишница бе изкривена.

„Такъв съм сега, опозорен, прокуден и прекършен.“

Намръщи се и се обърна пак към илюзията във водата. Онзи трепкащ рицар отдавна бе мъртъв. И за по-голямата част от света — мъжът също. В известен смисъл той бе умрял в онази сърцедъбова гора преди десет години. Ловецът, който се бе върнал с две квичащи палета, не бе същият, който бе влязъл в тъмната гора.

Аамон и Калдер клечаха и го зяпаха. Аамон размаха опашка, а Калдер просто присви очи. Грейлин посрещна безкомпромисния им оглед. В очите им имаше не толкова обич, колкото търпимост. Той знаеше, че това не са питомни кучета. Макар да изпълняваха заповедите му и да бяха научили стотина сигнали с ръце, те си оставаха диви животни, които във всеки момент можеха да се обърнат срещу него, ако нещата се променят. Той приемаше това като част от договора им и не би искал да е другояче.

„Дано винаги ме съдите все така сурово, братя мои.“

И все пак Грейлин откриваше, че е благодарен за вниманието и компанията им. Не можеше да е съвсем самотен, когато има такива смели другари.

— Поне някой все още вижда някаква стойност в мен — промърмори, докато се обличаше. — Пък и дори да е само за да си напълните тумбаците.

После тръгнаха отново. Той последва един поток, изтичащ от езерото, който криволичеше из гористите хълмове. Постепенно гората стана по-зелена, преминавайки от тъмни борове към смесица от дъб, планински ясен и клен. Покрай потока започнаха да се редят големи върби. Храстите станаха по-гъсти и се смесиха с хвойна и акация. Ледените мъгли се разсеяха до обикновен мраз във въздуха. Макар че краят на деня наближаваше, стана по-светло, докато изкачваха последния хълм към дома.

Хижата, която бе построил, се издигаше на следващото възвишение. Бе избрал мястото така, че да е на границата между по-зелените гори, простиращи се до морето, и здрачните гори на запад, обгърнати в мразовити мъгли. Освен това бе достатъчно далеч, за да се натъкват хората твърде рядко на нея. И никой никога не му идваше на гости.

И така, той спря в подножието на хълма, оглеждайки пръстения покрив на хижата си. Тънка струйка дим се издигаше от каменния комин и обещаваше топлината на дома и горещо ядене.

Въпреки това тръпка на безпокойство пробяга по тялото му.

Когато бе излязъл тази сутрин, огнището беше студено.

27.

Грейлин приклекна в сенките на дърветата в края на имота си. Огледа задната градина, където вече никнеше лятна реколта от марули, тикви, както и леха с царевица. Хвърли поглед към бараката за опушване на месо вдясно от едностайната хижа и малкия обор, в който държеше едно самотно пони и каручка за търговия долу в град Савик, близо до брега.

Не забеляза никой да се промъква наоколо, но коминът продължаваше да пуши.

Даде знак на братята си, които пазеха от двете страни. Привлече вниманието им с тихо цвилене, после събра длани, разтвори ги и разпери широко ръце, преди да събере отново длани. Това бе команда, която те знаеха добре: „ОБИКАЛЯЙТЕ И ПАЗЕТЕ“.

Двамата се разделиха и тръгнаха в противоположни посоки, придържайки се към края на гората. Сетивата им бяха много по-остри от неговите. Ако тук имаше скрити някакви непознати, те скоро щяха да съжаляват за натрапничеството си.

След като гърбът му бе защитен, Грейлин изтича приведен до обора и надникна вътре. Видя аглероларпокското пони да дреме в преградката си, но до вратата беше вързан и друг кон. Пристъпваше нервно, може би надушил обикалящите варгри.

Грейлин се промъкна до бараката, открехна вратата и видя, че с изключение на резените осолено сушено месо тя е празна. Вече бе не толкова нервен, колкото раздразнен. Стигна до дървената хижа и надзърна през един прозорец. На стол до огнището седеше закачулена фигура, огряна от огъня. Брадичката ѝ беше опряна на гърдите, сякаш спеше, но облаците дим около тлеещата ѝ лула показваха, че не е така. Ръката на натрапника се вдигна и без да вдига очи, мъжът махна към прозореца — канеше Грейлин в собствената му къща.

Като не видя никой друг в хижата, той изруга на глас, отиде до входната врата и извади ножа си, докато влизаше. Посрещна го миризмата на горящи дърва и тютюн. Стаята бе простичко обзаведена с дебела дъбова маса от едната страна, а до нея рафтове, отрупани със сухи продукти и други необходими неща. Леглото представляваше рамка с дебел дюшек, натъпкан с гъши пух, и кожени завивки — единственият разкош на това място. На куки висяха няколко газени незапалени лампи.

Фигурата се размърда и се протегна в стола като ленива котка, будеща се от дрямка. Бе як мъж с бирено коремче. Имаше сива коса, сплетена на плитка зад гърба, и няколкодневна четина със същия цвят по бузите и брадичката. Под тежкото си пътно наметало носеше торбести панталони и лекьосана туника, вързана чак до гърлото. Беше свалил ботушите си и ги бе оставил край огъня. И двата му вълнени чорапа имаха големи дупки на пръстите и на петите.

— Виждам, че си се разположил като у дома си, Симон.

Зелените очи на госта заискриха весело от раздразнението на Грейлин.

— Че как иначе? Да не очакваш да ми мръзнат топките навън, докато те чакам цял ден?

— Защо си тук?

— Как са палетата? — попита Симон и пристъпи да погледне през прозореца.

— С най-голямо удоволствие ще ги пусна да те поздравят, ако не отговориш на въпроса ми.

Симон вдигна ръка и смукна продължително от лулата си, така че сиянието в чашката ѝ се усили.

— Всичко е наред. Няма защо да безпокоиш момчетата. Надявам се, че са добре.

— Защо си тук?

Симон му махна да донесе стола от масата, сякаш къщата бе негова. Грейлин така и не си бе направил труда да сложи втори стол до огнището, защото не приемаше гости. Компанията на Аамон и Калдер му бе достатъчна.

Въпреки това той придърпа стола по-близо до огъня, надвит от любопитство. Симон хи Ралс бе негов търговски партньор в Савик и му помагаше в бартера на стоки, за да се сдобие с нещата, които му бяха нужни тук, в дивото — това го правеше най-близкото нещо до приятел, с което човек можеше да се сдобие по тези места. Освен това Симон бе един от малцината, които знаеха истинската самоличност на Грейлин — той самият я криеше, използвайки измислено име, което редовно сменяше.

Подобна измама и без това не би свършила работа при Симон. Докато Грейлин търгуваше с кожи и сушено месо, стоката на Симон бяха тайните и слуховете. Освен това двамата се познаваха още много преди Грейлин да пристигне тук, от две десетилетия. Едно време Симон беше алхимик в Калето и пътищата им се пресичаха от време на време, най-вече в кръчмите. Но в крайна сметка Симон бе лишен от робата си и изгонен, защото предпочиташе виното пред книгите и преподаването.

„Или поне така се говореше.“

Всъщност голяма част от историята на Симон бе съмнителна. Грейлин подозираше, че в този човек се крие нещо много повече. Колкото и да пиеше, Симон рядко изглеждаше пиян. Вместо това под престореното му веселие се криеше проблясък на твърда стомана, а под празното му дърдорене — определена цел.

Все пак бе опазил тайната на Грейлин през всичките тези години и той го търпеше точно затова. Но търпението му си имаше граници.

Грейлин тропна стола до огъня и седна.

— Обяснявай.

Симон се размърда, бръкна под тежкото си наметало и извади руло пергамент, запечатано с восък. Подаде му го, но Грейлин просто скръсти ръце. Бе познал в него съобщение на вестоврана и нямаше интерес да прочете какво пише там. Сега светът му се състоеше от тази хижа, тази гора и верните му братя. Той нямаше нужда от нищо друго и не искаше нищо друго.

Симон го гледа известно време, после завъртя свитъка в пръстите си, докато червеният восъчен печат се озова срещу Грейлин.

— Запечатано е със знака на Манастира.

Сърцето на Грейлин се сви.

— От Мир — добави Симон.

— Знам къде е Манастира — изръмжа мрачно Грейлин. — Защо това трябва да ме засяга?

Симон се облегна, продължаваше да опипва свитъка.

— Вестовраната пристигна вчера — каза той. — Беше пратена до мен… но предназначена за теб.

— Ако е така, значи не си си удържал на думата. За да знае някой, че съм още жив, за да знае, че можеш да се свържеш с мен, значи трябва да си споделил онова, което се бе заклел да пазиш в тайна.

Симон сви рамене.

— Нарушил съм клетвата към един клетвопрестъпник. Със сигурност не можеш да ме виниш за това.

Грейлин стана и сви ръката си в юмрук.

Симон въздъхна.

— Успокой се. Имаше няколко души, които се нуждаеха от истината и тя можеше да им бъде поверена.

— Като на теб ли?

— Като на игуменката на Манастира.

Грейлин познаваше тази жена и я уважаваше. Бавно се отпусна в стола.

— Ти не си глупак, Грейлин. Не си някакво наивно пале. Със сигурност разбираш, че някои неща могат да надделеят дори над дадената дума. И го показа доста ясно в миналото. Нима любовта не те накара да престъпиш клетвата си?

Грейлин усети как лицето му пламва, не от срам, а от надигащ се гняв.

— Мислиш ли, че е нужно да ми напомняш за…

Симон го прекъсна с вдигане на ръка.

— Честна сделка.

Озадачен от думите му, Грейлин си пое дъх, после отсече:

— Какво имаш предвид?

— Тъй като разкрих тайната ти, за отплата ще ти дам една от моите.

Грейлин се намръщи. Не го интересуваше никоя от пазените от Симон тайни, но бе достатъчно заинтригуван да махне с ръка.

Симон захапа лулата и се приведе напред. С един пръст събу износения чорап от левия си крак и го захвърли настрани. После вдигна крак, за да покаже на Грейлин ходилото си.

— Какво мислиш за това?

Грейлин се приведе напред и стигна до едно категорично заключение.

— Имаш нужда от баня. С много сапун от луголист, за да отмие тази воня. Ако изобщо е възможно.

— Погледни по-внимателно, близо до петата.

Грейлин се приведе още по-близо. Присви очи и забеляза малък изпъкнал белег. Изглеждаше просто като нещо, което може да се получи при настъпване на горещ въглен, търкулнал се от огъня.

— Изгаряния ли ще сравняваме? — попита той.

Симон наклони леко крака си и белегът се превърна от бучка удебелена кожа в смътните очертания на роза. Грейлин се дръпна назад.

„Не…“

Симон свали крака си.

Грейлин изгледа бившия алхимик с нови очи.

— Да не намекваш, че принадлежиш към…

— Скритата роза? — Симон повдигна вежда.

Грейлин изпръхтя.

— Това са само приказки, съчинявани от хора, които виждат сенки където няма такива.

— Чувал си ме да се оригвам и пърдя. Това не е ли достатъчно истинско за теб?

През годините си в Легиона и след това той бе чувал слухове за Скритата роза, общество на шпиони, което не е свързано с никой крал или държава. Говореше се, че те били лишени от звание алхимици и йеромонаси, тайно вербувани, за да използват уменията си за една по-висша цел: да защитават и пазят знанието през възхода и падението на кралствата. Някои подозираха, че истинската им цел включва насочване на историята, и вярваха, че Розата е невидимата ръка, която в крайна сметка върти колелата на света.

Грейлин се втренчи в Симон.

„Ако той е част от тази ръка. Земята е обречена.“

— Това изплаща ли дълга ми? — попита Симон.

— При положение че казаното от теб е вярно.

Симон сви рамене.

— Една продадена тайна не изисква купувачът да вярва в нея. Тя е ценност сама по себе си.

Грейлин се надигна, изгубил търпение.

— Смятай, че дългът ти е платен. Аз обаче не искам да имам нищо общо с външния свят.

Симон продължи да седи, даже се облегна.

— Не за външния свят трябва да се тревожиш. — Запафка с лулата, после вдигна свитъка над тлеещата ѝ чашка. — Това съобщение се отнася за детето на Марейн.

Грейлин изстина. Цялата кръв се отцеди в краката му. Неспокойният мир, който бе установил в себе си, изведнъж се натроши на хиляди болезнени късчета.

— Дъщеря е, доколкото разбирам. — Симон поднесе пергамента към огнената чашка на лулата. — Но ако не искаш да се замесваш…

Грейлин скочи и грабна съобщението. Стисна го, докато миналото го заливаше.

Коленичил в малката лодка, Грейлин хвана треперещите ръце на Марейн в своите. Това бе единственият начин да ѝ попречи да говори, да откаже на молбата му.

Усещаше я как трепери. Тя се опита да освободи ръцете си, в очите ѝ имаше отчаяние, сълзи течаха по бузите ѝ.

— Трябва да вървиш — настоя той.

Кимна към ивицата обрасъл с трева пясък, в който бе опряла лодката, след като я бе закарал колкото може по-навътре в блатата. Не можеше да продължи нататък. Най-голямата надежда за Марейн и нероденото ѝ дете бе да се скрие в блатото, докато той се опита да подмами корабите на легиона, събиращи се по крайбрежието на тези блатисти земи.

Тя издърпа ръцете си и сви юмрук до гърдите си, после разтвори пръсти като напъпваща роза. „Обичам те.“ Движенията ѝ бяха бързи, почти прекалено бързи, за да ги разбере, но трескавото ѝ лице бе лесно за разчитане: „Позволи ми да дойда с теб. Трябва да останем заедно. Даже ако това означава да умрем.“

Той сложи ръка на корема ѝ и му се стори, че усеща бебето под дланта си. Дори сега не знаеше дали е негово или на краля.

— Ами бебето? — попита той. — Би ли рискувала живота му, за да прекараме още няколко мига заедно?

Тя покри ръката му със своята. Той усети решително ритване под дланта си. „Трябва да е мое дете.“ Въпреки ужаса откри, че се усмихва. Вдигна очи и Марейн му отвърна с тъжно подобие на същото изражение. Той опря чело в нейното.

— Трябва да вървиш — прошепна ѝ. — Пък дори да е само заради детето.

Тя се отдръпна, посочи към гърдите му, после сплете пръсти като люлка.

„Нашето дете.“

Той кимна. Бяха стигнали до това решение още щом коремът ѝ започна да расте. Не го интересуваше кой е бащата, а само, че детето ще е негово. Ето защо бяха планирали това бягство. Кралят бе чакал досега, за да реши дали детето да живее или да умре. Торант вече имаше две момчета, но смяташе, че трети наследник, пък макар и копеле, може да подсигури трона му в случай че двамата по-големи синове умрат. После някакъв гадател хвърли кости, изследва нощното гърне на Марейн и прецени, че детето ще е момиче. Тъй като имаше голяма вяра на своите гадатели и ясновидци, Торант заповяда бебето на Марейн да бъде извадено с дози чай от копелдашка билка, а ако това не успее, с нож и кръв.

Затова двамата избягаха още същата зимна нощ.

— Не бива да чакаме повече — каза Грейлин. — Ако искам да ги отвлека, трябва да изляза в открити води веднага.

Най-после тя отстъпи, плачейки безмълвно, с тресящи се рамене. Той ѝ помогна да слезе на брега. Привлече я към себе си за една последна целувка. Вкуси солта на сълзите по устните ѝ. Искаше му се да остане тук вечно, но това бе невъзможно.

Отдръпна се, борейки се със собствените си сълзи, и притисна в ръцете ѝ един нож.

— Отдалечи се колкото можеш — нареди ѝ. — И се скрий. Ако успея да се изплъзна, ще те намеря. Кълна се.

Тя кимна и стисна камата.

Той се върна в лодката и я оттласна от брега. Плъзна се по черната блатна вода, взирайки се назад към нея.

Тя стоеше с юмрук на гърдите и разтвори пръсти.

Той повтори жеста. Знаеше, че тъкмо оттам започнаха всичките им беди. Преди година Марейн бе предложена на Грейлин като частна учителка, за да го научи на езика на знаците, който използваха робините за наслади. Като капитан, той се бе надявал да усвои този метод на общуване и да го използва за безмълвна комуникация в легиона или дори на бойното поле.

Мислеше се за толкова умен, че се е сетил за тази тактика.

А също и крал Торант.

Грейлин и Торант бяха приятели открай време. Бяха изкарали заедно деветте си години в легиона и трудностите и несгодите ги бяха направили близки другари. Грейлин още помнеше младия принц, хвърлен във военното обучение направо от безгрижните си покои във Върховръх, момче с момичешки руси къдрици. Макар да бе предопределен за трона, учителите не му правеха никакви специални отстъпки, такава бе традицията. Правилото на легионерската школа бе просто; „Нужна е най-високата температура, за да се изкове най-здравата стомана“. И учителите им — все закоравели войници — им го набиваха в главите ежедневно.

За да станат нещата още по-зле, Торант бе тормозен без задръжки от другите новобранци. Грейлин — с една глава по-висок и със силно чувство за справедливост, насадено у него от родителите му в Широзем — защитаваше принца, но не за да спечели неговото благоразположение, а защото така бе редно и справедливо. Освен това тренираше с него, за да развие уменията на младежа, да го научи да побеждава по-възрастни и по-едри мъже. Така двамата постепенно внесоха ново допълнение в правилото на школата: „Най-здравата стомана се получава от съединяването на два метала.“

Приятелството им стана нерушимо.

Даже след години, когато Торант се възкачи на трона и животът ги тласна в различни посоки, обичта им един към друг остана, докато накрая Грейлин преви коляно пред краля и пое командването на личната му гвардия, заклевайки му се във вечна вярност.

Ето защо, години по-късно, когато Грейлин прояви интерес към изучаването на безмълвния език на робините за наслади, кралят го покани в личния си харем. Кралят не бе егоистичен с робините си. Споделяше ги охотно, с изключение на една.

Марейн.

Грейлин разбра защо още щом я видя за първи път. Тя бе ненадмината красавица, богиня, изваяна от мрамор. Косата ѝ бе тъмнозлатиста, сякаш изтъкана от самия Небесен отец. Имаше засукана фигура и щедър бюст, но най-вече бе кротка и спокойна, топла и подканваща. Очите ѝ бяха толкова тъмносини, че човек можеше да се изгуби в тях навеки.

Торант я повери на Грейлин заради дългото им приятелство, скрепено с дадените клетви. Освен това наскоро Грейлин се бе сгодил за една млада жена от родния му град, която не сгряваше сърцето му, но бе изгодна партия за всички негови роднини.

В продължение на много луни той се срещаше с Марейн и учеше безмълвния ѝ език. Това бе свързано с много докосване: как да сгънеш пръстите си, къде да преместиш ръка, кога да преминеш от един жест към друг. Обучението включваше много смях между двамата, а после тихи разговори с думи и жестове. Той бавно опозна живота на робините: какво жените никога не споделяха, какво държаха близо до сърцата си, страховете им, отчаянието им, скуката им и надеждите им.

Това сломи сърцето му и пробуди чувството му за справедливост. На всичко отгоре той разчиташе върху лицето на Марейн много повече от онова, което тя изразяваше с ръце. Опита се да ѝ помогне — на нея и на другите, използвайки приятелството си с краля, но усилията му се оказаха напразни и това само усили недоволството му. Той имаше чувството, че търкаля камък нагоре по хълм, който става все по-стръмен.

И все пак Марейн никога не го винеше за неуспехите му. Вместо това една нощ го заведе до сребърна клетка, в която държеше мъничка лиропойка. Птичката чуруликаше и пееше сладко, подскачайки по пръчките, макар че Марейн държеше вратичката винаги отворена.

Тя му каза с жестове: „Всички живеем в някакъв вид клетки. — Усмихна се тъжно. — Като знаем това, трябва да пеем при всяка възможност.“

С времето нещо в него се пречупи.

Без дори да я целуне, той се бе влюбил в нея.

Накрая никой от двамата вече не можеше да отрича истината, изникнала мълчаливо между тях.

Сега, докато избутваше лодката с пръта, той си спомни първата им нощ заедно. Страхът го бе направил нежен, след като знаеше колко са я наранявали в миналото. Влезе в нея бавно, оставяйки я да го придърпа по-навътре. Скоро страстта им се разпали до пожар, който не можеше да бъде овладян. След това тя дълго трепери под него. Едва след като го пусна, той осъзна, че треперенето ѝ на наслада е преминало в тихо хлипане.

Тя му обясни, че сълзите ѝ са предизвикани от радост и тъга. През целия ѝ живот никога не била обладавана с такава любов и нежност. След това двамата се радваха на много нощи заедно, сплетени в обятията си, откривайки един за друг много повече, отколкото думите можеха да изразят — докато накрая коремът ѝ не се изду от дете. Той не знаеше дали бебето е негово или на краля. Но когато Торант нареди то да бъде извадено, сякаш е лайно в нощно гърне, Грейлин знаеше какво трябва да направи.

Трябваше да наруши клетвата си.

Сега се взираше в Марейн, застанала самотна на брега на блатото, и в сърцето си знаеше истината.

„Аз погубих всички ни.“

Грейлин трепереше, хванал в ръка навития пергамент. Сведе поглед към него. „Какво ли съдържа? Дали надежда за изкупление или жестокост, която не бих могъл да преживея?“

Колкото и страх да му вдъхваше, той трябваше да знае.

Счупи восъчния печат и разви съобщението. Първите думи, изписани с красив почерк, отвориха наново рана, която отдавна бе заздравяла.

„До Грейлин си Мур…“

Почетното „си“, обозначаващо положението му на рицар. Преди десет години той бе лишен от него и му бе забранено да го ползва. Не бе посмял да го включи дори в многото си фалшиви имена. Тези две букви бяха пълни с болка, както телесна, така и сърдечна. Искаше му се да захвърли свитъка в огнището, но пръстите му го стиснаха.

„Щом съм стигнал дотук.“

Прочете остатъка от съобщението. Макар и кратко, значението му бе толкова огромно, че не можеше да го побере цялото в измъченото си тяло. То бе прекалено жалък съсъд.

„Детето на Марейн е живо, или поне така подозираме.“

Сълзи замъглиха зрението му, докато поглъщаше останалото.

„Иди в Спокоен кът между Близнаците. Чакай в «Златният клон». Ще се постарая да я доведа там или ако не мога, да пратя вест. Заведи я до Ръба, скрий я там.“

Нямаше подпис, но Грейлин вярваше на Симон кой е авторът на съобщението. Ако детето на Марейн бе оцеляло по чудо в блатата, можеше в крайна сметка да се е озовало в Манастира.

Той свали пергамента.

— Възможно ли е да е вярно? — попита едновременно и себе си, и Симон.

Бившият алхимик — и може би член на Скритата роза — грабна свитъка и го хвърли в огъня.

— Както вече казах — рече той, — продадената тайна не изисква купувачът да вярва в нея. Тя е ценност сама по себе си.

Грейлин се взря в пламъците, докато съобщението се сгърчваше до горяща пепел.

— В крайна сметка — продължи Симон, — единственото, което има значение, е как ще реагираш ти.

Грейлин се поколеба, сякаш балансирайки на някакъв остър ръб. Знаеше за Спокоен кът — град, разположен между Близнаците, две езера в сърцето на Облачен предел. Но знаеше също какво би означавало да се опита да стигне дотам.

— Аз наруших една клетва и дадох друга — каза той с дрезгав от мъка глас. — Никога да не стъпвам в Халенди, под заплаха от смърт.

Симон се приведе и вдигна нещо, скрито от другата страна на стола. Трябваше да използва и двете си ръце, за да сложи дългия пакет на коленете си.

— Това не е всичко, в което се закле. Също така даде клетва никога повече да не докосваш стомана, никога да не носиш рицарско оръжие.

Алхимикът отметна плата и разкри меч в ножница. Изтегли сребристото острие, ярко и блестящо. На него бяха изрисувани виещи се лози, натежали от гроздове. Тази украса бе в чест на владенията на Грейлин в Широзем, хълмиста земя, охлаждана от сянката на високите скали на Земелом, където се простираха обширните лозя на семейството му.

— Сърцетрън. — Познал острието, Грейлин направи крачка назад. — Мислех, че е претопен и унищожен.

„Също като живота ми.“

— Само изгубен за известно време — поправи го Симон. — Розата смята, че някои артефакти си струва да бъдат съхранени.

И прибра меча в ножницата.

— Клетвите ми… — прошепна Грейлин. — Колко от тях мога да наруша и да си остана същия човек?

— Мен ако питаш, ти се отрече от първата клетва с надеждата да спасиш детето на Марейн. Следователно тя има предимство пред онези, които си дал по-късно. Ако се върнеш, ти просто продължаваш същото нарушение, което бе прекъснал за известно време и за което вече си наказан. — Сви рамене. — Оттук нататък най-почтеният курс на действие е да доведеш онази първа измяна до съответния край.

Грейлин го заболя главата от засукания път, по който Симон бе стигнал до този извод, но сърцето го болеше много по-силно. Въпреки това той знаеше какво трябва да направи.

Отиде до Симон, взе ножницата и препаса Сърцетрън на кръста си. Стана, за да изпробва тежестта на стоманата на бедрото си. Усещаше я точно както трябва да бъде, сякаш някакъв отсечен крайник му бе израснал наново.

Симон му се ухили.

— Добре дошъл обратно сред живите, Грейлин си Мур.

28.

Грейлин караше бързо каруцата през гората. Следваше път, който нямаше дори коловози, а просто се виеше неотбелязан между белите елши. Отпред Симон яздеше една злонравна кобила, която риташе към понито на Грейлин, ако се приближи твърде много.

Грейлин подозираше, че нервността на кобилата се дължи до голяма степен на двете сенки, носещи се от двете страни на пътя. Аамон и Калдер с лекота следваха темпото на конете даже след като бяха ловували цял ден. Но Симон бе настоял, че има само една надежда да си уреди пътуване до Халенди, и това означаваше да пътува цяла вечер, за да стигне дотам.

Въпреки опасенията си Грейлин бе позволил на Симон да го заведе на юг в град Савик. Двамата се насочиха към част от брега, където малцина дръзваха да стъпят. Това бе начупена линия от дълбоки фиорди, отрупани с високи назъбени скали. Водите тук гъмжаха от опасни плитчини и непредсказуеми течения. По цялата си дължина скалите бяха надупчени от пещери, за които се говореше, че образуват подземен лабиринт, два пъти по-голям от Савик.

Този насечен брегови отрязък бе дом на различни кланове пирати, главорези и разбойници от всякакъв вид. Те върлуваха из моретата на Короната, макар че най-често нападаха развлекателните корабчета, които плаваха от Халенди за терасираните домове и сараи, отрупали крайбрежните скали на Лирия на север от Савик. Там богаташите на кралството бягаха от лятната жега, търсейки по-хладния климат по бреговете на Аглероларпок, където да прекарат най-горещото време на годината.

Пътуваха дълго и Грейлин вече го караше на дрямка, когато Симон най-после вдигна ръка и посочи напред. Дръпна юздите на кобилата и изостана, за да се изравни с каруцата. Кобилата цвилеше и пръхтеше раздразнено към понито на Грейлин, което просто размаха опашка и я перна по хълбока.

Около тях правите елши се бяха сменили с тъмни борове и криви кипариси. Грейлин се поизправи. Морето вече изпълваше въздуха с дъх на сол. Даже през громоленето на колелата и тропота на копитата ушите му доловиха далечния тътен на мощен прибой в начупените скали.

— Сега внимавай — предупреди го Симон. — Стой близо до мен. Никога не знаеш дали ще ти кажат „добро утро“, или ще ти забият копие в червата.

— И това са хората, на които смяташ, че можем да вярваме?

Симон се намръщи.

— Разбира се, че не. Но този негодник Дарант ще спази договорката, стига възнаграждението да надхвърля печалбата от евентуално предателство.

Грейлин хвърли поглед назад към каруцата си. Тя бе натоварена с вързопи кожи и достатъчно сушено и осолено месо, за да изхрани цяло малко село през зимата. Това бе предостатъчно, за да си купи пътуване през морето, но дали щеше да стигне за опазване на тайната му? Не можеше да поема никакви рискове, затова бе събрал всичко ценно от дома си.

— Да вървим — каза Симон и смуши отново кобилата.

Докато го следваше, Грейлин изгледа с присвити очи гората. Не видя нищо да се спотайва там, но се вслуша в думите на Симон. Даже подсвирна на Аамон и Калдер да се приближат. Нямаше нужда да започва война още преди да са стигнали до брега.

Четвърт левга по-нататък осъзна, че не се приближават към брега. „Вече стигнахме.“ От един процеп вляво изведнъж долетяха солени пръски и силен повей на вятъра.

Той огледа с по-зорко око терена наоколо. Макар да изглеждаше, че гората се простира равна напред, земята бе набраздена от тъмни пукнатини, в които шумеше вода и се издигаше мъгла. Докато напредваха, тези пукнатини се сляха в дълбоки канали, които растяха в посока към фиордите.

Симон спря, изправи се на стремената и се огледа за момент.

— Изгуби ли се? — изсумтя Грейлин.

— Не — отвърна Симон, но съвсем не изглеждаше толкова сигурен. — По-добре е да внимаваш, отколкото да паднеш от крайбрежните скали или в някоя дупка. Има си причина никой никога да не е успял да изкорени този твърд народ от още потвърдите скали.

Обезпокоен от думите на алхимика, Грейлин подсвирна пак, за да даде сигнал на Аамон и Калдер да дойдат при каруцата. Две сенки се появиха от гората зад тях. Варгрите дишаха тежко и размахваха опашки, косматите им уши бяха щръкнали.

Кобилата на Симон изцвили уплашено и заигра. Само това, че алхимикът се вкопчи в лъка на седлото, го задържа да не падне. Той изруга и овладя животното, което обаче продължи да пристъпва нервно.

Братята на Грейлин останаха нащрек, макар че Калдер наведе муцуна и изгледа танцуващата кобила. Двамата несъмнено бяха гладни.

Симон се втренчи кръвнишки в Грейлин.

— Другия път ме предупреди. За малко да се подмокря.

— Какво? — Грейлин се наслаждаваше на раздразнението на спътника си. — Не ме ли чу как подсвирнах?

Симон изръмжа и се обърна напред в седлото.

— Насам.

Тръгнаха пак, криволичейки по път, който, изглежда, само Симон знаеше.

Или поне се преструваше, че знае.

След безкрайно пътуване по маршрут, който извиваше ту насам, ту натам, зад каруцата се надигна глухо ръмжене и Грейлин се вцепени на капрата. Сякаш призовани от този звук, десетина мъже в тъмносини плащове се появиха от гората и препречиха пътя им.

— Остани тук — заповяда Симон и подкара кобилата напред, за да се срещне с тях.

Грейлин не можеше да чуе какво се говори, но от време на време някоя клонка изпукваше отляво или отдясно, което подсказваше, че в гората се крият и други. Зад него ушите на братята му се въртяха, следейки звуците, макар че главите им не помръдваха. Космите по гърбовете им настръхнаха, сякаш изпробваха въздуха за някаква заплаха.

Отпред Симон се обърна в седлото и му махна да се приближи. Грейлин тръсна юздите и подкара каруцата към алхимика. Мъжете в плащовете се стопиха в гората, с изключение на двама, които ги поведоха нататък.

Докато пътуваха през рядката гора, Грейлин зърваше от време на време синьото море, накъдрено от бели гребени. Но те не отиваха чак там. Ескортът им ги отведе до широка пукнатина в земята със стръмен път, спускащ се от едната ѝ страна. През ръба се виждаше черната вода, която клокочеше и се блъскаше далеч долу.

Без никакво колебание Симон пое надолу. Грейлин го последва, насочвайки каруцата по тесния път. Аамон и Калдер пристъпваха отзад, като скъсяваха разстоянието.

Пътят се отклони от пукнатината и навлезе във влажен тунел, озарен от факли. Мирисът на морето го изпълваше и щипеше носа с дъх на сол и цъфтящи водорасли. Той си представи задръстените морета на сто левги на юг. Гъстата маса от плаващи водорасли образуваше непрекъсната широка ивица от този бряг до блатата на Мир, създавайки естествена преграда срещу всякакво бързо нашествие от юг, също като накъсаните плитчини и атоли на Защитните острови от обратната страна на Халенди. Тези естествени прегради бяха пазили кралството от векове, пречейки на всякакво нежелано нахлуване.

Грейлин се надяваше, че едно дребно промъкване ще остане незабелязано. Все още усещаше под пръстите си пергаментовия свитък и счупения восъчен печат. Думите, написани там, пламтяха в главата му.

„Не бива да се провалям.“

Знаеше, че ако този втори шанс се окаже безплоден, никога няма да го преживее.

Накрая, след дълго криволичещо спускане, пътят отпред засия, огрян от ослепителна светлина. Не след дълго тунелът излезе на широк пясъчен плаж, който опасваше сребристосиньо езеро, открито към вечерното небе. Вдясно, между високите скални стени, ленива река течеше към морето. Отляво огромен водопад се изливаше с грохот във водата, вдигайки мъгла, която изпълваше долината. Скалите наоколо бяха влажни, обрасли с папрати, от които капеше вода, и дебел слой изумруден мъх.

Грейлин последва Симон и ескорта им на брега. Наоколо шетаха мъже и жени. В края на езерото се товареха сандъци. По скалните стени, под един каменен заслон, се издигаше селце от паянтови дървени къщи — катереше се хаотично нагоре, свързано със стълби, дървени стъпала, висящи мостове и макари с въжета. Оттам долитаха веселите звуци на тъпани, гайди и струнни инструменти, заедно с дрезгав смях, викове и лаене на заповеди. Мястото бе обвито в дим от десетки каменни огнища и цвърчащи железни мангали.

Двамата със Симон тръгнаха по брега към купчината сандъци край езерото. При минаването им много глави се обръщаха към тях с вял интерес — а после се обръщаха отново, щом зърваха двата варгъра, вървящи след натоварената каруца. Хората замръзваха. Родителите издърпваха децата зад себе си. Неколцина от най-смелите дръзнаха да пристъпят по-наблизо; повечето се отдръпваха предпазливо назад.

Силен глас проряза тътена и шумотевицата:

— Ехей, насам!

Грейлин се извърна от селото към камарата сандъци и бурета. Висок мъж премина вихрено между мъжете, работещи там, и закрачи да ги посрещне. Носеше късо тъмносиньо наметало, което се развяваше зад него. То бе в тон с туниката и панталоните му, препасани с кожа на змиорка, високите му до прасеца ботуши бяха от същия материал.

На лицето му бе изписана широка усмивка, на която Грейлин не вярваше.

„Никой не е толкова щастлив.“

Симон се смъкна от кобилата, прегърна мъжа и го потупа по гърба.

— Добра среща, Дарант.

Двамата поприказваха малко, размениха новини, обсъдиха времето и слуховете за война.

Грейлин използва това време, за да прецени на око непознатия, който според Симон бе главатар на един от суровите кланове, превърнали този негостоприемен бряг в свой дом. Косата на разбойника, подрязана до раменете, падаше свободно и бе толкова черна, че изглеждаше синкава, близка по цвят до облеклото му. Очите му приличаха на черни диаманти, блестящи от твърдото му, загрубяло от солта гладко обръснато лице.

Грейлин се опита да отгатне възрастта му. Пиратът изглеждаше няколко години по-млад от него, но лесно би могъл да е цяло десетилетие по-стар. В очите му имаше нещо, което сякаш го състаряваше. Но Грейлин обърна особено внимание на двете саби на кръста му. Ножниците бяха твърде тънки, издайнически тънки.

„Камшични саби.“

Тези клашиански оръжия бяха тънки колкото пръста му при дръжката и изтъняваха до връх толкова остър, че бе почти невидим. Стоманата бе изработена от алхимици по някаква загадъчна технология, която правеше сабите почти нечупливи и все пак гъвкави. В ръцете на клашианските саблетанцьори те можеха да се превърнат за миг от пронизваща стомана в плющящи камшици. Само истинските майстори дръзваха да използват по две едновременно.

Грейлин отчете този факт за пирата.

Знаеше, че въпреки продължаващото бъбрене Дарант също го преценява. Тъмните му очи се стрелкаха към него и попиваха много с всеки поглед. Лицето на разбойника бе неразгадаемо, маска на веселие. Единственото изключение бе, когато Аамон и Калдер скочиха на каруцата и се заеха да душат сушените резени осолен дивеч. Когато Дарант ги погледна, нещо по-мрачно си проби път през веселото му държане, после също толкова бързо изчезна.

Накрая Симон се обърна и посочи Грейлин.

— Това е човекът, който се нуждае от превоз до Халенди.

— До Спокоен кът имаш предвид — поправи го Дарант. — Аз може да съм прост моряк, но знам, че този град се намира доста навътре от брега.

Грейлин изгледа остро Симон.

— Откъде този разбойник знае коя е крайната ми цел?

Симон пренебрегна въпроса му.

— Така е — призна той на Дарант и му подаде някакъв сгънат лист. — Ето ти списък на всички стоки, които имаме за размяна. Товарът би трябвало лесно да донесе две жълтици и шепа сребърници — предостатъчно за едно пътуване на най-бързия ти кораб.

— Най-бързият ми кораб ли? — Дарант повдигна вежда. — Смятай, че вече е на път. Но аз ще отсъдя дали тази цена е достатъчна.

Грейлин кипеше, докато разбойникът преглеждаше списъка и от време на време хвърляше поглед към каруцата, сякаш за да се увери, че написаното отговаря на товара. Грейлин не се страхуваше от несъответствия. Той не би лъгал този човек.

С едно последно изсумтяване Дарант свали листа и стигна до решение.

— Искам също и понито.

Грейлин се вцепени. Беше купил понито преди четири зими и не намираше у него никакъв недостатък. Планът беше Симон да откара понито и каруцата в Савик и да ги остави в някоя конюшня, докато Грейлин се върне.

„Ако се върна.“

— Чакай малко — каза Симон. — Това не ти е някаква мързелива кранта. Чиста аглероларпокска порода в разцвета на силите си. Струва колкото всичко в тази каруца заедно с каруцата.

Дарант сви рамене, скръсти ръце и зачака.

Симон погледна Грейлин, оставяйки решението на него.

— Дадено — рече Грейлин.

— Кай чудес — каза Дарант на клашиански, плесна с ръце и протегна длани към тях, за да обяви, че сделката е сключена.

Симон поклати глава, а Грейлин погледна към реката, течаща към морето, нетърпелив да потегли.

Дарант прочисти гърло.

— А сега да поговорим за истинската самоличност на моя товар. Ти си Грейлин си Мур, струва ми се.

Грейлин се врътна толкова бързо, че вратът го заболя. Втренчи се в Симон, но алхимикът изглеждаше не по-малко смаян.

Дарант просто се усмихна, изражението му бе все така весело, но може би мъничко по-твърдо.

— Ти не си единственият, който търгува с тайни, Симон. Клановете също имат очи и уши по този бряг. Ние събираме тайни и ги пазим зорко като скъпоценни камъни. Не беше трудно да се досетя кой е пристигнал тук под фалшиво име. Особено след като го следват два варгъра и се нуждае от толкова таен превоз. Не ме смятай за глупак.

Симон оклюма.

Сърцето на Грейлин биеше учестено, лицето му бе пламнало от ярост.

— Какво искаш за мълчанието си?

Дарант сви рамене.

— Нищо, от което да нямаш предостатъчно. Сигурен съм, че можеш да се лишиш от единия.

Юмруците на Грейлин стиснаха юздите — той вече знаеше какви ще са следващите думи на копелето.

— Искам един от твоите варгри — потвърди Дарант. — Ще оставя на теб да избереш кой.

„Никога.“

Той погледна през рамо към двамата си братя. Те бяха неразделна част от сърцето, което биеше в гърдите му.

— Всичко друго, освен един от тях — процеди през стиснати зъби.

— Справедливо е — каза Дарант. — Какво друго имаш да предложиш?

Грейлин посегна към меча, привързан отзад на капрата. Сърцетрън бе в семейството му от безброй поколения. Но беше просто стомана. Явно Дарант бе на същото мнение.

— Нямам нужда от още едно оръжие — каза пиратът. — А ако го извадиш, ще ти докажа, че двете, които нося, са по-добри от твоето.

Грейлин отдръпна ръка.

Симон го гледаше с измъчени, извиняващи се очи. Грейлин си спомни одевешните думи на алхимика за сделките с този човек. „Дарант ще спази договорката, стига възнаграждението да надхвърля печалбата от евентуално предателство.“

Грейлин знаеше, че има нужда от верността на разбойника, независимо от цената.

Обърна се към братята си в каруцата. Кехлибарено златни очи отвърнаха на погледа му. Макар сърцето му да се късаше, той отговори, без да отделя поглед от тях.

— Дадено. Но аз ще избера кой от двамата, както ти предложи.

— Така да бъде.

Грейлин се обърна пак към пирата, за да обвърже мъжа с единствената кауза, която си струваше тази цена.

— Само че чак след като се върна. Дотогава си остават мои.

Дарант обърна едното си око към него, после и другото, като любопитен ястреб. Кимна, плесна с ръце и показа дланите си.

— Решено.

Грейлин се обърна пак към реката.

— Е, къде е този твой кораб?

— Вече е тук — каза Дарант. — Само ни чака да стигнем до задоволително споразумение.

Грейлин се обърна тъкмо навреме, за да види как тъпият нос на голям кораб се подава през водопада зад тях. Чак сега разбра защо Симон е споделил коя е целта му — Спокоен кът, град дълбоко в планините на Облачен предел. Пътуването, което бе уредил за Грейлин, не беше само до брега на Халенди.

Грейлин зяпна, докато корабът излизаше през водопада, разделяйки го на две, за да разкрие огромния балон и висящия на въжета под него съд. Това не бе един от колосалните ветрокораби, които браздяха небето с товари и пътници, а по-малък боен съд — бързолет — каквито използваха много армии в Короната. Носеше специален товар от тайнствени алхимии, които при запалване можеха да подкарат кораба значително по-бързо, така че да не се подчинява на ветровете и да маневрира умело по време на битка.

Дарант побутна Симон.

— Нали каза, че имаш нужда от бърз кораб.

— Ти си човек на думата си.

Грейлин слезе от каруцата и даде знак на Аамон и Калдер да дойдат при него. Двата варгъра гледаха как корабът излиза от водопада, а балонът му продължава да ръси вода, която се сипеше във вира долу. Между стоманените весла на кърмата изригна пламък и съдът се плъзна гладко напред, за да увисне до брега.

Въжетата бързо бяха привързани. Един трап бе избутан от левия борд и падна върху пясъка. Започна товаренето на сандъци и бурета.

След като провери екипажа си, Дарант се върна. Остана на няколко крачки от двата варгъра.

— Готови сме за потегляне.

Симон се обърна към Грейлин и хвана ръката му.

— Боговете да благословят пътя ти, приятелю.

— А ти къде отиваш оттук? — попита Грейлин.

— А, аз имам да се погрижа за някои други неща. Розата е бодлив господар. — Наплюнчи показалеца си и го вдигна във въздуха. — Не усещаш ли промяната във вятъра?

Грейлин се намръщи. Ниските ветрове винаги духаха на изток, а високите потоци — винаги на запад. Това никога не се променяше.

Симон свали ръка с усмивка.

— Нещо ми подсказва, че действията ти са само първият ход в далеч по-голяма игра на Рицари и мошеници.

Грейлин въздъхна, уморен от неговата тайнственост. „Може би ще е по-добре занапред да си търся съюзници, които не са толкова загадъчни.“ Довърши сбогуването си и тръгна към трапа. Аамон и Калдер подтичваха от двете му страни, държаха се близо до краката му.

Едва когато наближи края на водата, той осъзна, че ги следва още някой. Обърна се и видя зад себе си Дарант с торба, метната през едното му рамо.

Грейлин спря.

— С нас ли идваш?

Дарант се ухили.

— Да, смятам да държа под око собствеността си. — Махна към двата варгъра. — Освен това пътуването ще позволи на тези твои чудесни братя да развият симпатия към мен.

Аамон и Калдер изръмжаха и оголиха зъби.

Дарант не изглеждаше уплашен от предизвикателството и мина покрай тях, макар и възможно по-отдалеч.

— Хайде да се качваме и да потегляме.

Грейлин се втренчи в гърба на разбойника.

„Дотук с решението ми да избягвам загадъчни съюзници.“

IX.

Пътят на падналите

Високите скали на Земелом разделят Халенди като нож, като от едната им страна земята се снижава, а от другата се издига към боговете. И всичко това, за да се запази планинската гора девствена и чиста, далеч от човешката поквара. Само три прохода, всичките изобилстващи от водопади и прорязани от коварни стъпала, предлагат преминаване през тези блажено диви земи — северен, среден и южен. Пазете се от последния, защото е прокълнат.

Из „Горски сън“ от кралица Праа ри Фай, написан една година преди убийството ѝ

29.

Два дни след като напуснаха зимния обор Никс стоеше на края на своя свят. Взираше се в блатните изпарения и слушаше крякането, жуженето и птичите песни. Вдишваше задушливата влага с мирис на мъх. Усещаше соления ѝ вкус върху езика си. Цял живот бе познавала само това. Уви ръце около гърдите си, опитвайки се да задържи силата, която щеше да ѝ е нужна, за да го напусне.

Обърна се и вдигна глава към отвесните бели скали, които чезнеха в сивите мъгли високо горе. Скалите на Земелом бележеха източния край на блатата. Точно зад нея едно ждрело разсичаше стената, издълбано от река, която идеше от планините на Облачен предел. Тя се спускаше с бучене на сребърни бързеи и рев на сини водопади, за да се излее накрая мудно, сякаш сломена, в соления мрак на Мир.

Фрел и принц Канти бяха застанали един до друг в тинестите наноси вляво от реката и обсъждаха шепнешком как е най-добре да се изкачат по Пътя на падналите. Джейс чакаше на няколко крачки зад нея, оставяйки я да се сбогува насаме.

Но тези блатисти земи не бяха единственото, от което Никс трябваше да се откаже.

Тя мина по песъчливия бряг и през твърдите тръстики, за да стигне до Мърморко. Старият бивол стоеше до глезените в тъмната вода. Отскубваше по някой прогизнал плевел, изтръскваше го от повечето солена вода и се заемаше бавно да дъвче листата. Забеляза приближаването ѝ, изпръхтя и тръгна да я посрещне. Тя го бе разпрегнала и го бе оставила да пасе на воля.

Когато стигна до нея, той наведе голямата си глава, а тя вдигна ръце да го прегърне. Притисна буза към челото му, така че не само чуваше дишането му, но и го усещаше. Той повече от всичко бе нейният дом. Това бе Мърморко, който пръв я бе чул да плаче в блатото, който бе отвел баща ѝ до сала от плевели, на който бе лежала. Той бе този, който често я бе утешавал, който бе търпял оплакванията ѝ, докато пътуваха заедно през блатата. Той бе нещо неизменно в живота ѝ.

„А сега трябва да те изоставя.“

Тя се надигна на пръсти и прошепна в ухото му:

— Толкова те обичам. Но е време да си вървиш у дома. — Знаеше, че Мърморко може да се върне сам вкъщи. — Намери Бастан — каза му тя. — Или Аблен.

Дори изричането на имената на братята ѝ ѝ причини болка и заплашваше да я накара отново да се затресе от хлипове. През последните два дни скръбта я връхлиташе в неочаквани моменти. Дори когато мислеше, че е изцедена и празна, виждаше цветчетата на любимата гърлица на баща си или чуваше самотния зов на гмуркач и сълзите ѝ потичаха в такова изобилие, че почти щяха да я удавят.

Прегърна Мърморко по-силно. Едната ѝ ръка се плъзна по дебелия му врат и стигна до дебелата мазолеста ивица, образувана от ярема на влека. Потърка го там, сякаш се опитваше да заличи този белег.

— Или пък не се връщай вкъщи — предложи му. — Остани свободен. Тръгни накъдето те тегли сърцето. Заслужил си го.

Отдръпна се и се взря в млечнобелите му от старост очи. Той я побутна, сякаш искаше да каже: „Сърцето ми е тук“. Тя мълчаливо му отговори: „А моето е в твоето“.

После притисна за последен път челото си към неговото и му даде тържествено обещание.

— Където и да отидеш, пак ще те намеря. Кълна ти се.

В далечината над блатото зазвучаха рогове, отеквайки във високите скали над нея, настойчиви в своето напомняне, че не може да остане повече тук.

Мърморко наведе глава при острото тръбене. То бе придружено от ловния вой на тилазаври, вероятно доведени от Фискур, за да помогнат на кралския легион да ги проследи. Те надушваха кръвта и нямаше да изтърват следата им, но водите поне им пречеха да ги настигнат. За щастие тези зверове — родом от пустините на Гулд’гул — не бяха добри плувци.

Но това предимство скоро щеше да изчезне.

Тя хвърли поглед назад към ждрелото с изсечени в него мъхести стъпала, които се изкачваха покрай реката. Трябваше да се отдалечат колкото може повече от преследвачите си. Дори сега долавяше тихи викове да се носят над равните води.

Джейс ѝ подвикна:

— Не можем да чакаме повече.

Тя разбираше това. Изглежда, и Мърморко също. Беше обърнал задницата си към нея и пръхтеше срещу воя. Извърна тежката си глава към Никс.

Тя му махна с ръка.

— Хайде, върви, махай се!

Той просто я гледаше и изглеждаше готов да брани този бряг, дори това да означаваше да бъде разкъсан от глутница тилазаври или надупчен със стрели и копия. Тя знаеше, че би го направил, ако го поиска от него.

— Върви — каза тя по-натъртено.

Командата ѝ бе подсилена от полъх на криле във въздуха, придружен от пронизителен писък, насочен към животното. Малкият брат на Никс тормозеше грамадния бивол и накрая Мърморко изпръхтя, извърна глава и се затътри към тъмните дебри на блатото.

Никс изчака биволът да се скрие от погледа ѝ. Когато той изчезна, се почувства, сякаш някаква котва в нея е била прерязана. Най-после можеше да се обърне и да отиде при Джейс. Двамата заедно тръгнаха към Фрел и Канти.

Джейс изгледа със съмнение безкрайната редица стъпала.

— Колко време ще ни е нужно, за да стигнем до дивата гора на върха?

— Цял ден — каза Фрел. — Най-малко.

— Ако поддържаме добро темпо — добави Канти и повдигна вежда към шкембето на Джейс.

Никс се намръщи на принца. Джейс сложи отбранително ръка на корема си. Изглеждаше уязвен, но Никс го докосна окуражително по ръката.

Канти сви рамене и се извърна високомерно.

Тя се взря в гърба му, опитваше се да проумее дали този принц наистина би могъл да ѝ е брат. Не ѝ се искаше да го вярва, по много причини. Фрел забеляза вниманието ѝ и на лицето му се изписа изражение едновременно извинително и гузно, задето бе разбил миналото ѝ. След толкова много години тя бе намерила някакъв несигурен мир, колкото ѝ горчив да беше, с безлики баща и майка, които я бяха изоставили в блатата, за да бъде спасена от друга, крилата майка.

През последните два дни се мъчеше да вмести тази нова история в онова, което знаеше за себе си. Алхимик Фрел ѝ бе разкрил убеждението си — споделено от игуменка Гайл — че историята за изоставянето ѝ в блатото може да е свързана с друга история, която е завършила в същото това блато, историята за Рицаря отстъпник, поучителна приказка за нарушени клетви и забранена любов.

Дали това бе вярно, или не, но тя подозираше, че алхимикът е скрил някои подробности от нея. Понякога улавяше Фрел и принца да си шепнат нещо, хвърляйки ѝ погледи крадешком, докато тя се преструваше, че дреме отзад във влека. Бе дочула нещо за пророчества, изречени от мрачен Изповедник, които някак си бяха свързани със същата тази история.

„А може би и с мен.“

Последва другите до жалките им провизии в подножието на стъпалата. Джейс вече бе напълнил меховете им с пряспа вода от реката. Принцът бе успял да застреля тлъста лятна патица и три блатни заека. Тя му бе показала как да осолява дивеча, като накисва чували с месо в солената вода на блатото и ги оставя на слънце да изсъхнат. След неколкократно повторение на тази процедура ловецът можеше да е сигурен, че солта ще покрие и ще проникне във всичко.

Взеха раниците и кожите си и се приготвиха за изкачването. С крайчеца на окото си тя изучи принца, търсейки някакви общи черти между него и себе си. Определено не притежаваше абаносовата му кожа и сивите му очи. Макар че и двамата бяха с тъмна коса, неговата бе много по-черна. Носовете и на двамата бяха тънки и еднакво заострени. Но същото можеше да се каже за много хора.

Тя поклати глава — нямаше да мисли за това точно сега.

Малкият ѝ брат прелетя ниско над главата ѝ и навлезе в ждрелото, сякаш ги канеше да го последват. Но истинското намерение на прилепа стана ясно, когато започна да се премята и пикира, ловейки последните остатъци от жужащите блатни орди, които стелещите се мъгли на реката възпираха.

Нов звук на рогове ги тласна всичките към ждрелото.

Фрел вървеше най-отпред и се качи на първото обрасло с мъх стъпало.

— Внимавайте — предупреди ги. — Всяко подхлъзване означава смърт.

— Може и затова да му викат Пътя на падналите — рече кисело Канти и последва алхимика.

Джейс ѝ махна да мине напред и тръгна след нея.

— Според „Анали на изгубените епохи“ на Флебиан — каза той строго, — този проход е кръстен така много преди написването на историите ни. Може би от хората, които са изсекли тези стъпала. Никой не знае със сигурност откъде идва името му. Но това, което все пак е достигнало до нас през мъглите на времето, е колко опасен и коварен може да бъде този път. Някои смятат, че е прокълнат. Други — че е населяван от призраци или демони.

— Определено изглежда, че никой не е минавал оттук от векове — призна Канти. — Не виждам да е смачкано нито едно от цветенцата по мъха.

Докато се катереха, Никс забеляза малките бели цветчета сред зеленината, ярки и осеяни с капчици мъгла като перлички. Усети как при стъпките им от мъха се надига слаб ментов аромат.

— Съмнявам се, че точно приказките за призраци и проклятия държат хората надалеч — рече Фрел. — Другите два прохода за Облачен предел — край Азантия и горе в северен Широзем — са много по-достъпни и по-удобни за пътуване. За да стигнеш до този, трябва да минеш през половината блато, а и той е обрасъл и се руши от старост. Тъкмо затова избрах този почти забравен маршрут, за да стигнем до Спокоен кът.

При това напомняне за тяхната цел Никс повдигна един въпрос, който я човъркаше.

— Наистина ли мислиш, че онзи рицар, Грейлин си Мур, ще ни посрещне там?

„Човекът, който може би е моят баща…“

— Да се надяваме — отвърна алхимикът. — Имаме нужда от силен съюзник — такъв, на когото можем да се доверяваме безусловно, — за да те измъкне от Халенди и да те отведе на безопасно място. А ако Грейлин не се появи, мъгливите гори на Облачен предел също ще ти предложат известно убежище.

Никс не знаеше много за тези високопланински гори. Те бяха диви, едно от малкото места с недокосната древна гора. Малцина живееха там, само шепа светлокожи номадски племена, за които се говореше, че са също толкова диви като горите. Дори Спокоен кът бе не толкова град, колкото част от гората, превърната в търговски пункт.

Докато продължаваха нагоре по ждрелото, пътят стана по-стръмен и понякога се налагаше да пълзят на четири крака. Умората скоро ги накара да се умълчат, а ревът на водопадите между високите стени на ждрелото стана оглушителен. Все пак не бе толкова силен, че да скрие тръбенето на ловни рогове, обаждащи се от време на време зад тях.

Отпред Фрел спря на стълбите.

Макар че гореше от желание да продължи, Никс въздъхна облекчено — имаше нужда от почивка. Хвърли поглед назад и видя, че Джейс пъхти, а по зачервеното му лице се стича пот и водни пръски. Дрехите бяха залепнали за тялото му, сякаш е паднал в реката.

Пред тях Канти изруга, което привлече вниманието ѝ натам.

Фрел се отдръпна встрани и се видя, че причината за спирането му не е милосърдие, а предупреждение. Оттатък алхимика част от стълбите се беше откъртила преди много години и беше паднала в кипналата вода. Бяха останали само мъхести издатъци, стърчащи от скалите. Фрел се обърна назад към тях с отчаяна физиономия.

— Аз мога да мина — каза Канти и се опита да се промуши покрай Фрел.

Алхимикът го спря с протегната ръка.

— Прекалено е опасно.

Канти посочи назад към звуците на роговете.

— По-опасно ли е от вирлианските убийци по петите ни? — Бутна ръката на Фрел надолу и мина покрай него. — Ще мина и ще вържа въже.

Свали раницата си и извади една въжена намотка, взета от влека. Подхвърли единия край на Фрел, после отиде до рухналата част на стълбите. Спря на ръба. Потърка брадичка — явно обмисляше как най-добре да преодолее разстоянието, предвиждайки всяка своя крачка.

„Как мога да се измъкна от това? Къде ми беше умът?“

Застанал лице в лице с предстоящата задача, Канти осъзна абсурдността на хвалбите си отпреди малко. Сърцето му се качи в гърлото и затуптя там, сякаш го укоряваше за глупостта му. Не само че по-голямата част на тесните стъпала бе отчупена, но и две по средата липсваха напълно. Приличаше на беззъбата усмивка на някой злодей, който му се присмива за фалшивата храброст.

— Можем да намерим друг път — каза Фрел.

Канти стисна по-здраво въжето. Усещаше очите на всички върху себе си, особено на момичето, което можеше да му е сестра. Лицето му пламна. По-рано срамът не можеше да докосне Принца в шкафа. Беше драйфал в кръчмите и се беше будил в легла, оцапани със собствената му пикня и лайна. Тогава просто избърсваше устата или задника си и продължаваше, без да го е еня какво мислят другите. Но по време на това пътешествие, някъде по пътя, нещо ново бе пуснало корени в него. Може би това, че бе свободен от сянката на брат си, или далеч от кралските подигравки, или може би просто благородството на другите бе пробудило нещо, което открай време си беше вътре в него.

Така или иначе, той отказа да отстъпи от предизвикателството. Дали заради някаква новопридобита гордост или гняв към баща му, задето се бе опитал да го убие, но направи крачка към ръба. Обърна се с гръб към стената, протегна ботуш към първото счупено стъпало и изпробва тежестта си върху късия каменен издатък. Доволен, се придвижи на следващото, и на по-следващото. Придвижваше се бавно, докато не стигна до липсващите стъпала. Затвори очи и си пое дълбоко дъх — знаеше, че ще трябва да прескочи това разстояние, за да стигне до издатъка от другата страна.

„Мога да го направя.“

Отвори очи и погледна назад към другите. Те го гледаха, без да мигат, вероятно всички бяха затаили дъх. Сините очи на Никс блестяха с увереност, каквато той не чувстваше. Тя му кимна едва-едва.

Той извлече от нея какъвто кураж можеше и се обърна, преглъщайки тежко. Вдигна единия си крак, сгъна другия и подскочи странично над дупката. Приземи се на следващия издатък на един крак, очаквайки той да поддаде, но като по чудо издатъкът устоя — за разлика от равновесието му.

Той залитна към бездната.

„Ето как ще умра…“

А после една тъмна фигура се стрелна от мъглата и го блъсна в гърдите. Прилепът отскочи от него и полетя назад, като махаше трескаво с криле. Дали от удара или от стреснатия уплах, Канти се люшна обратно към стената и се закрепи, като стъпи и на другия си крак. Вдиша задъхано три пъти на самотната издатина, а после бързо изкачи останалите счупени стъпала и стигна до една непокътната площадка. Там падна на колене и затрепери целият.

„Дотук с храбрата фасада.“

Въпреки това никой не му се присмя. Накрая той се надигна по задник, огледа се и намери малко закърняло дръвче, пуснало корени в пукнатините на скалата. Изпробва здравината му, а после омота въжето около кривия дънер. Фрел го обтегна и направи същото, само че около една каменна издатина, стърчаща над главата му.

След като въжето бе закрепено, Никс бързо мина втора, толкова уверено, че изглеждаше сякаш изобщо няма нужда да се държи за него. От другата страна Канти я хвана и я притегли в прегръдка. Тя се вцепени, но не се дръпна.

— Благодаря ти — каза той.

Тя се намръщи неразбиращо.

— Не съм насочила прилепа, ако това си мислиш. Той сам го направи.

Канти се потърка по гърдите; съмняваше се, че му казва истината. През последните две нощи бе забелязал как създанието, без съмнение въшливо и гъмжащо от болести, се сгушва в момичето, докато то спеше. Беше чул тихото му гукане и писукане, които тя имитираше насън, сякаш двамата се сближаваха още повече, обвързваха се един с друг. Тя може и да не бе пратила прилепа да му помогне, но това не означаваше, че не е бил движен все пак от нейната воля.

Ала не това бе причината да ѝ благодари. Канти помнеше лекото ѝ кимване, вярата, блестяща в очите ѝ.

„Вяра в мен.“

Не помнеше да е виждал подобно нещо в очите на друг и със сигурност не насочено към него. Този поглед повече от всичко го бе превел през проклетото срутване.

Тя се промуши покрай него и махна на приятеля си, училищния калфа.

— Можеш да го направиш, Джейс! Знам, че можеш!

Ето я пак тази вяра в някой друг. Той усети да го жилва раздразнение. „Може би тя я раздава на всички.“ Лицето му почервеня, защото знаеше, че тази мисъл е егоистична и гадна.

За да я изкупи, подвикна на Джейс.

— Не е толкова трудно. Даже сестра ми се справи с лекота.

Никс му се намръщи, явно решила, че се подиграва на нея и приятеля ѝ.

Канти понечи да обясни, после се отказа.

„Сигурно е от тона ми. Трябва да поработя върху него.“

Въпреки това тревогата на лицето на Джейс се смени с решителност. Понякога гневът върши по-добра работа от смелостта. Калфата се хвана за въжето и прие предизвикателството. Не беше толкова ловък като Никс, имаше нужда от въжето, за да пази равновесие, особено над дупката, но успя да стигне до тях.

Никс прегърна приятеля си.

Канти отново почувства пристъпа на раздразнение отпреди малко.

„Майната им и на двамата.“

Скоро Фрел се присъедини към тях и тупна Канти по гърба.

— Браво на теб.

Канти прие похвалата нацупено. Фрел мина отпред и тръгнаха отново. Канти се забави, за да разтръска въжето и да охлаби намотките около скалната издатина, издърпа го и продължи след другите.

Прилепът летеше в мъглата редом с него.

Той му се намръщи.

— Ако чакаш да благодаря и на теб, ще имаш да вземаш.

Докато се катереха, мъглите се сгъстиха, правейки стъпалата още по-коварни. Не само заради влагата. Смесицата от мъгла и водни пръски напояваше нещо като буйна градина. Трънливи лози висяха от скалите или се виеха под краката им. Навсякъде растяха цъфтящи храсти — и по стълбите, и по стените. Закърнелите дървета от долния край на ждрелото тук се превръщаха във великани и корените им стърчаха навсякъде, сякаш се опитваха да ги избутат от стълбите.

Минаването им смущаваше десетки врани, гнездящи в дупки в скалите, и също и ястреби, кацнали в клоните над главите им. Невестулки и други гадинки се разбягваха от пътя им. Няколко змии ги посрещнаха със съскане и плюене на отрова. Видяха даже една миниатюрна сърна, която побягна от тях, скочи на един камък в реката, а оттам изчезна в горичка от другата страна.

Изглежда, гората ставаше още по-гъста отпред, където стълбите чезнеха в мъглите. Някъде там горе се разнесе предупредителен лъвски рев. Канти си представи как далечните гори на Облачен предел се изсипват в ждрелото със същата ярост като реката, бучаща край стълбите.

Най-после стигнаха широка площадка до един водопад и Фрел вдигна ръка и обяви спиране. Всички трябваше да си починат, преди да се справят с остатъка от обраслото ждрело. Никой не възрази.

Джейс приличаше на удавено куче. Стоеше с гръб към водещите нагоре стълби, сякаш не можеше да ги гледа. Но не това беше причината. Той посочи назад към пътя, по който бяха дошли.

— Никс, виж.

Всички се обърнаха.

През мъглите стените на ждрелото ограждаха последния изглед към блатата на Мир. Лицето на Никс стана безутешно и на Канти му се прииска да бутне Джейс в реката, задето бе напомнил на момичето за всичко, което оставя зад себе си, и най-вече кого оставя. Не знаеше дали с Никс имат обща кръв, но знаеше двама мъже — Бастан и Аблен — които нямаха и въпреки това си оставаха най-истинските ѝ братя.

„Те и още един.“

Сякаш усетил смущението на Никс, прилепът описа кръг над главата ѝ. Или може би беше също толкова смутен. Гледката към блатата разкриваше тъмната планина, издигаща се от изумрудената шир. Юмрука бе увенчан с корона от дим и вулканичните отвори по страните му аленееха от огньовете на Хадис.

Даже от тази височина Канти можеше да различи по-тъмни сенки, носещи се по топлите възходящи течения около върха му. Малкият прилеп запищя пронизително, от което косъмчетата на врата му настръхнаха — сякаш прилепът зовеше братята си.

Фрел засенчи очи и се взря нагоре към прилепа.

— Никс, твоят приятел явно смята да остане с нас, вместо да се върне при ятото си.

Тя не отговори, все така зареяла поглед в далечината.

Канти се опита да я разсее от мъката ѝ.

— Ако ще остане с нас, може би трябва да му дадем име. Просто за да мога да го ругая като хората.

Джейс кимна и погледна угрижено Никс.

— Как мислиш, че трябва да го наречем?

Тя продължаваше да не им обръща внимание.

Канти си спомни как прилепът беше щракнал със зъби към него, когато се бе опитал да го докосне.

— Каквото е свадливо копеле, името трябва да е нещо, което предупреждава за свирепата му природа. Може би Гадокрил.

Джейс го изгледа свирепо.

— Той не е просто животно. В него има и грация. Нещо, което ти явно не можеш да оцениш.

Канти завъртя очи.

— Ха да те видим теб как ще се опиташ да го погалиш.

Спомни си обаче, че Анскар бе изразил подобно мнение за целия им вид. „В природата им има някакво благородно дивачество.“ Напомнянето за вирлианския капитан само го вкисна още повече. Вече му писваше от тази игра.

Но не и на Фрел.

— Мисля, че и двамата сте прави. Свирепостта и грацията са две основни черти на характера и поведението му. Може би някое име, свързано с Древния език, защото тези същества ги има много отпреди написването на нашите истории. На онзи мъртъв език „баш“ означава свиреп.

Джейс засия.

— А ако си спомням правилно, грация е „алия“.

— Точно така. — Фрел се усмихна. — Мисля, че името е подходящо.

Джейс го изпробва на глас.

— Баш Алия.

Никс трепна и се дръпна от приятеля си с ужасена физиономия.

— Не…

30.

Никс почти не обръщаше внимание на шепота зад себе си… а после едно име проникна през мъката ѝ и я прониза право в сърцето.

„Баш Алия…“

Тя изведнъж се върна в онзи кошмар на върха на огнената планина. Бойни барабани ехтяха в главата ѝ, заедно с усилващо се кресчендо от писъци. Тя отново тичаше по тъмното било към една крилата сянка, прикована към олтар. Едно име изригна от гърлото ѝ с разкъсваща сила, за да назове измъчваното създание върху скалата.

„Башалия!“

— Не… — изстена тя.

Никога не бе споделяла тази подробност от видението си с Гайл и Фрел. Не ѝ се струваше важна, особено след като бе отхвърлила онази гледка на планинския връх като трескав сън, предизвикан от отровата и ужаса.

Фрел се втренчи в нея.

— Никс, какво има?

Тя го пренебрегна и се обърна към малкия си брат в мъглите. Във видението ѝ той бе с размерите на порасъл бивол и криле достатъчно големи да вдигнат подобно животно във въздуха. Със сигурност двамата не можеше да са едно и също създание.

„Но името…“

Джейс изтълкува страданието ѝ погрешно.

— Никс, съжалявам. Разбира се, че ти трябва да избереш името.

Тя продължи да се взира нагоре към крилатия си брат и призна пред себе си онова, което знаеше в сърцето си, че е истина.

— Той е Башалия — прошепна, колкото и да я ужасяваше това.

Сякаш доловил мъката ѝ, прилепът закръжи и се запремята в мъглата, писукаше. Полезрението ѝ се размъти. Никакви образи не изникнаха в главата ѝ, но сърцето ѝ се разтуптя, подбудено от неговото вълнение, от писъците му.

Даже Канти забеляза представлението на брат ѝ.

— Какво му става?

Отговорът дойде иззад гърба им, долетял от долния край на ждрелото. Пронизителен вой отекна от скалните стени, а после към него се присъединиха и други. Всички замръзнаха.

— Тилазаври — каза Фрел.

Канти се обърна назад към блатата. Заслони очи и огледа ждрелото, после посочи.

— Ей там.

Никс отиде до него. Някакво движение привлече погледа ѝ. Слънцето блестеше в броните на дълга редица рицари, изкачващи се по стълбите. Легионът се движеше бързо, но не толкова бързо като тъмните сенки, тичащи отпред.

Джейс се приближи.

— Ами онези рухнали стъпала? Мислите ли, че ще могат да минат оттам?

Отговори му Фрел:

— Те може да забавят кралските хора. Ще им се наложи да прокарат въжена стълба.

— Но не и тилазаврите — добави Канти. — Виждал съм ги как ловуват. Ще прескочат онази дупка без проблем и ще ни настигнат.

Воят продължи, усилваше се.

Принцът се ослуша.

— Бих казал, че са поне десет, може би и повече.

Фрел посочи нагоре по стълбите.

— Тогава бързо. Трябва да стигнем до Облачен предел, преди да са ни настигнали.

— И после какво? — попита Джейс.

— Ще му мислим после. — Канти подкара Никс и Джейс след алхимика. — Не искаме да ни сгащят на това тясно стълбище, нали?

Продължиха забързано нагоре по обраслите стъпала. Всяка крачка бе борба. Тръни късаха дрехите им и деряха кожата им. Корени и клони се опитваха да им преградят пътя. Сякаш цялата влажна гора искаше да ги хване и да им попречи да се изкачват.

И не беше само буйната растителност.

След като преодоляха стотина стъпала, наближиха варовикова арка, която свързваше двете стени на ждрелото високо над главите им. Башалия литна натам и започна да кръжи и да се премята под нея. Пикираше и махаше с криле в явен признак на паника.

— Спрете! — извика Никс.

Всички се обърнаха към нея.

Тя посочи Башалия.

— Той се опитва да ни предупреди.

Воят ехтеше около тях, изпълваше въздуха.

— Не мисля, че имаме нужда от брат ти, за да го разберем. — Канти посочи надолу по пътя.

— Не. Не става дума за тилазаврите. — Никс сграбчи Фрел за ръката. — Никога не е ставало дума за тях. Башалия не иска да продължаваме отвъд тази арка. За това се опитваше да ни предупреди през цялото време. Той усеща нещо по-нагоре в прохода.

— Какво? — попита Джейс.

Никс поклати глава. Не знаеше отговора, но беше сигурна в едно.

— По-лошо е от тилазаврите.

И в този момент получи подкрепа от неочаквана посока.

— Знаете ли, мисля, че малкото копеленце може и да е право — каза принцът.

Канти стоеше на ръба на малката площадка. Насочи вниманието на другите към един тъмносин вир в реката далече долу. Шумяща каскада се изливаше в него от едната страна, а от другата бушуваше мъглив водопад. Между двете вирът блестеше като стъкло, достатъчно бистър, за да се види дъното му. Гладки речни камъни се редяха по повърхността му — но те не бяха единственото нещо, загладено от течението.

В кристално ясните дълбини имаше купища кости. Черепи с всякакви размери бяха струпани там — от великански с отчупени рога до мънички със заострени клюнове. Бедрени кости стърчаха във всички посоки, някои завършващи с пожълтели нокти или избелели копита. Стотици натрошени гръдни кошове лежаха преплетени като горски клонаци, превърнали се в дом на щъкащи рачета и няколко сребърни рибки.

Най-лошо от всичко бяха празнооките черепи на мъртви хора, някои все още с шлемове. Поне сто меча стърчаха от тези купчини, някои стиснати в ръцете на скелети.

— Мисля, че вече знаем защо този проход се нарича Пътят на падналите — каза Канти.

Всички се обърнаха към арката и трескавите усилия на прилепа да ги отклони оттам.

— Какво има там горе? — попита Джейс.

Под тях воят на тилазаврите стана още по-свиреп и бе достатъчно близко, за да се долови в него гладът на ловците.

— Не знаем — отвърна Канти, — но знаем какво има зад нас.

— Продължаваме — реши Фрел. — Нямаме избор. Тези кости може да са отпреди векове.

Никой не възрази, защото яростта на тилазаврите растеше. Беше сигурна смърт да останат на стълбите пред приближаващата се свирепа глутница.

Тръгнаха към арката, но Канти не бе заблуден от думите на наставника си. Изгледа прилепа, танцуващ във въздуха горе, и се вслуша в предупреждението му. Свали лъка и извади една стрела от колчана си. Не че мислеше, че това ще му помогне. Представи си всички онези сребристи мечове в ръцете на мъртъвците…

„На тях оръжията определено не са им помогнали.“

Минаха предпазливо под арката, затаили дъх. Но стъпалата от другата ѝ страна не изглеждаха по-различни от тези зад тях. Отпред гора изпълваше цялото ждрело. Продължиха нагоре, стъпало по стъпало, площадка по площадка. Все още не се виждаше никаква заплаха.

„Може пък Фрел да е прав…“

Никс бе първата, която забеляза промяната.

— Няма птици — прошепна тя.

Канти спря. Наостри уши и очи, вглеждаше се в горската плетеница и се ослушваше. Никакви ястреби не пищяха във висините. Не се чуваше крякане на врани от гнездата им. Осъзна също, че е минало известно време, откакто е виждал за последно някоя гадинка и му се е налагало да избягва зъбите на нападаща змия.

Фрел им махна да продължават напред.

Докато вървеше, Канти търсеше признаци на живот, който да не е зелен или бодлив. Оглеждаше скалните стени и виждаше дупките високо по тях, където са гнездели птици, но те изглеждаха празни и изоставени.

„Къде са се дянали всич…“

Движение в една от тези дупки привлече погледа му. Нещо падна от нея и се търкулна по скалите, за да изчезне в храстите.

Той спря и остави другите да го подминат. Присви очи към другите дупки, но не забеляза нищо подобно. Понечи да се извърне, готов да го приеме за разместен камък, когато още една сиво-черна топка изскочи от друга дупка и заподскача надолу по стръмния склон.

А после още една.

И още една.

Той се опита да проумее тази загадка, но тогава отпред отекна вик. Той се хвърли през листака, за да настигне другите. На следващата площадка Никс стоеше, затиснала устата си с ръка. Джейс я издърпа крачка назад, а Фрел се приведе напред.

Нещо се бе проснало на камъните малко по-нататък.

Канти си проби път, за да види.

— Горкичкото — промълви Никс.

Канти застана до Фрел. В другия край на площадката лежеше малка сърна. Краката ѝ бяха изпънати и вкочанени. Оцъклените ѝ очи се взираха в тях. Коремът ѝ беше подут.

— Какво я е убило? — попита Джейс.

С очите си на ловец Канти потърси някаква рана или петънце кръв.

Следващите думи на Фрел го накараха да потрепери.

— Тя не е мъртва.

— Какво? — Никс отстъпи още една крачка и в гласа ѝ звучеше същият ужас, какъвто изпитваше Канти.

Но Фрел беше прав. Канти видя как очите на сърната се преместиха към говорещия алхимик. От ноздрите ѝ излизаше мъчително дишане, толкова слабо, че не личеше гърдите ѝ да помръдват.

Сърцето на Канти се сви жалостиво при тази гледка.

„Жива е, но не може да мръдне.“

Със зловещия интерес на алхимик, Фрел коленичи, за да я огледа по-добре. Промърмори:

— Това на шията ѝ черни трънчета ли са?

Канти не се интересуваше от отговора на тази загадка. Преглътна и отмести поглед — но там, където попаднаха очите му, беше много по-зле. Подутият корем на сърната бе започнал да шава като бавно къкреща яхния.

— Фрел… — каза предупредително Канти и посочи.

Алхимикът го сграбчи за рамото и викна на всички:

— Дръпнете се.

Гърченето на корема на сърната се усили. Жално блеене излетя от гърлото ѝ. После коремът се пръсна в дъжд от кръв и разкри гърчеща се маса от бели червеи, всеки голям колкото кутре. Те запълзяха по площадката в смесица от жлъчка и кръв.

Всички отскочиха с ахкане и смаяни викове. Но слепите червеи не им обърнаха внимание, а изпълзяха с гърчене в листатите храсти, за да се махнат от по-осветените части на скалите.

— Какви са тези твари? — попита Никс.

Фрел я погледна, лицето му бе станало пепеляво. Но преди да успее да отговори, от всички страни се надигна трополене. Звучеше като градушка, биеща по каменен покрив.

Канти си спомни странната гледка отпреди малко. Изправи се и се обърна към една пролука между дърветата. През нея можеше да зърне скалните стени от двете страни. От дупките на старите птичи гнезда изскачаха топки, всяка голяма колкото юмрука му, и трополяха надолу по склона. Бяха стотици. Отпред и отзад. Даже и от скалите от другата страна на реката.

Трополенето им се усили до тътен.

Пред очите му една от топките отскочи от стената към тях. Разгъна бронираните си сегменти, черни шипове настръхнаха по гърба ѝ и се разпериха трепкащи прозирни криле. Тя се понесе във въздуха със застрашително жужене.

„Какво е това, в името на пламтящия пишок на Хадис?“

На безмълвния му въпрос отговори Фрел.

Думата звучеше като проклятие.

— Скрийчове…

Никс оглеждаше с ужас мъгливата гора. Тракането на сухи кости около тях се превърна в усилващо се жужене на криле. Звукът се разпространяваше като горски пожар по изсъхнали трънаци. С блъскащо сърце, тя се приготви да побегне, но Фрел улови погледа ѝ и поклати глава.

Алхимикът хвана Канти и го дръпна по-ниско.

— Никой да не мърда — каза тихо.

Джейс сграбчи Никс и я смъкна долу. Понижи гласа си до шепот, насочен към Фрел.

— Скрийчове. Мислех, че са измрели преди векове.

— Написаното с мастило често се крепи повече на надежда, отколкото на сигурност. — Фрел се обърна към тях и заговори бързо, за да сподели каквото знае — знание, което им бе нужно, за да оцелеят. — Скрийчовете са древна напаст. Жилата им парализират, те са месоядни и гнездят в живи твари, за да изхранят малките си. Ловуват на сляпо, привлечени от силните звуци и мириса на дъха на плячката.

Никс се взря към останките на малката сърна. Смъртта милостиво я бе застигнала и тя лежеше изкормена и обезкървена от ордата лакоми червеи. Повечето от тях бяха изпълзели в сенките, но някои все още гризяха зейналата кухина или се въргаляха в кръвта. Вонята на площадката не бе чистата миризма на току-що убито животно, а отвратителната смрад на развала и гнилоч.

Фрел посочи покрай трупа.

— Нагоре. Това все още е единствената ни надежда. Но трябва да внимаваме. Затуляйте дъха си. — Показа как, като покри устата и носа си с широкия маншет на ръкава си. Гласът му стана приглушен. — И се молете царицата им да продължава да спи.

И след тези загадъчни думи ги поведе.

Джейс ги спря край останките на сърната.

— Чакайте — прошепна през края на наметалото си. — Веднъж преписвах едно мухлясало издание на „Праисторическа биология“ на Хаасин. Отпреди четири века. Там се говореше за скрийчовете. И бе посочен възможен начин за предпазване. Според Хаасин червеите насищат жертвите си с някаква миризма, за да отбележат гнездата си. Може би за да попречат на други скрийчове да снесат още яйца във вече заето тяло.

Фрел изгледа по-внимателно Джейс, явно виждаше приятеля ѝ в нова светлина. Никс си спомни за своя разговор с калфата, когато мереше робата си за Възхождането — сега това ѝ се струваше преди цяла вечност. Беше му казала, че обучението му в скрипториума е незаменимо и важно само по себе си.

— Как ще ни помогне това знание? — попита Канти, като се оглеждаше.

Джейс клекна и прокара наметалото си през локвата кръв и жлъчка.

— Ако напоим телата си с такава сигнална миризма, това може да отклони вниманието им, като ги накара да мислят, че вече сме заразени.

Канти кимна.

— Защо не? Определено съм смърдял и по-зле.

Всички бързо напоиха наметалата, робите и панталоните си с кръв и я размазаха по лицата си. Вонята бе толкова гадна, че Никс трябваше да положи усилия да не повърне. Канти посегна към нея с оцапана ръка. Тя трепна и се дръпна, но той само свали от рамото ѝ един тлъст червей, който се канеше да пропълзи в косата ѝ. Никс трескаво огледа тялото си за други, но не видя.

След като свършиха, Фрел се озърна към ордата, бръмчаща из гората.

— Мисля, че единствената причина да не са ни нападнали досега е миризмата на този труп. Нека се молим гнусната му воня да се задържи с нас достатъчно дълго, за да излезем от тяхната територия. Да вървим.

Тръгнаха отново през гората. Мъглата се сгъсти. Покривът от клони над тях се изгуби от поглед. Жуженето на скрийчовете ги следваше по целия път. Крилете им раздвижваха листата при прелитането им. Мъглата трепереше. Катереха се с мъка нагоре, крачка по крачка.

Скрийчовете продължаваха да не им обръщат внимание. След известно време, закрила с ръка носа и устата си, Никс видя няколко накацали в храстите — тънките клонки се поклащаха под тежестта им. Други се бяха вкопчили в чворести дънери, почти сливайки се с кората. Изглежда, ордата се изморяваше.

А после нещо се удари в ръката ѝ току под рамото.

Тя трепна и погледна. На ръката ѝ беше кацнал скрийч. Никс замръзна и го зяпна. Осем чифта членести крака се бяха вкопчили в ръкава ѝ. Тялото му бе разделено на същия брой бронирани сегменти, а двата по средата бяха отворени и от тях излизаха по две крила от всяка страна — горно и долно крило — нашарени с малки венички. Предните сегменти се надигнаха от ръкава ѝ, размахвайки космати антенки, сякаш опитваха въздуха. Виждаха се също и четири зъбати мандибули. Кацналото на ръката ѝ същество дишаше тежко, сегментите му се разширяваха и свиваха. При всяко вдишване редица черни шипове се повдигаха и отпускаха.

Тя си спомни същите тези шипове, забити в гърлото на сърната.

Скрийчът запълзя нагоре по ръката ѝ. Мина по кръвта, оцапала рамото ѝ. Позабави се там и тя затаи дъх — а после най-накрая скочи и отлетя.

Тя потрепери, както от ужас, така и от облекчение. Видя, че другите я гледат, и им махна да продължават.

Скоро пот покри лицата на всички, заплашвайки да отмие петната от бузите им. Вървяха мълчаливо, като се стараеха да избягват жужащата орда, която продължаваше да каца из цялата гора. Но се появяваха нови и нови твари, жужаха и обикаляха сред мъглата и листака.

Зазяпан нагоре, Джейс настъпи с ботуша си някаква суха пръчка и тя изпращя. Той се приведе, когато два скрийча моментално се стрелнаха към него от висините. Минаха над темето му, а после извиха слепешком назад, явно търсейки източника на звука. Той притисна по-силно наметалото към устата си. Гадинките направиха още два кръга и накрая отлетяха с бръмчене.

Фрел повдигна вежди срещу Джейс, предупреждавайки го мълчаливо да внимава.

Продължиха нагоре.

Никой не знаеше докъде се простира територията на скрийчовете, но Никс предполагаше, че все трябва да има някакви граници. Ордата не бе плъзнала, за да зарази долния край на ждрелото през вековете. Сякаш нещо ги държеше тук. Може би беше по-гъстата мъгла; може би някаква миризма във въздуха като тази, която лъхаше от оцапаните им дрехи.

Отпред Фрел спря и раменете му увиснаха.

Другите стигнаха до него и видяха защо е спрял. Реката пресичаше пътя им. Стъпалата продължаваха нагоре от другата ѝ страна.

— Ще трябва да я преплуваме — прошепна Фрел.

Всички знаеха, че опасността не се крие в течението. Тази част от ждрелото бе сравнително равна, така че реката течеше мудно и бе лесна за преодоляване. Но гората от другата ѝ страна гъмжеше от още скрийчове. Скалите отпред бяха надупчени от стотици техни гнезда, както и от по-големи пещери. Ако преплуваха, кръвта щеше да бъде отмита от дрехите и телата им и да ги остави оголени и беззащитни.

— Ще трябва да рискуваме — каза Фрел.

Никой не възрази.

Един след друг влязоха в студената вода. Опитаха се да не пляскат и да не привличат внимание. Никс се държеше до Джейс. Канти беше най-отзад, хванал в една ръка лъка си. Очите им оставаха вперени в небето, във въздуха над тях. Скрийчове жужаха над главите им. Няколко дори цопнаха във водата и запърхаха, само за да бъдат отнесени покрай тях.

Най-после стигнаха до отсрещния бряг. Фрел откри под водата стъпала, които извеждаха от реката, и приклекна там.

— Трябва да вървим бързо. Молете се да сме близо до края на тяхното царство. Ако ви ужилят, бягайте, докато можете. И си помагайте, ако някой падне.

Никс преглътна и кимна.

Фрел се обърна пак към стълбите — но Канти го сграбчи за ръката.

— Стой — каза предупредително принцът.

Фрел се намръщи.

— Знам, че е опасно…

— Не. — Канти се обърна към другия бряг на реката. — Слушай.

Сред туптенето на сърцето си и ужаса във въздуха Никс бе престанала да чува ехтящия вой на следващите ги тилазаври. Глутницата виеше и лаеше, явно надушила колко е близо плячката им.

Канти се обърна към тях и каза само:

— Чакайте.

Победоносният лай на преследвачите се усили, стана по-оживен, заехтя навсякъде. Но Никс и спътниците ѝ не бяха единствените, които ги чуваха. Скрийчовете полетяха над главите им, всички устремени към виещата глутница, готови да парализират нарушителите, като всеки жадуваше да е първият, снесъл яйцата си в тези топли нови гнезда. Небето над реката почерня от телата им, докато ятото се носеше надолу по ждрелото.

Никс приклекна предпазливо във водата, гледаше ги как прелитат. Накрая реката се изчисти от жужащите им криле и само няколко по-тромави скрийча браздяха мъглите.

— Хайде — каза Канти.

Излязоха от реката с прогизнали и натежали дрехи, от които на всяка крачка капеше вода.

Канти погледна към другия бряг и каза:

— Никога не съм бил по-доволен да ме преследват.

— И все пак трябва да бързаме — предупреди ги Фрел. — И помнете какво ви казах преди малко.

Забързаха, вече без да си правят труда да пазят тишина. Лаят на тилазаврите заглушаваше редките звуци на скършени клонки или търкулването на някой камък. Докато тичаха нагоре, победоносният вой се превърна в ужасено болезнено квичене. Никс си представи зверовете, покрити с вкопчени в тях скрийчове, жилени и хапани, мушкани с шипове и заразявани. В нея трепна жалост, особено след като си спомни умиращата сърна.

„Никое същество не заслужава толкова жесток край.“

Полусъсредоточена върху ставащото отзад, налетя право върху Фрел, който се бе заковал на място пред нея. Отскочи от него, само за да бъде изблъскана още по-назад.

После видя причината за внезапното му спиране.

Отпред дърветата се разделяха, за да оголят част от стената на ждрелото и входа на голяма пещера. Гората изглеждаше, сякаш през нея е прокаран тунел до това място, клоните бяха покрити със слоеве сребриста паяжина.

Създателят на тази паяжина излезе от пещерата на дълги членести крака. Беше с размерите на бивол, само че с бронирани плочи на гърба. Влачеше зад себе си дълъг издут търбух. Сегментирани антени се завъртяха във въздуха към тях. Всяка завършваше с очи, които приличаха на черни диаманти с множество фасетки.

Създанието надигна предната част на черупката си и една триъгълна глава защрака с остри мандибули във въздуха. То допълзя до стълбите и им препречи пътя.

— Това е царицата на скрийчовете — изстена Фрел.

31.

Канти остави другите да отстъпват зад него. Знаеше, че за тях има открит само един път, една посока.

„Право през това проклето чудовище.“

Вдигна лъка и потисна ужаса от гледката пред себе си. Наполовина паяк, наполовина оса, царицата приличаше на някакво създание, съшито от различни парчета и измъкнато от дълбините на ифлеленска крипта, или може би демон, призован от техния бог на ужаса Дрейк. Съскаше срещу тях и от порите по лъскавото ѝ тяло излизаше някакъв зловонен газ. Канти не знаеше дали е отровен, но миришеше на гниещите вътрешности на подут от слънцето труп.

Царицата се затътри към тях, като забиваше скелетоподобните си крака в камъните. По задната им страна се редяха остри хитинови куки.

Канти не помръдна. Изпъна тетивата — оперението на стрелата погъделичка ухото му, насочи поглед към тъмната триъгълна глава, полускрита зад ръба на най-горния сегмент, и стреля. Тетивата бръмна и стрелата полетя. Сякаш очаквала това, царицата наклони горния сегмент и стоманеният връх на стрелата отскочи от бронираната черупка.

Канти обаче не беше неопитен ловец. Помнеше един урок, даден му от разузнавача в Облачен предел, който бе първият му учител: „Често се случва не първата ти стрела да убие, а тази, която вече е във въздуха след нея“.

Докато стрелата отскачаше със звън от черупката, той вече бе сложил друга на лъка и го бе изпънал. Пусна я, така че когато царицата се изправи пак, следващата стрела я улучи право в центъра на главата. Въпреки това той не спря, за да се зарадва на този изстрел — особено като се имаше предвид, че създанието съскаше и атакуваше.

Канти остана на мястото си, пускаше стрела след стрела.

Всички попаднаха в целта.

И въпреки това съществото продължаваше да настъпва към него.

Той наклони глава, прицели се и пак пусна тетивата.

Тази стрела прониза челюстите и се заби в тъмното гърло на царицата. Мандибулите щракнаха и я прерязаха на две, но стрелата бе последвана от още една.

„На, опитай пак.“

Атаката на царицата се забави, краката ѝ се заклатиха като кокили на акробат.

Той продължи да я обсипва яростно със стрели, предимно по главата, а няколко бяха насочени към оголените ѝ гърди в търсене на проклетото ѝ сърце, ако имаше такова.

Най-сетне чудовището се сгромоляса на стълбите и се плъзна към него. Едва тогава той се надигна и отстъпи. Все пак посегна през рамо за нова стрела, но не напипа нищо. Беше изпразнил колчана си. Вместо това измъкна нож, за да е готов в случай че царицата покаже някакви признаци на живот.

За щастие грамадното туловище остана неподвижно. Даже в смъртта зловонният газ продължаваше да се лее от издутия търбух, образувайки облак около нея.

Канти се отдръпна.

Фрел дойде при него, дойдоха и другите. Канти очакваше похвали и ликуване, но получи само един разтревожен поглед от наставника си. Другите двама зяпаха назад през реката. В мъглите там тихото жужене на скрийчовете се бе усилило до свиреп вой. Съсредоточен в стрелбата, той бе пропуснал да забележи смяната на тембъра в звука на ордата.

— Идват — каза Джейс.

Дали привлечени от миризмата на своята царица или от одевешните ѝ съскащи викове, скрийчовете явно възнамеряваха да отмъстят за погубената си владетелка.

— Бягайте — каза Фрел. — И не спирайте.

Втурнаха се напред, като заобикаляха възможно по-отдалече изпускащия газове труп, и продължиха нагоре по древното стълбище. Канти вървеше начело — и затова пръв разбра грешката в предположенията им.

Отпред нови четири-пет опасани с паяжина тунела се отклоняваха от мъгливото стълбище. Големи тъмни сенки изпълзяха от тях.

Канти хвърли поглед назад към Фрел, укорявайки приятеля си, че не е знаел истината — невежество, което щеше да ги погуби всичките.

Скрийчовете нямаха само една царица.

Имаха много.

Никс зяпна тъмните фигури, събиращи се на стълбите пред тях. Зад нея яростното жужене на ордата се извиси до ужасно кресчендо и дори мъглата сякаш затрепери. Тя усещаше това бръмчене върху кожата си, в костите си. Тръсна глава, защото звукът се превърна в стършелово гнездо в главата ѝ.

Едва тогава осъзна, че не скрийчовете я тормозят така, а нещо по-познато. Наостри уши за пискливия зов, който прорязваше трескавото жужене на скрийчовете.

Вдигна очи, когато една крилата фигура пикира през клоните и прелетя над главата ѝ, а после се стрелна към небето, сякаш се опитваше да я повлече нагоре — и успя.

Все още усещаше камъка под ботушите си, но в същото време летеше към висините. Образите се припокриваха. Тя виждаше гората около себе си, но също така гледаше как ждрелото се разкрива под нея, докато се носеше високо горе. Дори мъглите не можеха да попречат на новото ѝ зрение. Усещанията ѝ се разпростряха из цялото ждрело, носени от острия писък, който открояваше всяка ниша, клонка, листо и процеп. Видя как скрийчовете се носят над реката. Ако се съсредоточеше, можеше да различи отделните същества в множеството.

Спомни си за един друг подобен момент по време на паническото си бягство от Бърд и тайфата му в Манастира. Сети се как екотът на училищните камбани бе разкрил пред нея ефир на карта на околността. Тя бе използвала това зрение, за да бяга по-уверено по разкрилото се пред нея ниво.

Сега започваше да подозира истината.

„Може би не са били камбаните.“

Дали Башалия вече е бил там? Дали именно той не е призовал по-големия прилеп, който беше убил Бърд?

Но сега нямаше време да мисли за това.

През истинските си очи долу видя как тъмните царици настъпват към нея и другите. Паника разтуптя сърцето ѝ, теглеше я от мъглите обратно към тялото ѝ. Но тя не успя да се върне. Нищенето във въздуха се усили, заличи гледката на стълбите, издърпа я обратно горе. Тя се съпротивляваше.

„Трябва да им помогна.“

Желанието ѝ обаче бе пренебрегнато. Вместо това погледът ѝ бе насочен към блатата. Никс усети енергия във въздуха, като преди гръмотевична буря. Тя се трупаше и събираше около огнената планина на Юмрука, хвърляйки сянка върху блатата наоколо. После се устреми нагоре по ждрелото и го изпълни, носеше се към нея все по-бързо и по-бързо.

През другите си очи видя как Фрел ги дърпа всичките надолу по стълбите. Чу го да казва нещо за пещера, място, където да се скрият от приближаващата орда.

Тя знаеше, че това няма да свърши работа.

От висините гледаше как черната вълна се носи с тътен към нея. От дълбините на този мрак две очи блестяха насреща ѝ. Тя се сви пред този поглед, доловила неговата необятност, непонятната му природа, извечната му древност.

Прииска ѝ се да побегне от него.

Ала нещо засвири и засвистя в ушите ѝ, една мъничка искрица от тази необятност, нещо материално и разбираемо. „Башалия.“ Усети отново вкуса на топло мляко, чувството за някой друг, който споделя нейната топлина. В това имаше нещо, което можеше да проумее, може би дори обич.

Никс се вкопчи в него, когато бурята я връхлетя. Заподмята я като клечка в потоп. Течението я завъртя и я изтръгна от небето, за да я върне в собственото ѝ тяло. Но дори и тогава енергията продължи да се влива в нея през Башалия горе във висините.

Тя ахна, когато тялото ѝ запламтя от тези енергии. Те изпълниха всяка нейна кост, всяка вена, всеки орган. Усещаше как онези древни очи я гледат някъде отдалеч, преценяват студено какво ще направи. А енергията продължаваше да се влива в нея, докато не можеше повече да бъде удържана.

Трябваше да я изпусне навън.

Застанала на стъпалата, Никс се хвана за главата с две ръце и закрещя, освобождавайки тази мощ. Тя изригна във всички посоки, лишавайки света от тайните му. Вече нищо не можеше да бъде скрито от погледа ѝ. За миг тя видя всяка жилка по листата, всяка гъгрица в дървесната кора, всяка гъбичка в почвата. Другите около нея се превърнаха в кости, в биещи сърца, в течаща кръв.

Но това, което изригна от нея, не бе само усилено зрение. Писъкът ѝ отекна с цялата сила на братята на Башалия, превърнат в нещо много по-голямо.

Тя си спомни кошмара си за планинския връх, когато същата тази сила бе трошила камък. Сега нямаше такъв контрол.

Когато бясната вълна излетя от нея, тя бе надигната на пръсти, може би дори отделена от камъка. Силата ѝ помете мъглата и запокити приближаващата се орда обратно надолу по ждрелото. Другарите ѝ се търколиха на различни страни, издухани към храстите и дърветата.

Най-близката царица се сгърчи на стълбите като паяк, изгорен с нажежен въглен. Другите тъмни фигури побягнаха, докато вихърът късаше листа и чупеше клони след тях. Новите ѝ очи виждаха как редиците от мънички сърчица на тварите се свиват ужасено, докато бягаха от стълбите, за да потърсят убежище в сенките и сред скалите.

А после всичко свърши.

Странната ѝ мощ се изчерпи и нозете ѝ стъпиха отново на камъка. Само че не ѝ бяха останали сили. Краката не я държаха. Изостреното ѝ зрение се разпадна на сенки, светли и тъмни петна, сякаш се бе върнала към замъглената си същност. Изнемощяла, тя залитна към твърдия камък, но нечии ръце я подхванаха.

— Държа те — обади се от сумрака Джейс.

После друга ръка я грабна и я вдигна по-високо.

— Не можем да чакаме — заяви Канти.

Фрел потвърди това.

— Цариците може да се върнат, след като първоначалната им уплаха отмине.

Никс усети, че я носят двама. Джейс от едната страна, Канти от другата. Тя не се съпротивляваше, нито пък се преструваше, че има някаква сила. Те я влачеха нагоре и пръстите на краката ѝ се удряха в стъпалата. Тя загуби съзнание за кратко, само за да се събуди отново, объркана и паникьосана.

Но Джейс я окуражи.

Помагаше ѝ и това, че зрението ѝ бавно се връщаше. Отначало се появи дълбината на зелена гора, после детайли от листата и клоните. Възвръщането на силите ѝ отне по-дълго. Главата ѝ се люшкаше между двамата младежи.

Накрая Фрел ги спря.

— Мисля, че успяхме. Би трябвало да можем да починем малко.

Джейс ѝ помогна да се добере до един паднал дънер. Беше ѝ трудно да движи краката си, но успя да измине последните няколко стъпки сама. После благодарно се тръшна на дънера. Огледа се вяло към гигантските дървета, които чезнеха в ниските облаци. Не видя и следа от скали или каменни стени. Осъзна, че Фрел трябва да ги е отвел дълбоко в гората оттатък ждрелото, преди да рискува да спре.

„Слава на Майката…“

Канти също се огледа.

— Стигнахме до Облачен предел. Цял живот съм искал да си домъкна задника тук. — Сви рамене. — Но разбира се, не по този начин.

— Не можем да почиваме дълго — предупреди ги Фрел. — Предстои ни да вървим още два-три дни, за да стигнем до Спокоен кът. А тези гори може да са не по-малко опасни.

Джейс се взря назад по пътя, откъдето бяха дошли.

— Ами другите? Със сигурност кралският легион няма да може да преодолее това ждрело. — Хвърли поглед към Никс, блед и неспокоен. — Или поне не като нас.

Отговори му Канти:

— Може и така да е. Но аз познавам началника на Вирлианската гвардия. Анскар със сигурност е пратил вестоврана до Върховръх. Щом знае по кой път сме поели, значи знае и накъде отиваме и няма да му е трудно да се досети, че може да се насочим към Спокоен кът.

Последва навъсена тишина.

Никс усети, че другите я гледат.

Фрел понечи да я попита нещо, дори пристъпи напред, но Канти го спря със суров поглед.

— По-късно — отсече принцът.

Фрел кимна.

Тя знаеше, че всички искат да я питат за станалото там отзад, но също така виждаха, че е изтощена. „Не че чакането ще промени нещо.“ Не бе сигурна, че може да им даде някакви отговори.

Вдигна глава да огледа забулените в облаци върхове на дърветата.

Джейс забеляза интереса ѝ.

— Не сме видели никаква следа от брат ти. Не и откакто… — Гласът му заглъхна.

— Башалия — прошепна тя.

Сякаш призована от името, една крилата сянка се спусна кръжейки от мъглите горе. Летеше към нея мълчаливо, без писукане или врещене.

„Сигурно и той е изтощен като мен.“

А после брат ѝ се килна настрани, запърха вяло и полетя към земята като камък.

Никс скочи на крака и тръгна със залитане напред. Канти се приближи от другата посока. Двамата заедно уловиха Башалия, като внимаваха за крилете му, и го отпуснаха на земята.

Тя коленичи със свито сърце. Башалия лежеше по гръб и гърдите му едва помръдваха, шията му бе изпъната и извита настрани.

Фрел и Джейс се приближиха забързано.

— Какво му е? — попита Джейс.

Канти обърна главата на Башалия.

— Бедното копеле не разполагаше със защитата на онази зловонна жлъчка. Но въпреки това остана с нас. И си плати за това.

Принцът оголи редицата черни шипове, забити във врата на брат ѝ. Фрел опипа едно кърваво петно на козината и откри назъбено жило.

Канти вдигна очи към Никс.

— Съжалявам.

X.

Лавиране срещу вятъра

Не се страхувай от грешките. Но се страхувай от праведността.

Съвет от „Книга с мъдрости за благородни момчета“

32.

Облечен отново в клашианска бьор-га, за да скрие лицето и фигурата си, Райф крачеше по централния коридор на ветрокораба. Носеше празна плетена кошница и се бе запътил към студената кухня, за да вземе обяда за тяхната каюта. Като всичките им яденета, той обикновено се състоеше от твърдо сирене, още по-твърд хляб и малка бутилка вино за преглъщане на всичко това.

Но сегашното отиване на Райф до кухнята бе не толкова с цел напълване на стомасите им, колкото с цел събиране на информация.

Той и двамата му спътници — Окованият Пратик и бронзовата жена Шая — бяха на борда на ветрокораба „Летящото пони“ от два дни. Но тази сутрин на вратата им бе забодено с кабарчета съобщение, че корабът променя курса си. Според първоначалното разписание „Понито“ трябваше да пътува директно за Търговски брод, голям град, проснал се насред просторните тревисти равнини на Аглероларпок. Това бе диво място без закони и даваше на Райф предостатъчно посоки и начини да изчезне и може би дори да започне нов живот.

Само че сега корабът щеше да спре в Азантия след още две камбани.

„Защо?“

Тъкмо този въпрос го бе накарал да излезе от каютата, оставяйки Пратик с Шая. Промяната го тревожеше, най-вече защото в краткото съобщение не се казваше колко дълго ще се бавят в Азантия. Целият му гамбит за измъкване от Наковалнята разчиташе на това да няма забавяния.

Представи си как Изповедник Рит тършува из пепелта на сваления клашиански кораб и яростта му, когато откриеше, че сред останките няма бронзова статуя. Рит със сигурност щеше да прати ято вестоврани във всички посоки, като обърне особено внимание на двата кораба, заминали същата вечер от Наковалнята.

Райф не можеше да рискува някоя от тези вестоврани да изпревари „Понито“ и да разпространи вестта за възможното присъствие на един крадец на борда, заедно с уникално бронзово съкровище. Тревожеше се също, че промяната бе направена точно сега. Дали бе просто лош късмет — развитие, с което бе добре запознат — или нещо по-зловещо?

Вървеше забързано по коридора, минаващ по цялата дължина на кораба, към кърмата. Нямаше да стигне чак дотам. Общата зала, която включваше студен бюфет и кухня, се намираше по средата и представляваше общо взето разширение на същия този коридор. Той стигна до люлеещата се врата и я бутна, за да влезе в по-голямото помещение. Носът му веднага бе връхлетян от миризмите на потни тела и сирена — макар че не беше съвсем ясно коя от какво е.

Пред него общата зала бе разделена на две половини. Вдясно бяха полиците и шкафовете на корабния бюфет, с дълъг тезгях отпред, където стояха прислужник в небесносиня униформа и навъсен писар, който водеше сметка за дажбите на всеки пътник. Разбира се, за някой и друг сребърен орел отгоре можеха да се купят някои глезотии: сушени плодове, сладки кремове, осолени меса. Имаше даже малка желязна печка на въглища за затопляне на хляб и сирене, но това струваше още половин орел. Райф, чиято кесия бе почти празна след наемането на каюта, подходяща за имрийски търговец, не можеше да прахосва последните си монети за подобни жалки удоволствия.

Макар че главата му бе покрита с кожения шлем и копринения воал на неговата бьор-га, той я държеше наведена при влизането. Докато вървеше към бюфета, крадешком огледа стаята.

От лявата му страна другата половина на общата зала бе огледало на първата. Само че тезгяхът от онази страна ограждаше рафтове с привързани по местата им прашни бутилки, както и редици бурета и бъчвички по пода. Зад него стоеше една дърта кръчмарка и раздаваше малки чашки алкохол с подправки, по-щедри халби бира и гарафи с плодови вина. Предлагаше даже асортимент от тютюневи листа, които можеха да се пушат само тук в общата зала, където един зорък пазач бдеше за всяко пламъче. Никой не възразяваше срещу такова внимание. Всички знаеха за опасността, плуваща над главите им.

Докато пресичаше стаята, Райф оглеждаше внимателно другите пътници — десетина души, предимно кривокраки гулд’гулци, но също и няколко дългурести аглероларпокци със сухи лица. Последните имаха изрязани дупки в горния край на ръкавите си, така че да се виждат клеймата на различните им ранчота. Лица се обръщаха към него. От стотината пътници, возещи се в този газов чувал към далечния запад, неговата групичка бе сред малкото клашианци — поне доколкото бе успял да прецени досега Райф.

Присвити очи го оглеждаха, докато минаваше, и израженията им варираха между предпазливост и открита враждебност. През изминалите два дни Райф обикновено пращаше Пратик да им взима яденето. Това бе необходимо, за да се запази прикритието им. Окованият — който се представяше за член на имрийската каста и говореше свободно клашиански — можеше да завърже разговор, ако някой негов сънародник го заприказва. Райф, от друга страна, знаеше само няколко думи на напевния им език. Макар че в крайна сметка това се оказа излишна предпазливост. Никой от другите клашианци на борда дори не се бе доближил до Пратик.

Причината за тази изолация бе очевидна. Напрежението и враждебността на борда на ветрокораба се трупаха. Всички бяха видели огнената гибел на клашианския кораб на доковете на Въздушен пристан. Вихреха се подозрения. Повечето бяха решили, че трябва да има основателна причина за подобна атака. Защо иначе някой ще рискува да ядоса империята на Южен Клаш? Нещо повече, докато „Понито“ пътуваше над морето, страховете растяха, подклаждани от слуховете за ответен удар, за разгаряща се война. Цялата тази тревожност имаше нужда от фокус и в крайна сметка се бе насочила към клашианците на борда, с техния чужд език и отшелническа природа.

Пратик даже им бе казал, че един пътник го заплюл — обида, която никой имри не би търпял при нормални обстоятелства. Въпреки това Пратик го понесъл безмълвно, защото не искал да привлича излишно внимание. Това враждебно отношение на останалите пътници без съмнение бе забелязано и от другите клашианци. За да избегнат по-нататъшни подозрения, чужденците стояха през повечето време в каютите си и контактуваха с другите възможно най-рядко.

За нещастие сега Райф виждаше, че внезапното и необяснено спиране в Азантия е усилило напрежението до трескави висоти. Недоверие бе изписано на всички лица, които следяха минаването му през стаята. Очите на всички блестяха от гняв, сякаш той бе виновен за всичко, дори за собствените им страхове.

Райф бе дошъл тук, за да подпита заобиколно дали някой знае причината за внезапната нужда „Понито“ да кацне в Азантия. Но за няколкото крачки, които му бяха необходими, за да стигне до тезгяха на корабния бюфет, прецени настроението в стаята и разбра не само, че е безсмислено да разпитва, но и че е много вероятно да го изхвърлят от палубата за небесни салове на кърмата, ако привлече прекалено голямо внимание върху себе си.

Замисли се дали няма да е по-добре просто да слязат в Азантия. Може би групата му трябваше да поеме риска да се крие под носовете на онези, които ги търсят, вместо риска да измине останалата част от пътя до Аглероларпок.

— Какво да бъде? — попита прислужникът, когато Райф стигна до него на бюфета.

Райф остави кошницата върху тезгяха и му подаде картончето си.

— Само обичайната храна — каза завалено, за да изглежда, че халендийският не му е роден език. — Премного ви благодаря — добави с извънредна любезност.

Това само му спечели мръщенето на мъжа, който взе кошницата и се обърна към лавиците, за да събере храната им. Движеше се с мудност, която явно бе умишлена — като неизречена обида. Ръката му се плъзна от едно прясно отрязано парче кашкавал към друго, което вече бе хванало коричка и бе покрито с тъмнозелена плесен. Пусна старото парче в кошницата. Последвалият го самун хляб имаше черни петна от мухъл.

Райф се престори, че не забелязва. „Не му е сега времето да се оплаквам.“ Чу мърморене да се надига зад него от другите маси в близост до тезгяха. Няколко по-високи гласа преднамерено го дразнеха.

— … проклети клашианци…

— … трябва да ги изгорим всичките, викам аз…

— … да изхвърлим цялата им пасмина от кораба…

Старият писар зад тезгяха — чието лице бе постоянно сгърчено в израз на уморено отвращение — взе картончето на Райф и се зае да отбелязва продуктите. Ако се съдеше по изрязания отвор на ръкава му, беше аглероларпокец. Само че клеймото му беше пресечено с друг белег, който сочеше, че е бил прогонен от ранчото си. Небето вероятно бе единственото разрешено му убежище.

— Нещо друго? — попита мрачно мъжът, механичен въпрос, който сигурно бе задавал безброй пъти. — Може би да ви затопля кашкавала?

Райф поклати глава. Даже да имаше нужните пари, усещаше, че е по-добре да се маха оттук, без да чака този твърд като камък кашкавал да се разтопи.

Зад него се раздаде приглушен напевен глас:

— Да, моля. За мен ще е удоволствие да платя.

Той се обърна и видя жена, облечена в бродирана бьор-га, да стои зад рамото му. Тя пристъпи към него, малко прекалено близо, явно търсейки другар сред бурята зад тях.

Той трепна вътрешно.

— Б… бен миди — изломоти поздрав на клашиански, като се стараеше да наподоби колкото може по-точно мелодичния ѝ тон.

Искаше му се да откаже щедростта ѝ, но не говореше езика достатъчно добре. И определено не смееше да бъде разобличен тук. Можеше само да си представи реакцията на вече изнервената група в общата зала, ако се разкрие, че е дегизиран. Представи си дългото падане от кърмовата палуба до горите на Облачен предел долу. „Понито“ почти ги бе прекосило. Едно такова падане със сигурност би представлявало драматично завръщане в родната земя на майка му, неочаквано посещение, което той предпочиташе да не прави.

До него клашианката сложи на тезгяха един сребърен орел. Облечените ѝ в ръкавици пръсти плъзнаха монетата към писаря и отклониха с махване всякакъв опит да ѝ бъде върнато рестото от половин орел.

— За труда ви и за любезното обслужване — пропя тя.

Писарят грабна плячката си и я размаха към прислужника. Плесенясалият твърд кашкавал веднага бе сменен с по-хубаво парче и двамата мъже отидоха до желязната печка.

Окованата се приведе към Райф.

— След като трябва да чакаме кашкавала ти да се разтопи… — напевността в шепнещия ѝ глас изчезна и един остър връх го бодна отстрани, майсторски насочен към далака му, — навярно бихме могли да поговорим.

Той се обърна достатъчно, за да надникне през процепа в коприната, забулваща лицето ѝ. Очите с цвят на мед, които отвърнаха на погледа му обаче, бяха достатъчно познати.

Той притвори отчаяно собствените си очи от невъзможното положение, в което се бе озовал.

Беше Лира хи Марч.

Застанал до прозореца на каютата, Пратик за стотен път се чудеше какво прави тук. Беше се съгласил да придружи крадеца и неговото съкровище с надеждата да поднесе този ценен трофей на Имри-Ка и може би да спечели свободата си.

Опипа железния нашийник на врата си. Още помнеше и щастието, и ужаса, когато тази лента бе запоена около гърлото му. Още имаше белег от горещия метал, който бе изгорил нежната му плът въпреки керамичната изолация. Нашийникът бележеше високото му постижение, че бе спечелил ранга на великрист по алхимия, но също така го обвързваше навеки с господаря му, Релис им Малш. Той се опита да си представи какво би било да се освободи от тази тежест. Струваше му се, че ще се откъсне от земята и ще литне, ако някога тази котва бъде прерязана.

Но дори тази мечта бе съпътствана едновременно от надежда и ужас.

Свали ръка.

На доковете в Наковалнята Райф до последния момент не го бе предупредил за смяната на корабите, като не му остави друг избор, освен да го последва. Но накъде водеше този нов път? Дали щеше пак да свърши пред трона на Имри-Ка? Или Пратик щеше да остане завинаги изгнаник. Окован, нарушил връзката си, вечно бягащ?

Беше се опитал да сподели тези свои тревоги с гулд’гулския крадец, но не получи истински отговори, само срязване. „Твърде много неща висят във въздуха“, бе казал Райф и бе посочил ветрокораба, опитвайки се да притъпи с веселие неопределеността на думите си.

На Пратик даже му бе минало през ум да се приближи до някоя от другите групи клашианци на борда, да разкрие измамата си и да моли за прошка. Но знаеше, че подобна постъпка вероятно ще доведе до смъртта му, особено след огненото унищожение на кораб с клашианския герб. Той носеше частична вина за тази трагедия.

А имаше и още нещо, истинската причина да запази мълчание.

Пратик се обърна към бронзовата фигура.

Шая стоеше до другия прозорец. През последните два дни рядко се бе отделяла от това място, къпеше се в ярката слънчева светлина. Дори бе свалила бьор-гата си и бе останала безсрамно гола, излагайки колкото може по-голяма част от себе си на Небесния отец. Под Неговия ярък взор бронзът ѝ се бе стопил и бе станал невъзможно мек и топъл. Плитките ѝ се бяха разделили на отделни косъмчета, толкова фини, че можеха да бъдат отметнати от бузите ѝ или затъкнати зад ушите.

При повърхностен поглед човек лесно можеше да я сбърка с всяка друга загоряла жена, само дето бе невероятно красива. Единствено очите ѝ издаваха нейната неестественост. Те бяха видимо стъклени и сияеха с вътрешен огън, който не можеше да бъде пренебрегнат. Енергията придаваше на лазурните ѝ очи тъмносиния цвят на ударено от мълния море. Той намираше погледа ѝ — когато тя благоволеше да погледне към него — за плашещ и необясним, и в същото време хипнотично красив.

Пратик не разбираше нищо от работещата в нея алхимия, която ѝ даваше живот и сила. В него бушуваше един спор. „Дали това изобщо е алхимия? Или тя наистина е докосната от бога?“ Тъкмо този въпрос го задържаше при нея и Райф. Независимо от отговора, той усещаше, че тя е творение отпреди най-старите истории, може би дори отпреди Короната да бъде изкована в огън и лед — онова, което на Древния език се наричаше Панта ре Гаас, Забравените епохи.

„Така че как бих могъл да те изоставя?“

Премести се до нейния прозорец, за да я изучи по-внимателно. Напоследък нещо в нея го смущаваше, но не можеше да установи какво е.

Лицето ѝ бе изложено изцяло на слънцето и по бузите ѝ играеха наситени медни багри, от розово до тъмночервено. Събираха се на устните ѝ, за да създадат руменина, която подчертаваше извивката на устата ѝ. Долната част на корема и краката ѝ, намиращи се в частична сянка под перваза на прозореца, оставаха по-тъмно бронзови и по тях се виеха кафяви и тъмножълти тонове. Задната ѝ половина, скрита от слънцето, също бе тъмна и подчертаваше широчината на ханша и извивката на задника ѝ. Погледът му се плъзна нагоре към издутините на гърдите ѝ, не по-големи от зрели сливи, но идеално оформени, с тъмнобронзови кръгове и зърна, вирнати към слънцето.

Продължи да гледа изваяната ѝ красота. Лесно можеше да приеме, че една богиня би пожелала да влее същината си в подобна форма. Искаше му се да плъзне ръце по извивките ѝ, но не както един мъж би опипвал такава жена, а по-скоро като учен, който иска да изследва и разбере загадката, стояща пред него.

Объркан от нея, от собствените си чувства, той се извърна към прозореца.

Долу скалите на Земелом вече оставаха зад кърмата — ветрокорабът напускаше границите на Облачен предел, за да се понесе високо над Залива на обещанията. Отпред ширналата се Азантия обхващаше брега на север. От тази височина той можеше да различи звездовидните стени на Върховръх. Хиляди бели платна се протягаха от градското пристанище и осейваха синьото море. В другия край на града десетки балони се издигаха и спускаха на въздушните докове, проснали се на хиляди акри. Някои от корабите бяха големи колкото „Летящото пони“, но имаше и множество по-малки. Имаше също и бойни кораби, пред които техният изглеждаше като джудже, привързани в собствени докове на североизток.

Пратик бе идвал в града няколко пъти с Релис за търговия или на дипломатически мисии, но го намираше за хаотичен и безреден. Изобщо не приличаше на имперската столица Кисалимри, чието название означаваше „целунат от боговете“ — и изглеждаше, че наистина е така. Той си представи просторните градини, белите сараи и трийсет и трите кули, увенчани със златни фигури от божествения пантеон. Под обсидиановия юмрук на Имри-Ка редът се спазваше строго. Всички нисши касти имаха своята роля, като колелцата на някаква гигантска машина, и никой не смееше да се отклони от поставените му задачи.

„Освен мен.“

Тази нова роля, освободен от каста и правила, едновременно го вълнуваше и плашеше. Винаги бе мечтал да е свободен, да се отърве от железния нашийник на врата си, но докъде щеше да го отведе този път? Опасността бе голяма, но той не се страхуваше от смъртта. Беше прекарал целия си живот с кама на гърлото и всяка погрешна стъпка можеше да го погуби. Не, това, което в действителност караше сърцето му да се свива, бе да си представи живот, в който той сам взима решения, в който е напълно свободен от голямата машина на Клаш — а накрая надеждата му да бъде погубена.

„Това би било по-лошо от всяка смърт.“

Взираше се през прозореца, докато ветрокорабът се снижаваше към доковете на Азантия, лавирайки срещу вятъра, който на тази малка височина винаги духаше от изток. През последните дни, докато „Понито“ пътуваше над морето от гулд’гулските територии, корабът се бе носил по два въздушни потока, течащи в противоположни направления над цялата Корона. Издигаше се, за да навлезе в топлите ветрове, духащи винаги на запад, и се носеше по това течение, докато не се нагорещи прекалено, а после се спускаше в по-студения поток, течащ в обратна посока, лавирайки срещу вятъра. Щом се охладеше, се издигаше пак. Отново и отново. Нагоре и надолу. Като морски кораб по вълните.

Сега обаче изглеждаше, че няма да се издигат повече.

„Понито“ изви към полята северно от Азантия, готвейки се да кацне.

Докато корабът се обръщаше, Шая правеше същото. Лицето на бронзовата жена се въртеше в обратната посока. Тя даже се премести на другия прозорец, принуждавайки Пратик да се дръпне от пътя ѝ. Опитваше се да продължи да се взира към скалите на Земелом.

„Какво прави тя?“

А после го осени. Най-после разбра какво го бе смущавало цяла сутрин. По време на пътуването тя рядко бе изричала някоя дума — само няколко кратки коментара, изразяващи главно бързане към някаква цел, известна само на нея. През последните два дни непрекъснато бе гледала на запад. Райф му бе споменал за тази особеност в поведението ѝ и за мнението си, че онова, което търси Шая, се намира там.

Само че в течение на днешната дълга сутрин Шая бе започнала да се извърта, като слънчевата сянка, движеща се по циферблата на годишния часовник в центъра на Кисалимри. Лицето ѝ лека-полека се бе измествало от западната посока и сега гледаше право на изток. Това бе още по-очевидно, докато „Понито“ се готвеше да каца.

„Какво се е променило?“

Той се приближи до нея, докато тя стоеше до прозореца. Шая се взираше оттатък скалите, към древната зелена гора на Облачен предел. По-надалеч той едва-едва различаваше най-високата точка в тези земи, почти скрита от облаците. Булото на Далаледа.

Докато ветрокорабът извиваше, за да кацне, Шая непрекъснато се въртеше, за да продължи да гледа на изток.

— Какво има? — промърмори той, повече на себе си, отколкото на нея.

Тя обаче му отговори, без да поглежда към него.

— Трябва да се върнем.

— Къде?

Тя пак млъкна.

— Шая, къде искаш да отидем? — настоя той.

Тя продължаваше да не му обръща внимание. Но оттенъците по голата ѝ кожа замърдаха по-усърдно, издавайки вълнението ѝ.

Уплашен, че нещо ужасно се е объркало, Пратик се обърна към вратата на каютата.

„Къде е Райф?“

33.

— Как? — попита Райф, докато вървеше по централния коридор на „Понито“ към каютата си с опрян в тялото му нож. Тази единствена дума съдържаше множество въпроси: Как бе възможно Лира да е тук? Как го беше намерила? Какъв бе планът ѝ за всички тях?

Лира оставаше зад него, насочила върха на камата си към левия му бъбрек. Беше го извела от общата зала, след като взе кошницата със затоплен кашкавал и хляб, която сега носеше в лявата си ръка. Явно не искаше той да се опита да я използва като оръжие.

Докато вървяха по коридора, струйка кръв се стичаше по гърба му и по цепката на задника му.

— Как ни намери? — попита той, спирайки се на този въпрос от многото, които се блъскаха в главата му. Когато бе видял за последно господарката на гилдията, тя участваше в блокадата по границата на Котела.

— За малко да не успея, удаде ми се едва в последния момент — отвърна тя с дразнещо спокойствие. — С годините съм забравила колко хитър и хлъзгав можеш да бъдеш.

— Години, които загубих, защото ти ме предаде на архишериф Лаач.

Тя сви рамене и премести ножа по-нагоре, порязвайки го дълбоко.

— Това предателство ми позволи да усиля благоразположението на Лаач към мен и връзката ни служи добре на гилдията през последните две години.

— А, значи трябва да се радвам, че съм бил толкова полезен — каза Райф, почти изпълнен с уважение към безжалостната ѝ практичност. Хвърли бегъл поглед назад към нея. — Но още не си ми казала как се озова тук.

— В Котела до мен стигна вест за група клашианци, напуснали един бардак, съседен на онзи, който изгорих. Едва тогава си спомних за едно тъмно лице, скрито до твоето, когато налетях на теб в затвора на Наковалнята. В онзи момент бях толкова изненадана, че не отдадох значение на това.

Райф си представи едновременно лицето на Пратик и пламъците, танцуващи по покривите, когато бяха изскочили на улицата.

— За жалост вестта стигна до мен твърде късно, защото една конкретна карета вече бе минала през блокадата ми. Имах време само да яхна един бърз кон и да препусна след вас. Предвид късния час, прецених, че се опитвате да се доберете до някой ветрокораб. За да ви спра, препуснах главоломно нагоре по Зигзагообразния път към Въздушен пристан.

Райф си спомни колко дълго бе отнело на каретата им да изкачи криволиците на този път. Наистина други коне бяха подминавали тътрещата се каруца, понесли самотни куриери или закъснели пътници.

„Един от тях трябва да е била Лира.“

— В крайна сметка се качих на ветрокораба с клашианския герб, погрешно решила, че той е вашата цел. — Върхът на камата се заби по-дълбоко.

От него гледах как група увити в роби фигури се втурват от една карета към кораб, носещ извитите рога на Аглероларпок. Напсувах те толкова високо, че се изненадвам, че не си ме чул. Все пак успях да сляза и да се кача на този кораб миг преди да освободят въжетата. Което се оказа голям късмет за мен.

Райф преглътна надигналото се чувство на вина, мислейки за огнената гибел на другия кораб. Но смъртта на още хора предстоеше да бъде стоварена върху съвестта му.

— За да претърся незабелязано този кораб — продължи Лира, — последвах твоя пример. Проследих трима клашианци, нахълтах в стаята им и бързо им видях сметката. После взех една бьор-га, за да остана скрита.

Райф затвори за миг очи, зачуден колко още могат да се окървавят ръцете му.

— Ами това непредвидено кацане в Азантия?

— Пратих една корабна вестоврана до града снощи, за да им съобщя кой е на борда. Тази сутрин се получи отговор със заповед корабът да кацне и да се приготви за обиск. — Лира се приближи още повече. — А докато това стане, възнамерявам да се погрижа да кротуваш и да не те изпускам от поглед.

Райф бе стигнал до каютата си и вече съзнаваше, че е победен. Но таеше една надежда и тя бе скрита зад тази врата. Той отключи и се остави да бъде блъснат вътре от Лира. Тя го последва, без да изпуска яката на робата му, като продължаваше да държи ножа опрян в гърба му.

Пратик направи крачка към него с угрижена физиономия — а после отстъпи, щом зърна придружаващата го забулена фигура.

— Кой е това? — попита той и повтори същите думи на клашиански, заблуден относно самоличността на Лира. — Бир се каан?

Лира не му обърна внимание. Вместо това ахна при гледката на другия обитател на каютата. Спря Райф на две крачки зад прага.

Райф използва моментното ѝ смайване от голата бронзова фигура, за да заговори.

— Позволи ми да ти представя Шая — каза той. — Шая, това е Лира хи Марч, господарка на гилдията на крадците.

Пратик отстъпи на още една крачка, осъзнал заплахата, стояща зад Райф.

Шая изви глава към тях, премигна веднъж, после небрежно се обърна пак към прозореца.

„Дотук с идеята за бронзовата кралица-воин, която ще ми се притече на помощ.“

Корабът вече се бе наклонил достатъчно, та пред очите им да се появят приближаващите докове.

Лира не охлаби нито за миг хватката си върху яката му. Бързо се окопити.

— Изумително. Нямах представа за мащабите на това чудо — промърмори тя. — Вече разбирам защо си го откраднал.

Райф долови алчността в думите ѝ и се опита да я използва в своя полза.

— Тя струва купища пари. Говорим за баснословна сума, дори ако я разделим на две. — Пратик му се намръщи, затова той се поправи. — Или дори на три.

Лира запази мълчание, обмисляйки предложението му, като без съмнение претегляше вариантите си. Би могла да ги убие всичките и да се опита да офейка сама със съкровището. Но вече се бе надцакала, като бе предупредила Азантия. За да има някаква надежда да отмъкне този трофей, щеше да се нуждае от тяхната помощ. Винаги можеше да се отърве от тях по-късно. Разбира се, най-лесният и безопасен избор бе да се придържа към сегашния си план и да предаде трофея на легионите в Азантия, като получи някакво мизерно възнаграждение за услугите си.

Райф я погледна през рамо, опитвайки се да прецени какво ще е решението ѝ.

Тя изучаваше бронзовото съкровище. Той знаеше, че е едно да съставиш безстрастно подходяща стратегия, когато трофеят не стои пред теб, но сега Шая сияеше в слънчевата светлина — факла, пламтяща от обещание за несметни богатства.

Ръката на Лира се напрегна.

— Не…

Райф не бе сигурен какво отрича тя. Все пак ножът ѝ не се бе забил в бъбрека му. Погледът ѝ се стрелна към него, сякаш се канеше да му обясни… а после светът около тях избухна.

Всички залитнаха към прозорците, макар че ножът нито за миг не се отдели от тялото му.

По целите докове ветрокораби изригваха в големи огнени експлозии. Разкъсани балони плющяха сред пламъци и дим. Всеки кораб подпалваше съседните. „Понито“ спря захода си и започна да се отдалечава от това унищожение.

Докато корабът обръщаше, Райф зърна един самотен бързолет да се стрелка над огнената площадка, плюейки малки пламъци, за да маневрира. Изглеждаше като мишка, която се опитва да избяга от горяща къща. Или пък не се опитваше да избяга. Малки тъмни буренца се търкулваха от кърмата му и избухваха в пламъци. Едно от тях улучи друг привързан ветрокораб и миг по-късно балонът му се разцепи, бълвайки огън. А бързолетът продължаваше да се носи над доковете, сеейки унищожение след себе си.

Райф забеляза две неща.

Първо, на малкия черен флаг, веещ се зад съда, бяха изрисувани кръстосаните саби на клашианския герб. И тогава разбра.

„Ето го отговора на империята за станалото в Наковалнята.“

Погледна Лира. Сигурно и други вестоврани — като онази, пратена от нея — бяха потеглили от кораба снощи и бяха разпространили из града новината за гибелта и унищожението в Наковалнята, и това бе стигнало до ушите на клашианските саботьори, внедрени в Азантия.

Обърна се пак към прозореца, съсредоточавайки се пак върху бързолета. Пътят му, колкото и криволичещ да беше, водеше на североизток, към укрепения ъгъл на доковете, където бяха пристанали големите военни кораби. Гигантските им балони, украсени със слънцето и короната на Халенди, се издигаха над унищожението, примамливи мишени за атакуващия кораб.

Той се устреми към тях, но Райф знаеше, че подобен опит е безсмислен.

Докато малкият съд се носеше към привързаните бойни кораби, залп от пламтящи копия излетя от редица балисти — гигантски арбалети, разположени по края на площадката. Дългите стрели оставяха във въздуха дири от огън и дим. Един стоманен връх улучи клашианския бързолет и го пръсна на трески. Друг разкъса и подпали балона му. Останките прелетяха още четвърт левга, преди да се разбият в земята, образувайки огнена ивица, без изобщо да се доближат до доковете на великанските бойни кораби.

Но вредата вече бе нанесена.

Половината въздушен пристан на града гореше, забулена в дим.

За жалост това не бе единствената вреда.

Пратик залитна назад от прозореца, когато едно от огнените копия на балистите профуча покрай него. То улучи балона на „Понито“ с достатъчна сила, за да разтърси целия кораб. Всички вдигнаха глави, изчакаха един миг, а после чуха приглушен тътен.

Високо над тях се изду огнено кълбо и блъвна дим.

„Понито“ се килна на една страна и се завъртя, носейки се настрани от огнената разруха долу. Пред тях за миг се разкри Заливът на обещанията — а после корабът наклони нос и започна да пада.

Всички бяха запратени през каютата и Райф прие съдбата си.

„Унищожението, което причиних в Наковалнята, най-после ме застигна.“

Спомни си за един урок, на който го учеше някога майка му: „Поправяй си грешките, преди те да ти съсипят живота.“

„Трябваше да я слушам повече.“

Следващият урок не бе толкова сладкодумен.

Лира го сграбчи и го блъсна към вратата.

— Размърдай си задника!

Пратик разбра заповедта. Беше летял на достатъчно ветрокораби, за да се досети за намеренията ѝ.

— Към небесните салове.

Пратик разбираше също и нейната припряност. Времето, което имаха, за да избягат, бе ограничено. Малките салове обикновено се използваха за превоз на пътници или стоки между земята и въздуха, но също така служеха и като средство за напускане на падащ кораб. Освен това той знаеше, че тези салове обикновено са прекалено малко на брой, за да поберат всички на борда. И което бе по-лошо, се намираха на кърмата, в другия край на кораба.

Райф пренебрегна господарката на гилдията и извика през каютата:

— Шая, при мен!

Пратик също се обърна. Бронзовата жена продължаващо да стои до прозореца, широко разкрачена и опряла едната си ръка на перваза. Тя завъртя очи към Райф. Крадецът бе единственият, когото слушаше.

Въпреки това Пратик посегна и я хвана за другата ръка. Дланта ѝ пареше в неговата. Багрите по кожата ѝ се вихреха тревожно. Той се опита да я повлече със себе си, но тя бавно се обърна пак на изток, неумолимо теглена в онази посока.

Лира изруга, обърна се и изхвръкна през вратата. Изоставяше ги, явно решила, че животът ѝ е по-ценен от всякакво съкровище. Вратата остана отворена и през нея се виждаха хора, тичащи с викове покрай каютата им, много от тях полуоблечени. Всички се бяха втурнали към кърмата, докато носът на кораба се накланящо все повече.

Райф се стрелна към бронзовата жена.

— Шая, трябва да бягаме. Ти може и да преживееш падането, но ние не.

Тя го пренебрегна и продължи да се взира към скалите на Земелом.

Пратик още я държеше за ръката.

— Ела с нас — настоя той. — Ще те заведа където искащ да отидеш. Кълна ти се.

Тя се обърна към него. Пръстите ѝ стиснаха неговите, сякаш мълчаливо приемаха обещанието му.

— Ще направя каквото мога — зарече се той.

Тя най-сетне го последва към вратата.

Райф вървеше от другата ѝ страна.

— Трябва да стигнем до последния сал, преди да е заминал.

Когато излязоха в коридора, там вече нямаше хора, само захвърлени при бягството куфари, някои разсипани, в един от тях блестяха разпилени бижута. Райф посочи към кърмата.

— Шая, заведи ни до кърмата на кораба.

Тя кимна и ги поведе, отначало бавно, но после набра скорост. Двамата хукнаха след нея. Подът продължаваше да се накланя, въжетата стенеха и корабът трепереше, запращайки ги ту насам, ту натам, докато тичаха. Все пак, благодарение на празния коридор, бързо стигнаха до общата зала по средата на кораба.

За нещастие другият ѝ край бе задръстен от човешка блъсканица, изпадналите в паника хора бяха запушили изхода към кърмовата част на „Понито“. Без да забавя ход, Шая се вряза в тях. Хващаше ги за ръцете или за вратовете и ги размяташе настрани като парцалени кукли. На тълпата ѝ отне няколко мига да осъзнае какво ги атакува: огромна гола бронзова жена, подхранвана от огньовете на Небесния отец, с пламтящи като пещи очи. Разнесоха се писъци на ужас, хората се мъчеха да се отдръпнат.

Тя си проби път с лакти до коридора оттатък. Двамата я последваха, само за да го заварят претъпкан с пътници и екипаж. Но писъците вече бяха привлекли вниманието към тях. Тълпата се отдръпваше от бронзовата богиня, крачеща през нея. Някои от хората се опитваха да се покатерят върху други. Повечето се хвърляха в изоставените каюти, зеещи от двете страни на коридора.

Шая продължи да гази сред тях, оставяйки много контузени и виещи от болка зад гърба си — което само подтикваше тези отпред да освободят коридора.

Най-сетне изскочиха на кърмовата палуба. Из цялото просторно помещение ехтяха викове и писъци, съсредоточени около саловете с натоварени на тях овързани сандъци и бурета. Въжетата на някои се бяха скъсали и купчините се бяха катурнали, образувайки препятствия. За да стане хаосът още по-голям, пространството бе изпълнено с дим, който нахлуваше през отворените врати отзад.

Запробиваха си път към светлината. Кърмовата палуба бе отворена към небето навън, изпълнено с пламъци и парцаливи ивици от балона. Задната част на „Понито“ вече се бе натикала в останките от въздушния балон, докато носът се накланяше все по-ниско. Нов гръм разтърси кораба и той започна да пада още по-бързо. Пламъците и парчетата от балона за миг изостанаха, разкривайки небето.

Всички загубиха равновесие — освен Шая.

— Там! — изрева Райф и посочи към откритата палуба.

Шая разбра. Сграбчи Пратик и Райф за ръцете и наполовина ги повлече, наполовина ги понесе през остатъка от наклонената палуба. Стигнаха до железните рами, наредени покрай отвора, където обикновено стояха небесните салове.

Бяха останали само два от шестте.

Единият сал се възползва от открилия се простор и изхвръкна от задната част на кораба, изстрелян от същия механизъм като на гигантските арбалети долу. Малкият затворен съд се издигна високо в небето — а после от купола на върха му изскочи малък балон, който го подхвана, преди да е рухнал като камък към морето далече долу. Миниатюрни струи алхимичен огън изригнаха от кърмата му, за да го отдалечат от горящото „Пони“.

Шая ги помъкна към последния останал сал. Задната му врата все още беше отворена. От хората на пода се надигнаха няколко закъснели бегълци. Един се опита да пропълзи в сала, само за да залитне назад, хванал се за гърлото. Рухна настрани и се видя забитият там нож без дръжка.

Едва сега Пратик забеляза, че хората, лежащи на пода зад този сал, не са зашеметени.

Бяха мъртви.

Отвътре се разнесе вик:

— Крайно време беше да се появите!

Шая ги довлече достатъчно близо, за да видят Лира, приклекнала в празния търбух на сала. В едната си ръка държеше окървавен къс меч, а в другата — сребрист нож за хвърляне. Не ги беше изоставила, само бе изтичала напред, за да заеме един от саловете и да го задържи с оръжие, докато пристигнат.

— Влизайте, бързо — заповяда тя.

Шая ги хвърли в сала и ги последва. Единственият друг човек вътре бе мъж от екипажа със синя униформа, седнал при кормилото и педалите. Той зяпна ужасен създанието, което току-що се бе качило на неговия съд.

Щом всички се озоваха вътре. Лира насочи камата си към него.

— Тръгвай или умри.

Райф се завъртя към глутницата отчаяни хора зад сала. Няколко от тях носеха деца на раменете си.

— Чакай. Можем да вземем…

Салът се понесе рязко напред, като едва не ги изхвърли през задната врата. Пратик успя да се хване за една висяща каишка. Въпреки това загуби равновесие и за миг увисна. Шая бе сграбчила Райф за яката, за да го задържи вътре.

Салът излетя високо във въздуха, а после носът му се наклони надолу.

Пратик още не бе вдишал — вдиша едва когато чу плющене отгоре. Балонът се разви, въжетата се изпънаха и подхванаха падащия съд. Пратик рухна тежко върху палубата и се разкашля от облекчение.

През отворената врата се виждаше как „Понито“ пада и балонът му оставя димна следа във въздуха. Накрая се заби в морето, вдигайки огромен фонтан от пръски. Пламтящите останки на балона го последваха и покриха водата, където продължиха да горят.

Благодарен, че е оцелял, Пратик се обърна към Райф. Лицето на крадеца бе почервеняло от ярост и той насочи гнева си към Лира, която бе прибрала меча, но бе оставила ножа в ръката си.

— Можехме да спасим още поне десет души — рече вбесен и посочи развалините на „Понито“.

— Може би, но трябваше да взема предвид теглото на бронзовото ти съкровище. — Лира хвърли преценяващ поглед към Шая. — Сигурно само тя тежи колкото няколко мъже.

Пратик неохотно призна пред себе си, че тя е права. Водачът на сала се бореше с кормилото и въртеше педалите с оросено от пот чело. Даже само с тях четиримата на борда теглото на Шая явно бе проблем. През тесния прозорец отпред се виждаше, че салът се спуска бавно към морето долу. Мъжът дръпна някаква ръчка до коляното си и от задния край изригнаха пламъци, току под отворената врата зад тях.

Пратик се отдръпна от този алхимичен огън.

— Няма да успеем да стигнем до брега — заключи водачът с гримаса, докато се мъчеше да забави падането им.

Пратик огледа морето. Рухването на „Понито“ го бе отнесло далеч от Залива на обещанията. И което бе по-лошо, при бягството им малкият сал се бе изстрелял още по-навътре в морето.

Водачът използва маневрените пламъци, за да ги обърне към далечния бряг. Въпреки това салът се спускаше все по-ниско.

— Прекалено сме тежки — предупреди ги мъжът.

— Какво ви казвах? — Лира привлече отново вниманието на Пратик. Беше извадила меча си и го бе насочила към тях. Върхът му се колебаеше между него и Райф. — Изглежда, ще трябва да облекчим товара.

34.

Райф вдигна длани към Лира, което само привлече вниманието на меча ѝ към него. Той потърси трескаво някакъв аргумент, за да запази всички на борда. Замисли се дали да не заповяда на Шая да изхвърли господарката на гилдията от сала, но ако изречеше подобно искане на глас, това би сложило край на всяка надежда за помирение. А и честно казано, не бе сигурен, че Шая ще се подчини. Досега волята и действията ѝ се оказваха прекалено капризни.

Все пак тази мисъл му даде аргумент.

Райф сложи ръка на гърдите си и заговори бързо, сякаш животът му зависеше от това — което си беше истина.

— Чуй ме. Лира. Шая ще слуша само мен. Ако се надяваш да офейкаш с нея, ще имаш нужда от сътрудничеството ѝ, тоест от мен.

Тя сви рамене и насочи острието към Пратик, който отстъпи крачка назад.

Райф застана пред Окования.

— И без съмнение знаеш, че имах причина да освободя Пратик, Окован към Релис им Малш — негодник, който ти е известно, че търгува с алхимични тайни.

Това беше лъжа, но Райф подозираше, че тя няма да признае невежеството си за нещо, което той твърди, че знае.

Продължи да говори, като сочеше Пратик.

— Това е неговият главен алхимик. Той знае за древните загадки и тайнства повече от когото и да било. Тъкмо той поддържаше Шая в движение с помощта на алхимикали, които само той може да изработи, за да я зареждат и да ѝ дават сила.

Райф се обърна за потвърждение към Пратик и повдигна вежди с надеждата, че той ще подкрепи лъжата.

Окованият разбра и скръсти ръце.

— Създания като Шая са известни на малцина в Южен Клаш. Моят господар държи в сарая си в Кисалимри важна библиотека, претъпкана с древни томове, някои написани скоро след Панта ре Гаас. Библиотеката е посещавана от самия дреш’ри на Имри-Ка.

— Забраненото око — преведе Лира и присви очи с отвращение.

Райф разбра. Носеха се слухове за такава клика, която се ровела в древното минало, търсейки опасни знания. За тях се говореше също, че използвали жестоки и кървави методи, дори принасяли в жертва бебета, за да постигнат целите си.

Райф гледаше Пратик и се чудеше колко ли от онова, което бе казал току-що, е истина. Знаеше, че за един Окован е трудно да лъже. Затова подозираше, че в думите му има нещо вярно.

Лира стигна до същото заключение и свали меча.

— Тогава какво предлагате?

Райф беше готов за този въпрос. Посочи към прозореца.

— Може да не успеем да стигнем до халендийския бряг на север или дори до блатата на юг, но скалите на Земелом са по-близо. С попътен вятър би трябвало да можем да се доберем до Облачен предел.

— На изток — промърмори Пратик и хвърли поглед към Шая.

Райф кимна.

— Може би ще мине време, преди някой да осъзнае, че едно определено бронзово съкровище не е потънало в морето. Междувременно, ако човек иска да се скрие, онези мъгливи гори биха му дали идеалното убежище.

Лира се обърна към водача на сала.

— Можем ли да стигнем дотам?

Той въздъхна тежко и насочи носа на съда към скалите.

— Може би, но на косъм.

Лира прибра меча си, но продължи да стиска ножа.

— Ако искаш да живееш, ще го направиш.

Всички се събраха зад него. Високият тъмнокос мъж се бе привел над кормилото и въртеше умело педалите с тихо скърцане на скрити жици и колелца. Ако се съдеше по дупката в горния край на ръкава му, беше аглероларпокец. Клеймото на ранчото му бе задраскано с Х, също като на писаря на бюфета. Изгнаник, прокуден да се носи вечно по ветровете. Това бе печална съдба, но тя бе развила умение, което Райф определено оценяваше в момента.

Салът продължаваше да се спуска към морето. Скалите се издигнаха пред тях, сякаш възнамеряваха да преградят пътя им. Но те продължиха и мъжът показа майсторлъка си. Най-после стигна до издигащата се скална стена и използва възходящото течение покрай нея, за да ги изстреля високо над ръба на Земелом. Скоро килът на сала се плъзгаше гладко над мъглите, скрили зелената гора долу.

Райф се загледа напред, към родната земя на майка си. Не обърна внимание на черните зъбери на хоризонта, бележещи далечното Було на Далаледа. Вместо това се съсредоточи върху две по-близки пролуки сред бялото пухкаво море. Те показваха местоположението на две горски езера — зеления Ейтур и синята Хейлса, известни просто като Близнаците.

Райф посочи между тях.

— Можеш ли да стигнеш до Спокоен кът?

— Да — отвърна водачът. — Ветровете ни носят натам, така че би трябвало да се доберем на косъм.

Лира повдигна вежда към Райф. Това бе най-големият комплимент, който господарката на гилдията правеше, и то много рядко. Все пак Райф не хранеше никакви заблуди. Макар че в момента бяха неохотни съюзници, това можеше коренно да се промени, щом стигнат до горския град.

Той обърна поглед към Шая, която също се взираше напред.

„Чудна работа…“

Райф разбираше колко странно е това. Намръщи се над рамото ѝ към откритата кърма, на запад — посоката, накъдето тя се бе взирала неизменно преди. Пратик улови погледа му и може би забеляза объркването му. Окованият наклони глава на изток, като че ли знаеше нещо.

„Какво ли знае?“

Сега обаче не беше моментът да обсъждат този въпрос.

Лира имаше един по-важен.

— Сигурен ли си, че ще успеем? — И се наведе заплашително към водача.

Райф насочи отново вниманието си напред. Салът се бе снишил застрашително. Сега килът му браздеше облаците, като че ли плаваха по някакво бяло море.

— Не се нервирайте. Търся най-силните ветрове в близост до върхарите на дърветата — обясни мъжът. — Имам нужда от всяка тяга, която мога да си осигуря.

И наистина, салът сякаш се движеше по-бързо.

Райф все пак посегна към една от висящите кожени примки, очаквайки да чуе как клоните стържат по кила и да усети как дърветата се опитват да сграбчат бягащия им съд.

— Дръжте се — предупреди водачът.

„А ти какво мислиш, че правя?“

Изведнъж салът се стрелна нависоко, изхвърлен над облаците от ветровете. След още няколко мига стигнаха до северната пролука в бялото море и се понесоха над изумрудените води на Ейтур — езеро, за което се говореше, че е отровно. Не биха искали да се разбият в него.

Райф обаче не се тревожеше за това.

Загледа се в лампите, блестящи южно от езерото, които бележеха мъгливия град Спокоен кът. Изглеждаше, че ще минат над него. Той започна да се съмнява в траекторията им, но след миг водачът завъртя рязко кормилото, подминаваха далечния край на Ейтур, салът изви и килът му се плъзна по облаците. Съдът направи пълен обратен завой и носът му се насочи натам, откъдето бяха дошли.

Райф разбра, че е било излишно да се съмнява в способностите на водача.

Сега мъжът използваше насрещните ветрове, за да ги забавят, насочвайки се обратно към скрития град Спокоен кът.

— Браво — каза Райф и тупна водача по рамото.

Мъжът се ухили гордо.

Не всички обаче бяха така възхитени от таланта му.

Зад тях се чу тих стон. Райф се обърна и видя, че Шая стои с лице към кърмата, която сега сочеше на изток. Лицето ѝ — малкото, което можеше да види от него — изразяваше болка. Докато се плъзгаха на запад, тя направи крачка в обратната посока, после още една.

— Не… — извика Райф.

Тя не му обърна внимание, теглена от някаква незнайна сила.

Той пусна кожената дръжка и се хвърли към нея.

Но закъсня.

Без дори да поглежда надолу, тя прекрачи през задния край на сала. Райф стигна до кърмата навреме, за да я види как се премята надолу и изчезва в облаците.

Зашеметен и онемял, той се обърна към другите.

Устните на Лира бяха стиснати от ярост. Тя изтегли меча си, готова да убива, явно решила, че това е някаква хитрост.

— Трябва да я намерим… — почна Райф.

Лира тръгна към Пратик, за да го посече. Единственото, което я спря, бяха думите му.

— Знам накъде се е отправила Шая.

XI.

Гробна песен

Да леем сълзи, дорде земята стане солена от скръбта ни.

Да ридаем, така че Небесният отец да чуе мъката ни.

Да си скубем косите, така че болката ни да достигне до забуления Модрон.

Да правим всичко туй…

за да приеме Земната майка онова, което обичаме,

в топлата си прегръдка и да го пази во веки веков.

Четиринайсети сонет от „Книга на жаленията“

35.

Докато си почиваха в дълбините на облачната гора, Никс бе гушнала отпуснатото телце на Башалия, увито в тънко одеяло.

„Малкото ми братче…“

Коленичи върху слоя трошливи листа и разгъна вълнения плат, за да разкрие малкото космато личице, деликатните ноздри, меките му уши. Беше го носила през последния ден и половина. Той бе толкова лек, сякаш костите му бяха кухи или благословени с някаква магия, която ги превръщаше във въздух.

„Или може би животът вече го е напуснал и е оставил само тази безтегловна черупка.“

Вдигна го към лицето си и забеляза лекото потрепване на тънките като венчелистчета ноздри. Той бе още жив, което едновременно късаше сърцето ѝ и разпалваше в нея искрица надежда.

Фрел я гледаше угрижено. Алхимикът бе направил всичко по силите си. Беше извадил отровните шипове от тънкото вратле на Башалия и назъбеното жило изпод едното му крило. Беше намазал раните с балсам от лечебни билки, но не обеща чудо. „Можем само да се надяваме, че мирските прилепи имат някаква естествена защита срещу отровата на скрийчовете“, беше казал.

Джейс седеше с кръстосани крака до нея, скръбната му физиономия отразяваше собствените ѝ чувства.

— Някакви признаци, че се съвзема?

Тя поклати глава и изстена:

— Не…

Канти стоеше на няколко крачки встрани с лък в ръка. Беше изработил няколко груби стрели, като заостри пръчки и използва подрязани листа или случайно намерени пера за оперение. Беше усвоил това умение от един свой бивш учител, разузнавач в същите тези гори.

Дори Джейс си бе направил копие от дълъг здрав клон. То лежеше до него. Засега не бяха срещнали сериозна заплаха в тукашните мъгливи гори, в които се говореше, че живеели пантери и тигри. Първата нощ бяха наклали огън, който може би им бе помогнал да отблъснат хищниците. Все пак далечен вой и крясъци предупреждаваха за присъствието им. Иначе единственият едър звяр, който срещнаха, бе един глиган със завити бивни, който пресече пътя им, но избяга, когато Джейс закрещя — повече от страх, отколкото от нещо друго.

Канти бе предложил неприятно обяснение за безпрепятственото им минаване: „Може би животните знаят да стоят настрани от този край на Предела заради онова, което е зад нас“. И бе погледнал многозначително Башалия в ръцете ѝ.

Тя преглътна мъката си и остана само отчаянието.

Фрел се приближи. Тя затвори очи: знаеше какво е дошъл да каже. Притисна Башалия по-силно към гърдите си.

— Никс… — Той клекна до нея. — Станаха почти два дни, откакто го нападнаха. Яйцата в тялото му вероятно вече се люпят. Знаем, че отровният му сън няма да му спести предстоящата агония.

Тя също го знаеше. Тази сутрин Фрел бе щипнал нежната кожа между крилото и тялото на Башалия. Макар че брат ѝ не помръдна, дишането му се учести — той явно бе усетил ощипването.

— Това, което наближава, ще е неописуемо болезнено — предупреди я Фрел. — Не е милостиво да го държим жив, след като не можем да му помогнем.

— Разбирам — каза тя.

Колкото и да ѝ се искаше да отхвърли думите му, подозираше, че той и без това вече е чакал прекалено дълго. Не беше казала на никого, но дишането на Башалия ставаше все по-мъчително, сякаш най-лошото вече започваше.

Тя се взря надолу към главичката му, не по-голяма от юмрука ѝ. Още можеше да си представи как същите тези очи, сега оцъклени, се взират в нея сред топлината на любящите криле. Вече бе изгубила толкова много. Баща ѝ, изчезването на по-големите ѝ братя. Даже изоставянето на Мърморко бе отворило в сърцето ѝ рана, която още не бе зараснала.

„А сега и това…“

Страхуваше се, че няма да може да го преживее.

Канти се приближи. Изтегли камата от канията на кръста си.

— Нека аз поема това бреме вместо теб.

През отчаянието ѝ проблесна гняв.

— Той не е бреме — сопна му се тя. — Никога не е бил бреме.

Разтърси я хлип. Тя съжали за думите си, защото знаеше, че принцът просто се опитва да е мил. Но нямаше сили да му се извини. Силите ѝ стигаха само колкото да вдигне ръка към него.

— Аз ще го направя.

Канти се поколеба. Ръката ѝ затрепери. Тя го погледна. Сълзи замъгляваха зрението ѝ. Той кимна и сложи дръжката на камата в дланта ѝ. Тя сви пръсти около нея, намирайки опора за волята си в тежестта на стоманата.

— Аз… искам да съм сама — прошепна.

Другите не възразиха и се оттеглиха. Джейс я докосна съчувствено по рамото, после се изниза.

Тя си пое дълбоко дъх и бавно остави одеялото върху листата. Отметна краищата му, разкривайки крилете, свити около крехкото телце. Главата на Башалия се люшна назад и оголи гърлото му, сякаш я молеше за помощ.

Сълзи закапаха по вълната, по козината на гърдите му.

Тя стисна камата, несигурна дали може да го направи. В нея обаче изникна образът на малката сърна, на разкъсаното ѝ тяло. Спомни си една по-раншна своя мисъл, дошла, когато чу как скрийчовете атакуват тилазаврите: „Никое същество не заслужава толкова жесток край“.

Протегна пръст и отмести козината под брадичката на Башалия.

„Особено пък ти.“

Продължи да търка мястото, което често го караше да мърка от удоволствие, докато се гушеха заедно на влека. Вдигна острието на ножа над гърлото му… и пак се поколеба. Спомни си как Фрел бе щипнал крилото на брат ѝ.

„Все още усещаш болка, значи ще почувстваш онова, което трябва да направя.“

Ръката ѝ трепереше. Тя знаеше, че едно бързо жилване е по-добро от мъчителна агония. Но ѝ бе непоносимо да му причини дори това. Башалия я бе спасявал много пъти, може би повече, отколкото си представяше.

Раменете ѝ се тресяха. Усети как в нея напира нов разкъсващ хлип. Той се надигна в гърлото ѝ като нисък стон. Когато стигна до устните ѝ, прозвуча като писклив вой, тиха скръбна песен. Тя не му се противеше, нито го оспорваше. Пееше на брат си, спомняйки си смътно, че го е правила насън, когато спяха сгушени заедно.

Затвори очи и остави песента да се превърне в нейно зрение. Зашепна на Башалия. Всяка нота я отнасяше в някакъв тъмен кладенец вътре в него. И отнякъде още по-дълбоко той ѝ отговори, слабо писукане като песен на гмурец над неподвижни води.

„Чувам те…“

Тя продължи да му пее, не за да го привлече по-наблизо, а за да го оттласне нежно по-далеч от измъченото му тяло. Не искаше той да усети дори жилването на това острие. Докато му пееше, той се опитваше да остане, отказваше да я напусне, но тя го обгърна в песента си и остави любовта и болката си, скръбта и радостта си да се превърнат в негово одеяло. После го вдигна и го понесе.

Когато направи това, древни очи се отвориха на мрачното дъно на кладенеца и отвърнаха на погледа ѝ.

Тя ги пренебрегна и съсредоточи цялата си любов върху искрицата, сгушена в ръцете ѝ.

„Намери покой, малко братче.“

И със знанието, че той вече е свободен от това тяло, му преряза гърлото.

Канти чу стъпките ѝ, препъващи се към тях. Той и другите се бяха оттеглили до един близък храсталак, така че хем да дадат на Никс уединение, хем да са наблизо, ако ѝ потрябват. Първоначално бе възнамерявал да набере горски плодчета, докато чакат. Но не го направи. Нито пък другите. Стояха с наведени глави, всеки потънал в собствените си мисли.

Слушаше звуците, издавани от Никс, която почти пееше на малкото си братче. Спомни си, че бе чул нещо подобно, докато момичето дремеше с прилепа в шейната. Сега обаче беше различно. Той долавяше обичта и болката във всяка нотка.

Най-после тя дойде.

Залиташе.

Канти видя защо. Дланите ѝ бяха покрити с кръв, както и туниката ѝ, и краищата на наметалото ѝ. Той си я представи как е гушнала закланото телце на брат си.

— Аз… трябва да ми помогнете — изстена тя.

Спря и се олюля, замаяна от шок и скръб. Той се приближи забързано и я подхвана, преди да падне. Тя се отпусна в ръцете му, но посочи назад.

— Искам да го погреба, но… но…

— Ние ще го направим — каза той и хвърли поглед над главата ѝ към Джейс и Фрел. — Всички заедно.

Отнесе я до вързопа, лежащ сред листата. Остави я от едната му страна. Тримата разчистиха листата, и изкопаха малък гроб. Канти посегна да сложи трупа в дупката заедно с одеялото, но Никс се приближи — не искаше да позволи някой друг да докосне брат ѝ.

Тя, изглежда, събра сили, докато слагаше Башалия в гроба. Кимна им по-твърдо и ги остави да затрупат тялото му с пръст и листа. Когато свършиха, без да кажат нито дума, всички събраха камъни и ги натрупаха на купчина върху гроба, за да отбележат мястото в памет на неговата саможертва.

— Благодаря — каза Никс. Признателността ѝ, изглежда, бе насочена към всички тях.

Канти кимна към голямото дърво, надвиснало над малкия гроб. Дънерът му беше бял, а кората му се къдреше на тънки като хартия люспи. Листата бяха зелени от едната страна, сребристи от другата. Тези дървета бяха редки. Тъкмо затова той бе поискал да направят почивка тук. Гората наоколо бе смесица от тъмни смърчове, зелени борове, но предимно гигантски златолисти елши, които се губеха в облаците.

Той сложи ръка върху къдравата бяла кора.

— Жителите на тукашните гори наричат тези дървета Елай Ша — Призрачен дъх. — Откъсна парче кора от ствола и го протегна на Никс. Спиралата приличаше донякъде на свитък на вестоврана. — Носи го с теб. Ако искаш да говориш с покойника, прошепваш в кората, после я изгаряш на лагерен огън, така че димът да може да отнесе съобщението ти нависоко.

Никс взе кората, просълзена, и я притисна към сърцето си. Обърна се към купчината камъни и промърмори благодарност.

Оставиха я още малко сама до гроба, после Фрел най-после заговори:

— Половината ден вече мина, а имаме още много път, преди да стигнем до Спокоен кът. Трябва да продължим, докато можем.

Джейс пристъпи към Никс.

— Или може да останем тук по-дълго, ако искаш.

Тя се обърна към тях. Лицето ѝ бе тъжно, но решително.

— Не. Башалия даде живота си за нас. Няма да пропилея този дар. Продължаваме.

Канти я гледаше. Отдавна се бе отказал да търси някаква прилика у нея, да се опитва да прецени дали наистина може да му е сестра. Какво значение имаше? Но като я гледаше сега, покрита с кръв и все пак силна, не можеше да си представи, че имат общо потекло.

„Дори Микен никога не е показвал такава скрита стомана.“

За негова изненада това осъзнаване го накара да се радва за нея. И ако трябваше да е честен, надяваше се, че Никс не е негова сестра. По множество причини, не само заради…

— Да вървим — каза Фрел и задърпа Канти. — Ако поддържаме добро темпо, можем да стигнем Хейлса утре по обяд. И до последната вечерна камбана да сме в Спокоен кът.

Тръгнаха отново на север, следвайки магнита в пътеводното стъкло на алхимика.

Канти вървеше най-отзад, с лък в ръка и стрела на тетивата. Беше чувал много истории от Бре’бран — ловеца от Предела, който го бе обучавал преди две години — за опасностите, криещи се сред красотата на тази древна гора. Бре’бран го бе предупредил как Облачен предел подмамва непредпазливите да свалят гарда си — със сладките трели на птичите песни, с ромоленето на сребърните поточета, с шепота на вятъра в листата. Даже непрекъснатият облачен покров се виеше лениво над главите им и ги оплиташе в хипнотична магия, подсилена от струйките мъгла, стелещи се като сън.

Нещо повече, самата гора омайваше погледа с красотата си. Тя отказваше да бъде пренебрегната. Във всички посоки се издигаха дънерите на огромни елши. Тези вечни мъгливи великани бяха белите колони на гората — подпираха небето и чезнеха в облаците. По множеството им клони с всеки повей на вятъра трепкаха златистозелени листа, шепнейки на незнайния език на древната гора.

Под този призрачен покров се гушеха групички смърчове и борове. Под тях земята бе застлана с листа и иглички, през които надничаха розови огнецветчета. Всеки камък и скала бяха нашарени с ярки петна алени, лилави, изумрудени и сапфирени лишеи. Храстите представляваха смесица от хвойна, арония, елда и дори драскащи зимни рози.

Той гледаше как рубинени криле се стрелкат през високите клони и дълги опашки проблясват ту в черно, ту в сребърно, сякаш дават сигнали на гората отпред за приближаването им. После, като че ли привлечени от ятото, по-малки птички в медно-златно оперение прелетяха след другите, чуруликайки укорително надолу към преминаващите.

Някакво шумолене отдясно привлече вниманието му.

Той свали поглед тъкмо навреме, за да зърне група пъстри пъдпъдъци да пробягват по килима от листа, малките гребенчета на главите им се поклащаха. Канти вдигна бързо лъка с надеждата да свали един, а може би два. Но те изчезнаха в храстите, преди да се е прицелил.

Той понечи да свали лъка… и сърцето му се разтуптя, щом осъзна нещо.

Всички птици се движеха в една и съща посока. „Напред.“ Той погледна през рамо. Гората си оставаше все така спокойна. Дали нещо ги бе подплашило и ги бе накарало да побегнат — нещо повече от стъпките на четиримата?

„Никс…“

Дрехите ѝ бяха влажни от кръв.

Дишането му се учести, ушите му се наостриха, ослушвайки се за леко пристъпване на лапи или заплашително ръмжене. Не чу нищо, но това не го заблуди. Каквото и да бе държало горските хищници надалеч, вече го нямаше, прогонено от съблазнителния мирис на прясна кръв. Някакъв звяр бе надушил миризмата и ги следваше.

Той се втурна напред към другите. Те усетиха тревогата му и се обърнаха.

— Дебнат ни — предупреди ги той.

Джейс се огледа, стиснал копието до гърдите си.

Фрел се намръщи назад към пътеката.

— Сигурен ли си? Какво е?

Канти нямаше отговор на нито един от двата въпроса, но чувстваше увереност, просмукваща се чак в костите му. Бе ловец твърде отдавна, за да пренебрегне този инстинкт.

Никс се взря в него и явно прие думите му на вяра.

— Какво ще правим?

Той я посочи.

— Трябва да свалиш окървавените си дрехи.

Тя се ококори.

— Всичко — настоя той. — Всичко, по което има дори капка.

Тя не възрази. Свали изцапаното си наметало, охлаби връзките на туниката си и я смъкна презглава. Остана по панталони, меки ботуши и долна риза без ръкави. Ризата бе нашарена с точки кръв, просмукали се до нея. Тя изсумтя и я хвана, за да я свали.

Джейс пусна копието, смъкна собственото си наметало и го разгъна, за да прикрие голотата ѝ. Държеше главата си извърната.

Канти грабна окървавените дрехи, изтича назад и хвърли по една от двете страни на пътя им. После се върна и хвана долната риза, която тя му подхвърли.

Захапа я между зъбите си. Ноздрите му се изпълниха с миризмата на потта и кожата ѝ.

Джейс му се намръщи.

— Какво…?

Канти махна припряно, за да отклони въпроса, обърна се към най-близката елша и се покатери на долните ѝ клони. Качи се колкото високо можеше и прикова дрехата към дънера с една от стрелите си. Помоли се онова, което ги преследваше, да се подлъже, че жертвата му се крие в короната на дървото — поне за известно време, колкото им е нужно да се измъкнат.

Скочи долу и отчупи клон от един смърч. Подаде го на Никс, която сега носеше наметалото на Джейс.

— Размажи сока по ръцете си, за да прикриеш всякаква миризма на кръв, останала по тях.

Докато тя го правеше, Канти ги поведе напред.

— Давайте по-бързо. Не знам колко време ще ни спечели това.

Забързаха. Канти вървеше последен, като продължаваше да наблюдава тихата гора. Затаяваше задълго дъх и се ослушваше за някакви признаци на преследване. Когато чу тихото изпукване на клон далеч в гората, спря и вдигна лъка си.

Вслуша се по-внимателно, но не долови нищо друго.

„Още си тук, нали?“

Намръщи се и последва другите, които вече се бяха отдалечили. Като ги настигна, чу тревожното им шепнене и тихото ромолене на вода. Бяха стигнали до малка рекичка с каменисти брегове, от двете страни на която се редяха жълти върби.

Джейс беше клекнал и пълнеше един мях.

Фрел се обърна към Канти и попита разтревожено:

— Има ли нещо?

— Аз поне не забелязах. Копелето е потайно, признавам му го. — Посочи през реката. — Може би като минем от другата страна, ще можем…

Джейс извика, отскочи от реката и тупна по задник. Мехът, който пълнеше, се понесе по течението.

Никс пристъпи към него.

— Какво стана?

— Стойте далеч — предупреди ги Джейс. — Нещо скочи към мен и се опита да ме захапе за ръката, но вместо това докопа меха и ми го издърпа.

Посочи поклащащия се мях, който потръпваше и се въртеше в течението, сякаш нападан изотдолу.

„Явно във водата има нещо.“

Канти се опита да проникне с поглед през огледалната повърхност на реката. Докато се протягаше да види, зад тях се чу силно кършене на храсти.

Той се завъртя.

„Най-после идва.“

Ако се съдеше по шума, звярът беше едър и идваше право към тях. Лъкът и малките му стрели нямаше да са достатъчни. Той грабна копието, което Джейс бе оставил край реката, и викна на другите:

— Назад!

Той самият мина отпред и се опита да прецени откъде ще дойде атаката. Заби дръжката на копието в земята и я подпря с крак, като наклони заострения връх към гората.

Едва бе успял да го закрепи, когато пред очите им изскочи гигантски глиган. Втурна се към тях, привел бивни към земята, от устните му хвърчеше пяна.

Канти вложи цялата си тежест, за да удържи копието, като се надяваше, че ще може да прониже животното и да отскочи навреме встрани. Стегна се в очакване на сблъсъка… само че глиганът в последния момент кривна. Канти се дръпна от пътя му, докато той профучаваше покрай тях. Звярът се хвърли през завесата от върбови клонки и скочи в реката.

Канти се изправи, когато животното изплува на повърхността и зарита към отсрещния бряг. Сърцето още туптеше лудо в гърлото му. Той се обърна пак към гората. Нещо бе подплашило този глиган, нещо достатъчно опасно, та глиганът да се откаже да закача групата им.

Сякаш в потвърждение на това откъм мъгливата гора долетя тихо сумтящо ръмжене.

Канти усети как топките му се свиха.

„Не…“

Познаваше този звук. Бре’бран му го бе имитирал много отдавна. Ловецът беше предупредил Канти, че ако някога чуе подобен звук, го чака смърт.

Другите зад него ахнаха. Той се обърна, но всички те гледаха към реката. От водите се разнесе ужасен рев. Глиганът се мяташе по средата на течението в пяна от бели пръски. Канти се вгледа по-внимателно и видя сред кипналата вода да проблясват сребърни перки. Само след миг водата почервеня. Тялото на глигана се завъртя, разкривайки крака, оглозгани до кокал, и десетки създания, които скачаха и гризяха мускулите и сухожилията. Глиганът потъна, повлечен жив към разпенените дълбини.

Канти знаеше какво пирува в тези води. Бре’бран го бе предупредил и за тази опасност. Загледа как изоставеният мях се премята в течението. Нещо скочи върху него. Приличаше на лъскава черна жаба с ярки пурпурни ивици по хълбоците. Беше два пъти по-голяма от юмруците на Канти и изглеждаше, че цялата ѝ задна част се състои от крака, с изключение на дълга опашка с перка, увиснала във водата отзад. Големи изпъкнали очи се взираха в тях, сякаш ги предизвикваха.

— Стойте далеч от водата! — извика Канти.

Сграбчи Никс и я дръпна назад, което накара Джейс и Фрел също да отстъпят.

Създанието скочи и тупна тежко на брега. Устата му зейна, разкривайки паст, пълна с остри зъби, които зеленееха от отрова.

— Какво е това? — попита Никс.

— Пиранта. — Канти кимна към разпенената кървава вода. — Месоядни са. С отровна захапка.

Никс и другите отстъпиха — не че това щеше да им помогне. Пирантите не бяха ограничени само до реката. Още от създанията изпълзяха на сушата и се насочиха с подскоци и гърчене към тях. Изпълниха брега, трупайки се едни върху други.

Фрел погледна към Канти.

Зад тях сумтенето прозвуча отново.

Канти трепна, изведнъж разбрал. Бре’бран го беше предупредил за хищническата природа на този горски ловец, как никога не бива да подценяваш ума му, как той превръщал самата гора в свои челюсти.

Канти се обърна към мъгливата поляна, осъзнавайки истината.

„Той ни е подкарал насам, за да ни хване в капан пред тази смъртоносна река.“

От горските дебри най-после засияха две очи, огнени и свирепи. И това извика в ума му последното предупреждение на Бре’бран.

„Ако видиш очите на тигър от Предела, вече си мъртъв.“

36.

Никс стоеше зад рамото на Канти, докато звярът пристъпваше към тях. Тъмната кожа на принца бе потъмняла още повече, устните му бяха стиснати. Хватката му върху копието се стегна. Тя усети излъчващия се от него гняв, но той изглеждаше насочен по-скоро навътре, към самия него, отколкото към звяра, който вървеше през гората към тях. Те бяха приклещени тук и нямаха друг избор, освен да се бият.

Други обаче не бяха толкова смели. Зад тях се разнесе растящ хор от плясъци — пирантите скачаха обратно в безопасността на реката.

Не беше нужно Канти да назовава звяра в горските сенки. Още първия ден ги бе предупредил достатъчно за такива тигри. Но дори неговото предупреждение не можеше да опише безграничната свирепост, която се приближаваше към тях.

Тигърът излезе на открито. Макар и ниско приведен, пак бе по-голям и от най-едрия бивол. Белите му лапи, разцепени от тъмножълти нокти, бяха широки колкото гърдите на Никс. Заострени уши, увенчани със снопчета косми, стърчаха към тях и приличаха на космати рога. Тъмнокехлибарени очи блестяха насреща им. Кожата му бе облачно бяла, нашарена със златисти оттенъци, по-тъмни по гърба и по-светли надолу. При всяка крачка тези шарки мърдаха, а снежната козина блестеше, което го караше да изглежда по-скоро като мираж от мускули и свирепост, сякаш бе самото сърце на тази древна гора, добило форма.

Всички отстъпиха към реката. Тигърът забави ход и закрачи бавно насам-натам, разкривайки могъщи бутове и къса дебела опашка. Приведе глава и се взря в тях.

Канти вдигна копието.

При тази заплаха очите на тигъра се присвиха. Той долепи уши към главата си и разтегли черните си устни, за да оголи зъби, дълги колкото предмишницата на Никс. Краката му се свиха под него, с играещи по тях яки мускули. Той раззина челюсти със съскане, което постепенно се усилваше.

Никс трепна — не от предстоящата атака, а от ужаса, скрит в растящото съскане, като алена нишка под звука. То говореше за ярост и кръв, за глад и копнеж. Отекваше в тялото ѝ, докато тя вече не можеше да го понася. Някъде в себе си Никс се разбунтува срещу него. Нададе висок стон и се помъчи да намери ноти, противоположни на свирепия му хор, ала това бе все едно някой глух да се опитва да напише шедьовър за цигулки, рогове и барабани. Тя не можеше да намери дори най-грубия основен ритъм.

Просто не ѝ беше по силите.

Но други можеха.

Зад нея един самотен глас се надигна в песен, долавяна наполовина с ушите и наполовина със сърцето. Към него се присъедини още един и още един, докато десетки гърла не се заеха да градят слоевете, които търсеше тя. Те се превърнаха в мощ зад гърба ѝ и дори я накараха да направи крачка към тигъра.

Канти я спря и се обърна назад към реката.

Тигърът също усети този вятър от песен и мощ. Отдръпна се от него, съскайки насреща му. Размаха късата си опашка. Ушите му се прилепиха толкова плътно към черепа, че се изгубиха сред гривата. Целият му вид излъчваше ярост и омраза.

И все пак песента го изтласкваше назад, докато гласовете се надигаха все по-високо.

Най-после той тръсна глава, нададе вой на безсилна ярост и се понесе със скокове обратно към гората, почти безшумно, гонен от последните ноти на този хор.

Когато песента секна, Никс се обърна.

На отсрещния бряг на реката десетина сенки, полускрити сред върбите, пристъпиха по-наблизо, почти без да раздвижат висящите клонки. Всички бяха полуголи, носеха само хлабави кожени превръзки на кръста си. Жените имаха и кожени ивици през гърдите — макар че, изглежда, се дължаха не толкова на скромност, отколкото на практичност, за да им е по-лесно да тичат през гората.

Всички носеха лъкове или копия с костен връх.

— Кетра’каи — прошепна Фрел.

Никс знаеше, че това трябва да са хора от племената, които обитаваха тези гори отпреди всяка писана история. Кожата им беше бледа и бяла. Дългите им коси — които мъжете бяха сплели, а жените вързали на опашки отзад — обхващаха всички оттенъци на златото, от огненобронзови до червеникаво руси.

Също като тигъра, те изглеждаха част от тази гора, толкова добре се сливаха с нея.

„Юларна песен“, осъзна Никс. Само няколко пъти бе чувала подобно пеене. В Мир малцина проявяваха този талант — да използват гласовете си, за да подчинят по-глупави създания на волята си. Тигърът явно не бе такъв глупав звяр, но общата сила на песента им бе достатъчна, за да го прогони.

Тя докосна собственото си гърло, припомняйки си как се бе почувствала, какво бе чула, когато тигърът засъска. Звукът още ехтеше там, както и слабите ѝ опити да му отговори. Спомни си близостта, която бе споделяла с Башалия. Дали повторното събиране с брат ѝ не бе пробудило в сърцето ѝ нещо повече — нещо, което винаги е било там?

Пристъпи до Канти.

— Можеш ли да говориш с тях? По-добре да не сме тук, ако тигърът се върне.

Принцът сви рамене.

— Мога да опитам. Бре’бран ме научи на няколко думи и фрази. — Отиде до реката и вдигна ръка. — Ха-хасан — извика. Събра длани и наведе чело до долепените си пръсти, после се обърна към другите. — Тал’ин хай.

Никс предположи, че им благодари, но няколко от кетра’каите се приведоха един към друг и зашепнаха тихо. Други стиснаха устни в явно неодобрение.

Канти забеляза това и каза на Фрел:

— Беше отдавна. Сигурно не го произнасям както трябва. В техния език интонацията е по-важна от думите.

— Трябва да преминем реката — настоя Фрел. — Може би те знаят някое място, където бихме могли да я прекосим безопасно.

Принцът кимна, пое си дълбоко дъх и извика пак.

— Мийр пей… ъъъ… пиранта крел ней? — Посочи към спокойната река и опасността, таяща се под горското отражение там. — Ний вал ней?

Мъжете и жените оттатък само ги гледаха и мълчаха. Неколцина се оттеглиха сред върбите и моментално изчезнаха.

Канти хвърли извинителен поглед към групата си.

— Като гледам, нищо чудно току-що да съм им казал, че обичам да си мириша задника.

— Чакайте — каза Джейс и посочи. — Вижте.

Двама от онези, които бяха изчезнали, се върнаха с лъкове с вече сложени на тетивите стрели. Но вместо върхове от кост или желязо към тях бяха прикрепени издути торбички с размерите на пъпеш. Кетра’каите извиха гърбове, опънаха лъковете и стреляха високо. Стрелите паднаха една след друга, в спретната редица от единия до другия бряг. При допир с водата торбичките се късаха и разпръскваха по речната повърхност фин жълт прашец.

Един от стрелците им махна да минават.

— Крел ней.

Джейс се намръщи.

— Да не искат да преплуваме? През тези води?

Никс си представи мятащия се глиган.

Канти изгледа виещия се жълт прашец, който вече потъваше.

— Може би се грижат пирантите да имат добре подправено ядене.

— Крел ней — повтори стрелецът намръщено.

Докато групата им се колебаеше дали да рискува да мине през тези води, нова фигура се появи сред кетра’каите. Бе възрастна жена, подпираща се на дълга бяла тояга, направена от дърво, което почти сияеше. Косата ѝ бе снежнобяла, отдавна изгубила златните оттенъци на другите. Бръчките по кожата ѝ намекваха, че е живяла в тези гори цял век.

Другите се разделиха пред нея. Свеждаха глави, докато тя минаваше между тях, за да стигне до брега.

Тя извика към другия бряг и гласът ѝ бе силен и чист като реката в нозете ѝ:

— Теченията са безопасни. Но само за кратко. Трябва да минете сега.

Като доказателство за думите ѝ една самотна пиранта изскочи на повърхността, обърнала корема и неподвижна. После още една. Но това бе всичко. Никс знаеше, че долу има още стотици.

— По-бързо — подтикна ги жената, — преди действието на омайното биле да се разсее.

Фрел хвърли поглед към тях.

— Трябва да ѝ се доверим.

— Все едно имаме някакъв избор — отвърна Канти, като се озърна към гората отзад.

Бързо нагазиха в реката и заплуваха. Никс риташе и гребеше със затаен дъх. Наметалото на Джейс се изду около голите ѝ гърди, опитвайки се да я издърпа обратно. От допира до студената вода кожата ѝ затрепери. Нещо се удари в крака ѝ. Тя трепна, представяйки си как плува през множество вцепенени пурпурни тела. Тласкана от ужаса, заплува по-бързо.

Стигна до отсрещния бряг и излезе от водата заедно с другите. Постара се да омотае прогизналото наметало на Джейс около раменете си, за да скрие голотата си.

— Последвайте ни — нареди старицата.

Едва сега Никс забеляза странните очи на жената. Едното бе зелено, ярко като изумруд; другото — тъмносиньо като здрачно небе. И двете гледаха пронизващо, докато изучаваха Никс, после старицата се обърна и тръгна.

Кетра’каите се отдалечиха от реката. Никс и другите ги следваха по петите. Докато минаваше между върбовите клонки, от другата страна на реката отекна гневен вой. Тя потрепери, представяйки си какво би станало, ако горяните не се бяха намесили, за да им помогнат.

Обърна се напред и сега, когато сърцето ѝ най-после се успокояваше, в съзнанието ѝ изникна един въпрос. Тя се взря в бледите гърбове на кетра’каите, мяркащи се в гората отпред.

„Защо ни помагат?“

На една поляна в гората Канти стоеше гол заедно с Джейс и Фрел. Около тях се бе събрала група горяни, коленичили или прави, оглеждаха плътта им и разделяха косите им, за да изучат скалповете им.

Един кестеняв мъж на име Джалик забеляза коричката засъхнала кръв на хълбока на Канти, където една арбалетна стрела го бе одраскала при опита му да открадне пленения прилеп. Канти трепна, когато мъжът разчовърка раната и тя закърви.

— Ох — смъмри го той. — Не я пипай.

Макар че не го каза на кетрански, мъжът май разбра и отмести вниманието си от раната. Канти изпита облекчение, докато студените пръсти на оня не го хванаха за интимните части и той се зае да оглежда долната страна на топките му. Страните на Канти пламнаха, както от гняв, така и от унижение.

Той понечи да се дръпне, но Фрел го смъмри.

— Остави ги да те проверят.

Канти погледна наставника си и осъзна, че никога досега не е виждал Фрел без робата му, която в момента се намираше на купчината с раниците и екипировката им. Тялото на алхимика бе цялото от жилави мускули върху едри кокали. А ако се съдеше по значителните размери на мъжкото му оборудване, което бе подложено на оглед в момента, той лесно би могъл да служи като роб за наслади и да не разочарова никого.

„Браво на теб, Фрел.“

Обърна се и видя още един човек, изчервен колкото него. Джейс бе закрил интимните си части с ръце, докато горяните завършваха огледа. Инспектирането на едрото му тяло бе отнело по-дълго време, отколкото при другите, най-вече защото голяма част от него бе обрасла в рунтави косми. Канти видя също, че калфата е по-мускулест, отколкото бе подозирал.

„Този е истински мечок.“

— Какво търсят? — попита Джейс.

Един от кетра’каите, който преглеждаше раниците и дрехите им, се обърна рязко към друг и заговори прекалено бързо, за да може Канти да го разбере. Но все пак долови една дума, която бе обща за двата езика.

„Скрийч…“

Горянинът протегна напред едно вълнено вързопче, извадено от робата на Фрел. В него бяха четирите шипа, извадени от шията на Башалия, както и закривеното жило на скрийча. Другите се приближиха да разгледат зловещите трофеи. После всички очи се обърнаха към тях, сурово присвити, и зашариха по голите им тела.

— Мисля, че за това ни проверяваха — каза Канти. — Гледат дали не сме заразени, дали нямаме рани, които могат да подсказват инфекция.

— Може и да си прав — каза Фрел. — Не биха искали онази напаст да плъзне из останалата част на гората им. Вероятно реката е естествена преграда, гъмжаща от пиранти. Само птиците представляват риск. Може би те патрулират покрай реката, нащрек за всякакъв опит на скрийчовете да минат отсам.

Горянинът, който държеше шиповете и жилото, се намръщи срещу тях. Посегна към един костен нож на кръста си.

Канти вдигна ръка.

— Ней. — Поклати глава и сложи длан на голите си гърди. — Ний шел.

Помъчи се да намери правилните думи да обясни. Събра длани, за да образува криле, и ги размаха. Имитира вадене на шипове и посочи към това, което мъжът държеше. Поклати твърдо глава и сложи отново ръка на гърдите си.

— Ний шел — повтори той. „Не е от нас.“

Горянинът свали ръка от ножа си. До него се приближи друг кетра’кай, понесъл дървена купичка, пълна със сив прах.

— Какво е това? — попита Фрел.

Джалик, кестенявият, който бе огледал Канти, сякаш го разбра. Изправи се и посочи от шиповете към купичката, после скръсти ръце във формата на Х.

— Краал — каза и кимна насърчително.

Канти притвори очи.

„О, не…“

— Какво означава това? — попита Джейс.

Канти направи гримаса, отказвайки да отговори, защото знаеше, че никога не би могъл да го изрече на глас, особено пред един конкретен скърбящ член на групата им. Отвори очи и се взря във високите храсти, където старицата и няколко кетра’кайски жени бяха отвели Никс, за да я огледат насаме.

„Тя никога не бива да разбере.“

Помоли се никоя от жените да не е споделила значението на тази конкретна дума с Никс.

„Да бяхме изчакали още половин ден…“

Обърна се към Джалик, който се усмихна окуражително, сякаш ги уверяваше, че скрийчовете не представляват заплаха.

— Краал — повтори той и посочи купичката с праха.

Канти поклати глава, не с неверие, а с отчаяние.

„Краал“ означаваше „лекарство“.

37.

Никс вдигна ръце, докато една от кетра’кайките, Дала, увиваше лента от петниста кожа около голите ѝ гърди. После горянката я пристегна и я върза отзад. Като свърши, я огледа и кимна доволно.

Тъй като проверката на тялото ѝ бе приключила, Никс си обу панталоните и меките ботуши. Кетра’каите бяха затоплили дрехите ѝ на един малък огън. Топлината я успокояваше. Освен това събралите се наоколо жени бяха приветливи, пък макар и малко сдържани.

Тя посегна за наметалото на Джейс, но тежката вълна бе още мокра, затова Никс го остави да се суши край огъня. Огледа се и реши, че е прилично облечена. Чу мъжете да говорят зад храстите. Не знаеше дали са се облекли, но ако се съдеше по това как някои от жените надничаха през клоните и си шепнеха и намигаха, предположи, че са още голи.

Старата кетра’кайка, най-уважаваната от всички, стана от един пън и дойде при Никс. Бе присъствала по време на целия оглед, но без да се приближава. Погледът ѝ не се откъсваше от лицето на момичето. Като стигна до нея, старицата се подпря на бялата си тояга. Цялата ѝ дължина бе украсена с редица перленобели черупки, инкрустирани в дървото. Те бяха оформени като фазите на луната — от тънък полумесец до пълен диск, а после обратно.

Дишането ѝ се учести, като си спомни какво я бе тласнало на това пътешествие. Колкото и красива да бе луната, изобразена на тоягата, видът ѝ бе свързан с твърде много кръвопролитие и душевна мъка. Тя дочу ехо от пискливите крясъци на Башалия, видя баща си как рухва на земята. Представи си надгробната могилка от камъни в гората. Всичко това обвито около една-единствена дума на ужас и предчувствие.

„Лунопад.“

Старицата, изглежда, забеляза внезапната ѝ мъка. Вдигна ръка и сложи топлата си длан — твърда като дървото на тоягата ѝ — върху студената буза на Никс.

— Чух те, дете — прошепна жената.

Никс не я разбра, но объркването я изтегли назад от ръба на отчаянието.

Дала се поклони на старицата, после заговори на Никс.

— Ксан. Доб ван Ксан.

Никс разбра, че Дала ѝ съобщава името на жената.

— Ксан — изпробва го тя шепнешком.

Старицата кимна утвърдително.

— Ти пееше толкова сладко — рече тя. — Как можех да не бъда привлечена от песента ти?

Никс преглътна.

— Какво имаш предвид?

Спомни си тигъра и жалкия си опит да се противопостави на неговата свирепост. Но онова изобщо не приличаше на хора на кетра’каите. Уменията на горяните в юларната песен бяха неповторими, те я носеха в кръвта си. Това се знаеше в цял Халенди и в по-голямата част от Короната. Малцина други бяха толкова надарени, но дори и те често имаха далечна роднинска връзка с тези горяни.

Никой не знаеше защо кетра’каите са запазили този талант. Никс помнеше някаква дискусия по тази тема в шести клас, между алхимици и йеромонаси. Монасите вярваха, че това е благословия от Дъщерята, тъмната лунна Ловкиня.

Никс се взря отново в редицата черупки по тоягата, изобразяващи вечната гонитба между Дъщерята и сребърния Син, която бележеше нарастването и намаляването на луната. Но си спомняше също в какво вярваха алхимиците: че дарът на юларната песен не е божия благословия, а е възникнал от необходимост. За да се оцелее в тази древна гора, гъмжаща от заплахи на всяка крачка, бе нужно нещо повече от ловни умения и горски познания. Алхимиците подозираха, че юларната песен е помогнала на горяните да оцелеят, да подчинят част от тукашната фауна на волята си.

Тя си представи как тигърът се отдалечава с подскоци.

„Може би алхимиците са прави.“

Все пак такова обяснение не я беше задоволило в шести клас и продължаваше да не я задоволява и сега. То не даваше отговор на главната загадка. „Откъде и как горяните са се сдобили с този наследствен талант.“

— Чух песента ти — повтори Ксан. — Беше пълна с толкова много скръб, но също и любов. Твоят зов измина голямо разстояние, за да стигне до мен, да ме повика при теб.

„Как е възможно това?“

Никс отново усети трошливите листа под коленете си, ножа на Канти в ръката си, пръста, галещ кадифената козина. Каменната могилка бе толкова далеч оттук. Бяха пътували цял следобед, докато стигнат до тази река.

— Как е възможно да сте ме чули? — попита тя на глас.

— О, силата на юларната песен не идва от устните, а от сърцето. — Жената сложи длан между гърдите си, а после я премести на гърдите на Никс. — Тя стига до онези, които знаят как да слушат с духа си.

На Никс не ѝ се вярваше на нищо от това и най-вече, че може да е надарена с юларна песен.

— Обаче внимавай — предупреди я старицата. — Има зверове като онзи тигър, които ще бъдат привлечени по дирите ти. Те ще се опитат да убият всеки, който рискува да ги обвърже.

Никс си спомни кръвта, напоила дрехите ѝ. Ако старицата бе права, значи не миризмата на кръв бе привлякла звяра. „Аз съм била.“ Нищо чудно, че опитът на Канти да заблуди тигъра с фалшиви следи се бе провалил.

— Освен това зверовете не са единствените, от които трябва да се страхуваш — добави старицата.

Никс се намръщи, очаквайки някакво обяснение, но Дала ги прекъсна. Изглеждаше нетърпелива.

— Ний крис ван яр’врен.

Ксан вдигна длан да успокои по-младата жена.

— Дала казва, че всички чухме песента ти.

— Вий яр’врен — натърти Дала.

— Я, яр’врен.

Никс се мъчеше да схване, местейки поглед между двете жени.

— Нещо не е наред ли?

Старицата се усмихна.

— Не, тъкмо обратното. За Дала е чест да срещне някого, с когото са се обвързали яр’врен. Боговете, които живеят в тях, никога не ни слушат, никога не ни пеят.

— Какви са тези „яр’врен“?

Изражението на старицата стана замислено, може би притеснено, а после тя отговори:

— Яр’врен са онова, което халендийците наричат мирски прилепи. Но те са нещо много повече. Били са докоснати от старите богове много отдавна и…

Бе прекъсната от вик наблизо. Никс се обърна, познала гласа на Фрел. Една от горянките, стоящи до храстите, замаха на Ксан и заговори бързо.

Старицата потупа Никс по рамото.

— Може би ще е по-добре да оставим тази тема засега. Виждам как пребледняваш от всичко това.

На Никс ѝ се искаше да възрази. Имаше още хиляди въпроси, но се остави на кетра’кайките да я заведат при другите. Докато вървеше, мислите ѝ продължаваха да се въртят около думите на Ксан, около възможността тя да носи в сърцето си някакъв вид юларна песен. Опита се да намести това знание в дупките от миналото си. Представи си голото ревящо бебе в блатата. Дали големият прилеп, който я беше спасил, бе знаел за тази нейна способност? Дали в плача ѝ не се е криела някаква зачатъчна версия на юларната песен, която е привлякла прилепа, а може би по-късно и Мърморко? Затова ли биволът винаги я следваше и я обичаше толкова… както и тя него?

„Дали песента не е свързала сърцата ни?“

Спомни си опита на Фрел да обясни способността ѝ да се слива с мирските прилепи. „Ти си живяла първите си шест месеца сред тях, била си учена от тях по времето, когато умът е още мек като глина, податлив, недобре оформен. Мозъкът ти е растял под непрекъснатия обстрел на беззвучните им писъци. При такова постоянно излагане той може да е бил изменен завинаги от писъците им, както дърво се огъва под ветровете.“

Сега тя се чудеше дали това не е само част от отговора. Не само умът ѝ е бил неоформен тогава, а също и талантът ѝ. Дали писъците на прилепите не са я обвързали някак си с тях, създавайки нещо ново и неповторимо?

Тя поклати глава. Не би могла да знае, никога не би могла да го разбере със сигурност. Особено след като Башалия вече го нямаше.

Никс излезе от храстите и видя как Фрел посегна към един от кетра’каите.

— Това е мое — заяви строго алхимикът.

Горянинът не му обърна внимание, очарован от трофея в дланта си. Това бе пътеводното стъкло на алхимика — инструментът, който той използваше, за да води групата им през гората.

— Имам нужда от него, за да стигнем до Спокоен кът — настоя Фрел.

Канти дръпна алхимика назад.

— Такива са техните обичаи, Фрел. При кетра’каите всичко е общо. Каквото е твое, е на всекиго.

— Е, значи е също толкова и мое — възрази Фрел.

— Само след като другият го остави. Тогава можеш да си го прибереш. Но не и преди това. — Канти се ухили на объркването на приятеля си. — Като гледам как този го зяпа, все едно е някакъв диамант, няма да стане скоро.

Джейс предложи компромис.

— Защо да не почакаме до сутринта? Вече трябва да сме в късната вечер. Може би призори на ловеца ще му омръзне този трофей.

Никс осъзна колко е уморена, особено когато горяните накладоха още огньове. Лагерът им бе заобиколен от ярки пламъци. Явно кетра’каите се готвеха да си лягат.

Никс вече се беше приближила до останалите от групата. Джейс бе първият, който забеляза завръщането ѝ. Завъртя се към нея с отворена уста, готов да я поздрави или може би да потърси подкрепа. После очите му се разшириха, той бързо се врътна обратно и заби поглед в краката си.

Канти и Фрел се обърнаха към нея с подобни стреснати реакции.

Очите на принца се ококориха, после се присвиха одобрително. Веселие изви устните му.

— Виждам, че кетра’каите са пооправили облеклото ти, или поне са го намалили. Трябва да кажа, че одобрявам. Но като твой възможен по-голям брат мога ли да ти предложа да добавиш едно хубаво наметало?

Никс му се намръщи и понечи да скръсти ръце върху голия си корем… но после ги отпусна. Нямаше от какво да се срамува.

Тя посочи редицата огньове.

— Джейс е прав. Трябва да започнем на чисто сутринта.

Ксан дойде при нея и заговори на Фрел.

— Не се страхувай, ще ви заведем до Спокоен кът. И без това отивахме натам. Докато не чухме песента на детето. Тя ни отклони към вас и оттук нататък ще споделим пътя ви.

Фрел погледна Никс за обяснение, но тя поклати глава. Алхимикът я изгледа с присвити очи за миг, после върна вниманието си върху Ксан.

— Значи вие също пътувате към Спокоен кът?

— Не — поправи го тя. — Просто пътуваме на север. Откъдето ни зове някой друг. Ще минем покрай Спокоен кът и ще ви оставим там.

Фрел кимна, явно успокоен и доволен от този план. Махна на Джейс и Канти да вдигнат техен собствен малък лагер.

Никс остана с Ксан, която продължи да се подпира на тоягата си, загледана напред, но без да си тръгва. Сякаш чакаше Никс да заговори, може би я изпитваше. Никс знаеше какъв въпрос иска да чуе от нея старицата.

— Ксан… ти каза, че някой друг ви зове от север.

Старицата кимна.

— Кой? — попита Никс.

— Не знам. — Ксан се извърна, тропна с тоягата и продължи да говори, докато се отдалечаваше. — Но някой пее мрачно с гласа на старите богове песен за опасност и разруха.

Никс понечи да я последва, но другите кетра’кайки се събраха зад Ксан, без да изрекат нито дума.

Никс спря и се загледа подире им.

Ксан стигна до храстите и се обърна назад. После, докато ѝ обръщаше гръб за последен път, пръстите ѝ се плъзнаха надолу по тоягата, по редицата оформени като луни черупки, сякаш ги полираше. Но не това бе целта на жеста ѝ. Никс знаеше, че той е потвърждение на най-лошите ѝ страхове.

Последните думи на Ксан продължиха да се въртят в ума ѝ дълго след като старицата бе изчезнала.

„Песен за опасност и разруха.“

Макар Никс все още да се съмняваше, че е надарена с юларна песен, беше сигурна в едно. Този припев ѝ бе твърде добре познат. Особено последната му еклива нота.

„Лунопад…“

38.

Капнал от умора, Канти стоеше на върха на малко гористо възвишение, откъдето се разкриваше гледка през синята шир на Хейлса. Горското езеро блестеше под късното следобедно слънце. След като бе прекарал толкова дълго време скрит под облаците и мъглите на Предела, сега яркостта на откритото небе режеше очите му. Той примижа към блестящото огледало на равните води. Няколко платноходки се плъзгаха по повърхността, бележейки пътя на рибарите от Спокоен кът — град, който лежеше скрит в мъглите от другата страна на езерото.

Той разбираше защо кетра’кайските номади са построили единствения си град край това езеро. Вместо просто да отразява синьото небе, водата на Хейлса сякаш попиваше този цвят и го превръщаше в по-тъмни отсенки на кобалтово и индигово. Кетра’каите наричаха това езеро Мейр’л Тви, което означаваше „сълзите на боговете“. Хейлса даже имаше форма на сълза, паднала от небето.

Но това не бе единствената причина за името на езерото.

Джейс изстена. Седеше на един дънер, толкова обрасъл с мъх, че не се виждаше дори петънце от кората. Беше свалил ботушите и разтриваше глезените си.

— Какво не бих дал да си топна краката в тези води — каза той на Никс, която стоеше наблизо.

Кетра’каите определено бяха наложили усилено темпо през гората. Вървяха неуморно, включително старицата. Въпреки това Канти подозираше, че се движат по-бавно от обикновено, за да се нагаждат към крачката на хората от низините. На групата ѝ бе отнело по-голямата част от деня, за да стигне до голямото езеро. Вчерашната преценка на Фрел, че могат да стигнат до Хейлса по пладне, бе разбита на пух и прах от реалното разстояние и трудностите. Пътят им дотук бе криволичещ, избягваше познати опасности, насочваше се към места за бране на редки билки или се отклоняваше за лов на дивеч.

През езерото откъм Спокоен кът долетя тих звън. Далечните камбани звучаха призрачно и самотно, отмервайки или последната следобедна камбана, или първата вечерна.

Джейс посегна към ботушите си. Ходенето им за днес още не бе свършило. Тепърва им предстоеше да заобиколят езерото, което щеше да им отнеме цяла вечер. В момента чакаха кетра’каите да довършат някакво отдаване на почит на брега. Фрел беше отишъл с тях и наблюдаваше церемонията, която включваше много кланяне. Горяните топяха ръце във водата и ги допираха до бузите си. Чуваше се тихо пеене.

Никс ги гледаше, скръстила ръце. Беше облякла наметалото на Джейс, след като то изсъхна през нощта, но го бе вързала хлабаво, така че през него се виждаше гола кожа и петнистата препаска на гърдите ѝ.

Канти бе уловил Джейс да хвърля крадешком погледи към нея, докато вървяха през гората. Не че обвиняваше калфата. Той самият бе правил същото. И не само разкритата ѝ плът привличаше вниманието им, дори това на Фрел — макар че погледите на алхимика бяха по-скоро изучаващи, отколкото възхитени.

С всяка измината миля около нея се трупаше някаква аура, събираше се като плащ върху раменете ѝ. Кожата ѝ блестеше не само от пот. Златните нишки в косата ѝ изсветляха, а останалото потъмня до сенки. Сякаш тя извличаше някаква странна жизненост от гората. Канти се съмняваше, че Никс изобщо го съзнава.

Със сигурност никой не го споменаваше, но всички го чувстваха.

Дори кетра’каите, които се озъртаха крадешком към нея и шепнеха помежду си.

Никс изглеждаше сляпа за всичко това. По време на дългото пътуване почти не бе продумала, явно потънала в мисли, за които още не бе готова да говори. Често се озърташе към кетра’кайската старейшина, но всеки неин опит да се приближи бе отблъскван, не със сила, по-скоро сякаш някакъв вятър изтласкваше жените и старицата от нея, ако Никс се приближеше твърде много.

Джейс също оставаше закрилнически близко до нея, като се задъхваше и пухтеше в опит да не изостава. Канти бе започнал да разбира доколко е подценявал издръжливостта на калфата и безграничната му вярност към неговата приятелка. Последното със сигурност се дължеше на някаква юношеска любов, която още оставаше неизречена. Канти бе изпитвал един-два пъти подобни чувства и знаеше колко са болезнени те за сърцето — прелестна мъка, примесена с надежда, желание и безкрайно много несигурност.

Въпреки това той долавяше у Джейс дълбини, за които калфата, също както и Никс, не подозираше. Когато Канти го видя за първи път, го прецени като немарлив, със слаби мускули и шишкаво тяло, закърнял от годините, прекарани в укритието на Манастира, всъщност нищо повече от едно голямо дете. Но след многото дни заедно бе започнал да осъзнава колко несправедлива е преценката му.

„Точно аз би трябвало да го знам най-добре.“

В ушите му още ехтяха множеството подигравки от миналото, от хора, които изобщо не го познаваха: Мухльото, Тъмното нищожество и много други, още по-груби.

И все пак, въпреки че напоследък мнението му за Джейс се бе повишило, понякога му се искаше да го зашлеви през мърлявото лице. Като сега например.

Като си обу ботушите, Джейс посочи към езерото.

— Говори се, че водите на Хейлса притежавали чудодейни целителни сили. Мнозина идват тук с тежки болести и се кълнат, че пиенето на тази вода или къпането в нея ги е излекувало.

Канти затвори очи и изпъшка наум. Спомни си широката усмивка на Джалик и думата, която горянинът бе изрекъл, сочейки купичката с прашец. „Краал.“ Явно кетра’каите имаха лек срещу скрийчовете.

Тих стон го накара да отвори очи. Никс бе пристъпила от мястото си край дънера към езерото. Каквато и магия да се бе просмукала в нея, сега се свлече от раменете ѝ и снагата ѝ се прегърби. Той знаеше от какво се страхува тя, каква вина я гризе. Обещанието за целителни води отваряше в сърцето ѝ рана, която едва бе зараснала.

Канти се приближи до нея и прочисти гърло, опитвайки се да си докара лекомислие, което не чувстваше.

— Това е само легенда — рече насмешливо. — Онзи разузнавач, когото познавах, Бре’бран, се присмиваше на такива приказки.

Това бе лъжа, но Канти знаеше, че Никс има нужда да я чуе.

— Това езеро не е по-различно от всяко друго — продължи той. — Наистина. Хората в Спокоен кът страдат от също толкова болести като жителите на всеки друг град. Да, красиво е и така нататък, но чак пък чудодейно? — Изпръхтя горчиво. — Нелепици.

Джейс се поизправи.

— Но според „Медикум Приз“ на Лиландра водите били богати на…

— На лайна — прекъсна го Канти, като се намръщи и се втренчи многозначително в гърба на Никс. — Които се изливат от канализацията на Спокоен кът. И знам, че онези рибари, дето плават ей там, много пъти са пикали в това езеро.

Джейс най-после като че ли разбра. Преглътна тежко, бузите му почервеняха и той кимна.

— Сигурно е така.

— Тогава стига дрънканици за чудодейни води — отсече Канти. — Чака ни още дълго вървене, докато стигнем до Спокоен кът, а кетра’каите вече идват.

И махна към горяните, изкачващи се по склона към тях заедно с Фрел, чието лице бе поруменяло от вълнение, че е наблюдавал церемония, на която жителите на низините рядко са ставали свидетели.

При приближаването им Канти се намръщи.

„Ако този кльощав алхимик обели и една дума за лекарства…“

И все пак вредата бе нанесена. Никс се изправи, но уви наметалото по-плътно около тялото си, сякаш изведнъж ѝ бе станало студено. Или може би усещаше, че магическата мантия на гората е свалена от нея от ненавременните думи на Джейс.

Фрел вероятно бе доловил промяната на настроението на върха на хълма. Изгледа ги намръщено, без да казва нищо неуместно, и махна към езерото.

— Би трябвало да стигнем до Спокоен кът за няколко камбани време.

Канти кимна.

— Тогава по-добре да не се бавим.

Последва кетра’кайските разузнавачи, влачейки със себе си своите мрачни страхове, които растяха с всяка крачка. Бедрото, където го бе одраскала арбалетната стрела, го болеше. По-рано бе смятал този изстрел за случаен, но сега го глождеха подозрения. Представи си как червеноликият Малик мушва с меча си към него. И лицето на един друг ви-рицар, предводителя на отряда. Анскар не би стоял със скръстени ръце, след като е позволил на Канти да се спаси от опита му за убийство.

Въпреки това хвърли разтревожен поглед към Никс. Много отдавна тя също бе оцеляла от опит за убийство, заповядано от същия крал. Може би беше дъщеря на Торант, също толкова ругана като един определен ненужен син. Но Канти знаеше също, че тя носи мрачната плащаница на пророчеството, на обвинение за гибел, предупреждение, прошепнато в кралските уши от един мрачен ифлелен. По-рано бе отхвърлял подобни предсказания, но не можеше да пренебрегне растящата в него в последно време тревога, просмукана със страх, особено след всичко, което бе видял и чул през последните няколко дни.

Взря се в Никс.

„Ами ако онзи копелдак Рит е бил прав?“

Никс гледаше как кетра’каите изчезват в мъглата.

Последната вечерна камбана отекна от сенките на мъгливия град вдясно от нея. Горяните бяха спазили обещанието си и бяха довели нея и останалите до покрайнините на горския град. Двете групи се разделиха на място, където набразден от коловози път водеше към Спокоен кът.

В края на гората само Ксан и Дала се задържаха в мъглата, загледани назад към нея — приличаха на горски духове. „А може би наистина са такива.“ Дала целуна дланта си, протегна я към Никс, а после отстъпи в мъглата и изчезна, оставяйки само старицата.

Никс не разбираше защо Ксан я бе избягвала цял ден. „Да не би да съм я обидила с нещо? Или има тайни, които сбръчканата старица още не е готова да сподели?“

Очите на жената — сапфирено и изумрудено — сияеха в мъглата. Кажи-речи само това се виждаше от снежнокосия ѝ лик. Едва в този момент Никс осъзна, че очите на Ксан приличат на Близнаците, ярките езера от двете страни на мъгливия град: сините води на Хейлса зад гърба ѝ и зелената шир на Ейтур някъде по-далеч на север, изгубен в мъглата.

Преди да е успяла да обмисли това, Ксан запя. Устните ѝ бяха скрити и изглеждаше, че гласът на старицата идва от цялата гора. В песента нямаше думи, които Никс можеше да разбере, но интонацията и мелодията, напевността и ритъмът говореха за отминаващи епохи, за малки семенца, които израстват до скърцащи великани, за неизбежността на смъртта и за радостта на цветята, листата и почвата и всички твари, радващи се на краткия си миг тук.

Тя си представи Башалия как лети сред клоните, гонейки мушици, които проблясват на слънцето. В очите ѝ избиха сълзи, които винаги си бяха били там, удържани от лъжовната вяра, че вече не са нужни. Бяха солени.

Ксан продължаваше да пее, но под гласа ѝ се носеше друга песен, преплетена със златни ноти. Те я обливаха, докато Никс не се разкри за тях. Тя затвори очи и се понесе назад през епохите на кетра’каите в тези гори. Образите се размазаха. Тя се опита да ги последва, но се спъна, прекалено неопитна и необучена за такова пътуване. Зърна за миг тъмни скали, древни морета, затворени между тези стени, нещо размърдващо се в мъглите горе.

А после загуби ритъма и пропадна обратно в собственото си тяло.

Отвори очи тъкмо когато песента свърши. Взря се напред, но Ксан вече я нямаше. Докато гледаше мъглите, тя се почувства отново изоставена, изхвърлена от една близост, която никога не би могла да е нейна.

Джейс се приближи, в движенията му имаше нежна загриженост.

— Никс…?

Тя го погледна и затрепери. Джейс посегна към нея и тя се хвърли в обятията му. Той я прегърна и я остави да хлипа, мълчеше, сякаш знаеше, че няма какво да каже. Но топлината му, мирисът му бяха достатъчни.

„Не съм изоставена“, напомни си тя.

Изчака последните отзвуци от песента в нея да заглъхнат и откри, че отново се намира изцяло в своята кожа, в обятията на Джейс. Стисна го по-силно, за да му покаже, че вече е добре.

После вдигна глава и се взря в лицето му.

— Благодаря ти.

Той се изчерви и замънка извинително.

Тя се измъкна от обятията му, но посегна към ръката му и я стисна. Погледна Канти и Фрел, които изглеждаха смутени.

Фрел се изкашля, за да прочисти гърлото си.

— Трябва да вървим.

Докато се приближаваха към покрайнините на Спокоен кът, Канти се държеше близо до наставника си.

— Знаеш ли накъде отиваш? — попита той Фрел. — Идвал ли си по-рано тук?

— Не — призна Фрел. Кимна към града, все още едва видим през мъглата. — Но игуменка Гайл ми даде едно име. „Златният клон“. Хан някъде в Спокоен кът.

Мъглата от двете страни на пътя бавно се разсейваше. Все по-голяма част от горския град изникваше пред очите им, преминавайки от неясна илюзия към несъмнена твърдост.

Въпреки че се преструваше на много опитен, Канти оглеждаше със зяпнала уста това горско градче, грейнало от светлината на хиляди лампи. Всичко наоколо изглеждаше отгледано, а не построено. И в много отношения си беше така. Тук древна горичка от елши се издигаше към небето. Гигантските дънери бяха издълбани, за да образуват жилища на много етажи, със сияещи прозорчета и криви каменни комини, от които се виеше дим. Най-високите жилища чезнеха в мъглите и се виждаше само светлината на далечните им прозорци.

Но въпреки всичко това дърветата бяха още живи, разперваха клони, покрити със зелени и златни листа. Много от тези клони бяха оформени във вид на мостове. А където те не можеха да прекосят бездните, имаше стотици висящи дървени мостове, кръстосващи целия град. Дори огромните корени на дърветата, много от тях дебели колкото дънерите на дърветата в Предела, бяха оформени като естествени стълбища.

Докато минаваха под едно такова стълбище, Канти видя каменни стъпала, които водеха надолу към някакво мазе. Ако се съдеше по смеха и тропането на каменни съдове, идещи отдолу, голяма част от Спокоен кът беше изкопана под тази древна горичка.

Но все пак не целият град бе издялан от гората.

Като продължиха напред, между дънерите се появиха обикновени къщи от камък и дърво, с керемидени и тръстикови покриви. Ставаха все повече, трупайки се една върху друга, но все пак се запазваше някаква естественост в извивката на стените им, в слоевете лишей върху камъните, в кръглата форма на прозорците, които сияеха като бухалски очи.

От време на време Фрел спираше да моли за упътвания жителите, които изглеждаха неизменно весели въпреки постоянната мъгла. Канти разбираше защо. Навсякъде се носеше музика. Грееха разноцветни лампи. Самият въздух миришеше на горящо дърво и плодородна почва и сякаш всеки дъх носеше живот.

Все пак в този късен час по виещите се улици нямаше много хора, смесица от тъмнокожи жители от низините и бледи кетра’каи. Повечето магазини бяха с пуснати кепенци, но няколко сергии мамеха носовете на минувачите с аромат на цвърчащо месо, къкрещи яхнии и пенлива бира.

— Ей там — каза на Фрел един мъж с румени бузи иззад пламтяща скара и посочи надолу по пътя. Изглеждаше сякаш аха-аха ще си изгори издутото шкембе. — Покрай Старата мачта. Не можете да пропуснете „Златният клон“.

Канти се надяваше мъжът да е прав, защото вече се чувстваше съвсем изгубен. Сред мъглите и криволичещите улички трудно би могъл да посочи накъде се намират водите на Хейлса, която вече му се струваше на половин свят оттук. Огледа се. Светлината на лампите се простираше във всички посоки и чезнеше в далечината, така че трудно можеха да се преценят размерите на града.

Фрел благодари на търговеца за указанията и ги поведе отново.

Джейс се приближи до него.

— Струва ли ми се, или наистина се движим в кръг?

Канти осъзна, че не само той се е объркал от хаотичната структура на града.

Фрел изсумтя и продължи напред.

— Не може да е далече.

Джейс хвърли кос поглед към Канти, после сви рамене.

— Ако е, ще нападна следващата сергия с яхния, покрай която минем.

— Или кръчма — добави Канти.

Най-после заобиколиха огромен дънер, който изглеждаше значително по-голям от всички останали. Кората му се бе обелила на места или беше смъкната, разкривайки златистобяло дърво. Повърхността му бе лъсната до блясък и отразяваше преминаването им. Островърха арка водеше към вътрешността, преградена с висока порта от същото елшово дърво. Над нея голям кръгъл прозорец от ярки стъклени късчета сияеше, озарен отвътре. От едната му страна огнено слънце разпръскваше златни лъчи, огрявайки бледосиньо небе. Оттатък лъчите стъклените късчета потъмняваха, преминавайки от другата страна, където се появяваха звезди, блестящи като диаманти, заобиколили сребърния лик на пълна месечина.

— Това трябва да е градската катедрала — каза Джейс.

— Не, това е Старата мачта. Дала ми каза за нея. — Никс вдигна очи към сребърната луна с тревожно изражение, явно припомнила си за опасността, която ги бе събрала заедно. — Тук не тачат нашите богове, а тези на кетра’каите. Тук хората отдават почит на горския пантеон.

— И така да е — каза Фрел, като ги поведе нататък, — щом това е Старата мачта, значи ханът не може да е далеч.

За първи път, откакто бяха навлезли в тези гори, алхимикът се оказа прав.

Щом излязоха иззад дебелия дънер, видяха голяма постройка, долепена към следващото дърво, чийто дънер бе само малко по-малък от този, който току-що бяха подминали. Тя се издигаше на повече от десет етажа, стените ѝ бяха от дърво, покривът — от каменни плочи, а основите ѝ — от изпъстрени с мъх и лишеи камъни. Сливаше се с древната елша зад нея, по чийто дънер също блестяха прозорци. Всичко това се съчетаваше толкова добре, че бе трудно да се различи къде свършва човешкият майсторлък и къде започва природата.

Пред тях зееше отворена двукрила порта, достатъчно голяма за обор. През нея се лееха звуци на веселие и музика. Вътре танцуваше огън. Над входа имаше знак, издялан в позлатената форма на дърво, от преплетените тъмни корени до широката разперена корона със златни листа.

Канти въздъхна.

— Дори това да не е „Златният клон“, пак оставам тук. А вие можете да продължите да се лутате из проклетите мъгли.

Фрел го побутна към отворената врата.

— Да се надяваме, че пътуването ни не е било напразно.

Никс чакаше в общото помещение на хана, което представляваше всъщност мрежа от множество свързани стаи. Някои бяха малки и интимни, нищо повече от сепарета с маса, скрита зад прашна бродирана завеса. Други бяха големи трапезарии, задушливи механи, малки готварници и игрални зали — от тихи кътчета с боядисани дъски за „Рицари и мошеници“ и надвесени над тях играчи до шумни зали, в които се залагаше на клашиански плочки или на зарове.

Помещенията бяха толкова претъпкани, сякаш тази вечер целият град бе дошъл в „Златният клон“. Дим от лули се кълбеше под мертеците. Мощни изблици на смях я караха да подскача. Дрънчаха и тракаха калаени и каменни чаши и чинии. Възгласи, хвалби и заплахи — някои шеговити, други сериозни — ехтяха от всички страни.

След толкова дълго време в тишината на гората Никс намираше шума за непоносим. В добавка към това множеството гледки в този хаос затрудняваха възвърнатото ѝ зрение и я замайваха. Търсейки отдих от всичко това тя си бе намерила едно тихо ъгълче близо до малко огнище с червенеещи в него въглени. Това бе най-близкото напомняне за дома, което можеше да се открие на това странно място. Канти остана с нея, застанал до лекьосаната им маса с Джейс. Фрел бе отишъл да поговори с ханджията зад дългия тезгях.

Никс видя как алхимикът се приведе към него, изслуша го, после кимна и плъзна една монета, полускрита под дланта му, към брадатия мъж. Никс долови проблясък на злато. Каквото и да бе купил алхимикът от ханджията, беше му излязло скъпо.

Накрая Фрел се обърна и кимна на Канти.

Принцът смушка Джейс и махна на Никс.

— Да вървим. Надявам се, че леглата не са влажни купчини листа. Дай ми дебел сух дюшек, натъпкан със слама, и ще спя като бебе в най-меката люлка.

Отидоха при Фрел, който направи знак на едно мършаво момче с алена шапка с хартиено златно листо, затъкнато в лентата ѝ, и му подаде сгънато листче и медна пара. И двете изчезнаха в един джоб на жилетката на момчето и то ги поведе през лабиринта от стаи.

— Побързайте — подкани ги шепнешком алхимикът.

— Къде отиваме? — попита Джейс.

— В конюшнята — каза Фрел, явно разсеян и изнервен.

Канти се намръщи.

— Може би не биваше да казвам, че ще се задоволя със сламена постеля.

Следваха момчето, което криволичеше насам-натам през стаите към дъното, а после по поредица коридори. Накрая стигна до висока врата и се втурна да им я отвори. Когато го направи, отвън отекна звън на стомана, бесен и яростен.

Разтревожена от звуците на битка, Никс забави крачка, но Фрел отиде забързано до момчето. Даде му още една медна пара и му показа с жест да излезе преди него.

После се обърна и ги спря на прага.

— Стойте тук — рече предупредително, а след това излезе през вратата и направи няколко крачки.

Джейс остана при Никс, сбърчил вежди от същия страх като нейния.

„Какво става?“

Оттатък вратата имаше голям двор, открит към мъгливото небе. По стените висяха лампи. От двете му страни се редяха сводести врати, преградени с решетки. През най-близката Никс зърна конюшня, където тъпчеха няколко коня, явно изнервени от шумотевицата на двора.

Никс остана близо до рамото на Джейс.

В другия край на двора се биеха двама мъже, сечаха и мушкаха; и двамата имаха резки по ризите и панталоните, някои от тях потъмнели от кръв. Единият държеше сребърен меч, който святкаше в ръцете му. Другият въртеше две остриета, толкова тънки, че приличаха повече на мираж, отколкото на стомана. Двамата се нападаха и парираха, мушкаха и отскачаха. Ботушите им танцуваха по калдъръмения двор. Пот блестеше по лицата и на двамата, устните им се кривяха в гримаси или се усмихваха свирепо, сменяйки тези изражения със същата бързина като сипещите се удари.

Разтуптяното сърце на Никс се успокои, когато разбра, че те просто тренират, макар и свирепо, но не се опитват наистина да се убият. Момчето се насочи към двамата и подсвирна, за да им привлече вниманието. Те най-после спряха задъхани и се втренчиха раздразнено в него.

— Какво има, момче? — По-набитият от двамата приглади зад ухото си един мокър кичур синкавочерна коса. — Дано да е нещо важно, иначе ще ти отвъртя един здрав шамар, задето ни прекъсна.

Раменете на момчето се вдигнаха към ушите му и то заровичка припряно в джоба си.

— Остави го на мира, Дарант — каза другият, прошарен мъж с тъмна четина по бузите и брадичката, подправена със сиво в тон с дългата му коса. Имаше назъбен белег на едната буза. — Преди хлапето да се е напикало.

Дори от вратата Никс долови опасността, излъчваща се от тези двама мъже.

— Съ… съобщение — изблея най-после момчето. Измъкна сгънатото листче, което бе получило от Фрел, и го подаде на мъжа с белега.

С тежка въздишка той прибра меча си и го взе.

— Искане да си платим за още една нощувка, предполагам. — Хвърли кос поглед на партньора си. — Сякаш ханът няма вяра на един пират.

„Пират ли?“

Никс хвърли поглед към Фрел, който чакаше отстрани. Взорът на алхимика оставаше вперен в мъжа, който държеше съобщението. На лицето на Фрел бе изписана същата почуда, както когато бе наблюдавал церемонията на кетра’каите край езерото — сякаш виждаше оживяла история.

Мъжът на двора се вцепени, щом видя червения восъчен печат върху съобщението. Бързо го счупи и прегледа написаното там. Хвърли поглед към момчето, което посочи Фрел.

— Ти ли донесе това? — извика мъжът на алхимика. — Написано от ръката на игуменка Гайл?

Фрел кимна, почти се поклони.

— Да, но идвам с нещо много повече. — Обърна се към вратата и прошепна, махвайки с ръка: — Никс… можеш да излезеш, безопасно е.

Тя не беше много сигурна в това, но излезе на двора, а Джейс и Канти я последваха.

Фрел пак се обърна към мъжа.

— Идвам с изгубената дъщеря на Марейн.

Никс направи крачка назад. Изгледа мъжа със същото смайване, което се виждаше и на лицето на непознатия. Едва чу следващите думи на Фрел, когато той посочи през двора.

— Никс, това е Грейлин си Мур, който може да ти е баща.

Те се взираха един в друг в продължение на един замръзнал миг.

— Не… — прошепна накрая мъжът. — Не е възможно.

Въпреки това направи предпазлива крачка към нея.

Тя отстъпи и се блъсна в Канти и Джейс.

— Държа те — прошепна принцът зад нея.

— И двамата те държим — добави Джейс.

С тяхната подкрепа тя остана на място. Смайването ѝ се превърна в нещо по-студено. Ако в това имаше нещо вярно, пред нея бе рицарят, който я беше оставил да умре в блатата.

Докато се приближаваше, той я оглеждаше, първо с едното си око, после с другото. Крачките му изведнъж се запънаха. Той се смъкна на едно коляно. Гласът му заекна, когато се опита да заговори.

— Ти… ти приличащ досущ на нея. Не може да има грешка. — Погледът му я изпиваше. В очите му избиха сълзи, сякаш предизвикани едновременно от мъка и щастие. Устните му се стиснаха в агония. — В името на всички богове… Сигурен съм, че си дъщеря на Марейн.

Никс направи първата си крачка към него, притеглена от скръбта му и чувството му за вина, които съвпадаха с тези в собственото ѝ сърце. Огледа лицето му, търсейки сходство в чертите им, но видя само един суров — и сломен — мъж.

— Аз… съжалявам — прошепна тя на непознатия. — Но се съмнявам, че в това има нещо вярно.

Думите ѝ го нараниха, но тя не изпита задоволство, колкото и да го бе мразила през по-голямата част от живота си. Гневни думи се таяха в гърдите ѝ, отдавна превърнали се в камък. Тя не знаеше какво да мисли за този низвергнат рицар. Беше се опитала да се подготви за това, но никога не бе вярвала, че наистина ще се случи. Не смееше дори да се надява.

А сега, когато се бе случило…

Тя осъзна суровата истина.

„Той не означава нищо за мен.“

Сякаш в отговор на съкровените ѝ мисли някакво ръмжене отекна през двора. После още едно. От една конюшня вдясно голяма ивичеста сянка прескочи преградата, последвана от втора. Приличаха донякъде на вълци, само че стигаха чак до гърдите ѝ. Кръстосваха насам-натам, привели глави и вирнали косматите си уши.

Джейс ахна, а Канти изруга.

Фрел се опита да ги избута назад към вратата.

— Това са варгри — предупреди ги и в гласа му имаше едновременно страх и благоговение.

Никс не му обърна внимание и остана на мястото си, омагьосана от мрачната вибрация зад ръмженето на зверовете. Заслуша се в скрития пронизителен вой. От тази нотка косъмчетата по тила ѝ настръхваха.

Грейлин, мъжът, който можеше да е неин баща, се обърна към двете животни.

— Аамон, Калдер, обратно в бърлогата! Веднага!

Варгрите не му обърнаха внимание, а се разделиха, за да го заобиколят от двете страни. Подминаха го и се събраха отново пред него, заемайки позиция между нея и рицаря. Ръмжаха, оголили зъби, сякаш я предизвикваха.

Тя си спомни предупреждението на Ксан: „Има зверове, които ще бъдат привлечени по дирите ти. Те ще се опитат да убият всеки, които рискува да ги обвърже.“

Въпреки това тя стоеше срещу двата звяра. Отдели нишката, скрита във воя им. Тя пееше за тъмни гори под студени звезди, за огъня на лова, за късането на плът от кости, за топлината на глутницата в снежните бърлоги. Пое тези диви нишки в себе си, остави ги да се преплетат с нея. Прие дивата природа на варгрите, свирепата им жажда. Нямаше желание да обуздава нищо от това, но в същото време отказваше да бъде сплашена.

Вместо това събра целия си гняв, скръб и чувство за вина, и дори самотата и срама си, докато те не закрещяха да бъдат пуснати на воля, да изригнат в един див крясък. Спомни си как бе освободила тази буря след убийството на баща си и яростта ѝ остави след себе си много трупове.

„Не и отново.“

Съсредоточи цялата тази сурова сила върху един образ. На малък прилеп, който се бореше да я спаси и умря за това. За споделеното мляко и топлина. За брат, свързан със сърцето ѝ. Затвори очи и запя за тази близост, влагайки всичко събрано в себе си. Изпя го обратно по двете нишки към двете диви сърца, приклекнали пред нея.

И докато го правеше, оголи собственото си сърце, канейки ги да влязат в него.

Бавно двете песни се сляха. Нейният писък се превърна в тих вой в гърдите ѝ. Тя сподели техния призрачен зов към ледените звезди, оградени от замръзнали клони и чупливи иглички.

Сякаш след безкрайно дълго време Джейс ахна зад нея.

Тя отвори очи.

Единият варгър се преклони пред нея, после и другият. Брадичките им опряха в паветата. Кехлибарените им очи сияеха нагоре към Никс. Опашките им махаха приветствено. От две гърла се разнесе тихото скимтене, посрещащо изгубен член на глутницата, завърнал се в лоното ѝ.

Тя се взря в новите си братя, после вдигна очи към мъжа зад тях. Не му предложи близост като на тези животни. Гледаше смайването му, страхопочитанието върху лицето му.

Имаше да му каже само едно нещо.

„Виж какво изостави в блатата.“

XII.

Кръвороден

Така е писано: Маги им Рел, първият клашиански дреш’ри, си изтръгнал сърцето пред братята си и им го показал като доказателство за своето превъзходство. Дал го на Втория от своя орден, преди най-после да бъде надвит от смъртта. От векове се твърди, че Имри-Ка пази свещения талисман в специална крипта — където той продължава да бие и до ден днешен.

Из „История на тайнствата и тавматургията“ на Баскал

39.

Светлият син на краля стоеше в сенките.

Микен спря на тъмното стълбище, прорязващо стените на Върховръх. Взря се навън през една бойница, от която се откриваше изглед на север, към тлеещите развалини на градските докове.

Бяха минали три дни от подлата атака срещу беззащитните ветрокораби. И все още над полето висеше димен облак, като траурен шал. Стотици хора бяха изгорели, хиляди бяха осакатени. Все невинни. Оттатък дима се издигаха гигантските бойни кораби, на които се вееха флагове със слънцето и короната.

„Поне тези кораби бяха пощадени, слава богу.“

Микен сложи ръка на дръжката на меча си.

„Сега войната с Клаш е сигурна.“

Гневът му се разгоря по-силно. Това не бе завръщането, на което се бе надявал. Все още носеше церемониалните одежди от сватбеното си шествие. Процесията от рицари, благородници и слуги бе пропътувала от Азантия до имението на Каркаския род в западните части на Широзем. Той бе оставил жена си, лейди Миела, в Каркаската твърдина — огромен чифлик, проснал се по зелените хълмове. Ниските му покриви бяха покрити с чимове от същата трева, която изхранваше неизброимите им стада. Слуховете за война бяха претекстът да затвори Миела в чифлика, за да я предпази от опасността. Но всъщност отсядането ѝ там вече бе планирано, за да скрие колко бързо наедрява коремът ѝ с детето на принца, бъдещия наследник на халендийския трон.

Затвори очи, за да не гледа дима навън, и се замисли вместо това как държи детето в ръцете си. Представи си корона от къдрава руса коса, също като неговата, и ярките изумрудени очи на любимата му Миела. Вече го изпълваше бащинско закрилническо чувство. Нямаше да позволи нищо лошо да се случи на детето му.

— Не бива да се бавим — подкани го васален генерал Хадан от няколко стъпала под него. — Кралят ни чака. А яростта го е направила избухлив.

Микен кимна разбиращо. След като бе чул за клашианската атака, препусна с всички сили назад към Върховръх и пристигна с утринната камбана. Лъснатите му черни ботуши бяха протрити от стремената и конските косми, по тъмносиньото му наметало бе полепнала половината от калта по пътя, а тялото му вонеше на пот, както негова, така и на коня му. Веднага щом остави животното в конюшнята да го натимарят и разхладят, се отправи към легионерската баня, за да отмие мръсотията от пътя.

Но още преди да е успял да свали наметалото се появи Хадан — баща му го викаше веднага. Като знаеше, че не може да откаже, нито дори да се бави, Микен тръгна с него.

И все още им предстоеше доста път.

Микен последва каменоликия Хадан по виещите се стълби, покрай мястото, където бе оставил коня си, и още по-надолу, където хоросановият градеж преминаваше към първичен камък. Най-после стигнаха до една площадка и част от стената, която не изглеждаше по-различна от останалите. Но една пукнатина там криеше проход, който Хадан отключи с черен ключ. Васалният генерал бутна една тясна врата и прекрачи през прага.

— Хайде, по-бързо — каза грубо.

Микен го последва и затвори вратата след себе си. Тръгнаха по дълъг коридор, който се спускаше още по-надолу. Микен вървеше приведен, усещайки тежестта на укрепленията над главата си. Нямаше пушливи факли, които да осветяват пътя им, само меко сияещи жилки в скалната стена. Те обагряха бръснатото теме на Хадан в болнава бледнота.

Микен мразеше да слиза в Крепостта на Изповедниците, но разбираше нуждата тайните да бъдат заровени надълбоко и че е по-добре някои мрачни знания да бъдат скрити от яркия взор на Небесния отец.

Стигнаха до една отворена врата, обрамчена в огнена светлина.

Хадан ускори крачка, явно също толкова доволен като принца да се махне от този коридор. Или може би го привличаше онова, което се намираше отпред.

Оттатък абаносовата врата имаше просторна сводеста зала. Обсидиановите ѝ стени бяха начупени на хиляди огледални повърхности, които отразяваха кръга от факли, трепкащи пред други абаносови врати, всичките запечатани освен тази зад Микен и още една вдясно, където чакаха две фигури.

Хадан се втурна напред, подгъна крак и наведе глава.

— Ваше величество.

Микен го последва само миг по-късно и също падна на коляно.

— Татко, съжалявам, че пристигнах толкова късно след такава подла атака срещу всички ни. Трябваше да съм тук.

Крал Торант махна и на двамата да станат.

— Радвам се, че си отново във Върховръх, Микен.

Принцът се изправи. Баща му изобщо не изглеждаше радостен. Мраморнобялата му кожа бе пепелява, почти сива. Челото му бе набраздено от дълбоки бръчки и засенчваше сините му очи, придавайки им буреносен вид. Даже бе свалил разкошните си одежди с бродерии и кадифе и носеше легионерски ботуши и тънки кожи, набръчкани на коленете и лактите. Това бяха рицарски дрехи, които се слагаха под бронята. Единствената му украса бе проста тъмносиня туника върху кожите с емблемата на дома Масиф.

Това бе върховен крал, готвещ се за война.

Микен оцени облеклото на баща си и суровото му изражение. Можеше да усети как буреносните облаци се трупат около раменете на краля — и даде безмълвно обещание.

„Ще направя всичко по силите си, за да бъда ярката мълния на твоя мощен гръм.“

Кралят се обърна към мъжа, който чакаше до него — мъж, който откакто Микен се помнеше, се спотайваше в сянката на баща му. Очите насред татуираната лента на Изповедника се взираха сурово в принца, сякаш подразнени от нахълтването му тук — докато кралят не заговори.

— Рит, отведи ни при затворника. Дадохме на Витаас достатъчно време, за да се подготви.

Изповедникът се поклони и се обърна към вратата зад себе си.

— Той би трябвало да е готов, докато стигнем, особено като се има предвид, че ни чака доста път.

Кралят и генералът последваха Рит. Микен си пое дълбоко дъх, докато никой не го гледаше, и тръгна след тях. Никога не бе влизал по-навътре от този праг в Крепостта на Изповедниците и се беше надявал това никога да не стане. Той бе принцът, който блестеше най-добре под слънцето, облечен в ярка броня. Звънът на стомана и трясъкът на щитове бяха неговата музика. Предпочиташе да остави тези мрачни места на създанията, които избягваха Небесния отец. Говореше се, че коридорите тук треперят от писъци, идещи както от човешки гърла, така и от демонски.

Все пак последва другите през вратата и към недрата на Крепостта на Изповедниците. Рит спря оттатък прага, за да откачи от стената една горяща лампа. Скоро възникна нужда от нея. Факлите оредяха, докато Рит ги водеше все по-навътре. Спуснаха се по тесни стъпала, загладени от векове изповеднически сандали. Всеки проход бе по-криволичещ от предишния.

На горните нива се разминаваха с Изповедници в сиви роби, които се отдръпваха от пътя им, притиснали към гърдите си прашни томове, вероятно забранени текстове от Черната библиотека на Анатема. Ръката на един от срещнатите Изповедници бе увита в кървави превръзки и той бе воден от друг — вероятно някой експеримент се беше объркал.

Постепенно, докато слизаха по-надолу, коридорите се изпразниха от братята на Рит.

Ушите на Микен се напрягаха да чуят писъци или демонски вой, но цареше тишина, която стана потискаща като камъка над главите им. Носът му долови слаб мирис на сяра, който групата им, изглежда, следваше, както някой тилазавър — кървава диря.

Накрая източникът се появи в края на дълъг виещ се тунел. Тунелът бе разсечен от стръмна урва, сякаш бог Нетин го бе разцепил с обсидиановия си меч. Над пропастта се протягаше каменен мост, ограден от две черни колони.

Рит ги поведе към колоните. Докато го следваше, Микен видя върху всяка от тях присвита червена усойница с корона от тръни. Двете рогати змии стояха с лице една към друга, сякаш предизвикваха някой да дръзне да мине между тях, ясно отбелязвайки територията напред като царство на мрачния бог Дрейк и следователно на ифлелените.

Микен мина бързо покрай тези змии с мъртвешки очи и по каменния мост. Направи грешката да хвърли поглед през ръба. От бездната се носеше толкова силна воня на сяра, че стомахът му се преобърна, а очите му се насълзиха. Все пак зърна зловещ блясък далеч долу. Това не бе веселата червенина на пламтящо огнище, а същото противно изумрудено като на сияещите жилки, нашарили черните камъни.

Той потрепери и измина на бегом останалата част от моста, за да се присъедини към другите, които се бяха събрали под арката на входа на голям тунел. Камъкът ѝ бе изписан с магически символи, които сияеха в същото гнусно зелено, сякаш самите жилки са били подчинени на волята на ифлелените, за да оформят тези символи.

На този праг Микен забави крачка.

— Не е далеч — подхвърли Рит, сякаш усещаше, че принцът е на косъм да си плюе на петите.

Изповедникът мина под арката с лампата си. Кралят и Хадан го последваха, така че на Микен не му остана друг избор, освен да продължи след тях. Определено нямаше представа как да се върне сам.

Най-после Рит стигна до една желязна врата. Окачи лампата до нея и хвана с две ръце кръглата халка, изработена във формата на свита усойница. Сякаш бе нужна цялата му сила, за да я отвори. Когато тежката врата се завъртя на смазаните си панти, отвътре бликна огнена светлина — заедно с писък, който излетя в коридора и заехтя в далечината, сякаш се мъчеше да избяга.

Микен потрепери, разбрал, че този писък не идва от демон, а от прекършван човек.

Рит им махна да влизат и ги последва.

Широкият гръб на Хадан препречваше гледката на Микен, докато васалният генерал не залитна встрани със стреснато ахване.

Цялата стая изглеждаше направена от ковано желязо, все едно бяха влезли в печка. Само дето металът, занитен към всички повърхности, бе по-черен от всяко желязо. В дъното пламъци бумтяха в малко огнище с решетка.

В центъра на стаята имаше стол от същото желязо. До него сбръчканата фигура на Изповедник Витаас поздрави мълчаливо краля, а после се наведе над сребърните инструменти, наредени на една близка маса. Всички те бяха с остри върхове или ръбове, или пък със спираловидни нарези като на свредел. Много от тях бяха мокри от кръв. Но не те изцедиха всяка топлина от тялото на Микен и го оставиха вледенен от ужас.

На стола седеше гола жена, челото, шията и гърдите ѝ бяха вързани към облегалката с кожени ремъци. Бе увиснала безсилно, сякаш загубила съзнание от онова, което я бе накарало да изпищи. Главата ѝ бе обръсната наскоро, ако се съдеше по купчината бели плитки на пода. Струйки кръв се стичаха по бузите ѝ и се събираха в ямката на оголената ѝ шия, преди да потекат надолу по гърдите ѝ.

Но най-зле изглеждаше темето ѝ. От черепа стърчаха няколко медни игли. Докато Микен гледаше, Витаас заобиколи масата и мина зад стола, наведе се над затворничката, вдигна ръце и заби нова медна игла, дълга колкото пръста на Микен, през наскоро пробита дупка в кожата и костта.

Микен си представи как иглата потъва дълбоко в мозъка на жената.

„Какво прави този мръсник?“

Дори кралят изглеждаше отвратен и се обърна към Рит.

— Какво означава това?

Рит вдигна ръка, сякаш го молеше за търпение, и каза:

— Игуменка Гайл се оказа доста по-упорита, отколкото очаквахме.

Микен крачеше нервно из стаята, докато Рит и Витаас довършваха някои последни приготовления с вързаната управителка на Манастира — измерваха медните игли в черепа ѝ, местеха ги лекичко и си шепнеха.

Микен бе скръстил ръцете на гърдите си в опит да скрие ужаса си, да замаскира всеки признак на шок или страх пред баща си и васалния генерал. Усещаше мириса на кръв и дори на локвата пикня под стола — жената се бе изпуснала по време на мъченията. Езикът му долавяше вкуса на горчивите алхимикали, горящи в огнището.

Стараеше се да не поглежда към стола. Знаеше, че Анскар ви Дон, предводителят на групата вирлиански гвардейци, се е върнал от блатата бесен и с празни ръце. Доколкото бе успял да разбере Микен, брат му Канти бе избягал с момичето, оцеляло чудодейно от отровата на прилепа.

„Братко, в каква беля си се забъркал?“

Това бе въпрос, който се нуждаеше от отговор. Анскар подозираше, че тук се крие още нещо — заговори, вплетени в кроежи. Затова се бе върнал с игуменката на училището, вярвайки, че тя знае повече, отколкото иска да признае. За да получи отговори, я бе довел пред краля.

Микен преглътна и погледна окървавената жена.

„А баща ми я е дал на ифлелените.“

Рит сякаш забеляза смущението им.

— След като игуменка Гайл е толкова упорита, опасявам се, че това е единственият начин да я накараме да проговори. А при положение че доковете ни димят и се носят слухове за кораби, събиращи се край бреговете на Клаш, не смеем да губим време с обикновени методи на разпит.

— Но какво правите сега? — прошепна Торант.

— Това е техника, усъвършенствана от Витаас, но произлязла от векове изследвания. — Рит се обърна към своя събрат Изповедник. — Готов ли си? Можеш ли да ни демонстрираш?

Витаас се поклони и се върна до масата. Взе една медна кутия, от която стърчаха същите игли, само дето всяка завършваше с кичурче влакънца, толкова фини, че приличаха повече на мек пух. Той бутна едно малко лостче отстрани и кутията тихо зажужа.

Шумът плъзна из стаята и се усили, уловен между железните стени. След още миг стана остър като най-финото острие и в същото време назъбен като трион. Дращеше ушите на Микен, забиваше се в черепа му. Дори Хадан трепна — а принцът веднъж го бе виждал как шие рана от меч на собственото си бедро, без да му мигне окото, и даже се смееше, докато забиваше иглата в плътта.

Малките пухкави влакънца засияха слабо и сякаш самият въздух затрептя около връхчетата им. А пронизителният звук се извисяваше все повече.

Болезнено ахване привлече вниманието на Микен към жената. Очите на игуменката бяха отворени, но изглеждаха слепи, а устата ѝ бе изкривена в гърч на агония. Стърчащите от скалпа ѝ игли сега грееха със същото сияние като влакънцата от кутията. Сякаш трепереха целите в черепа ѝ.

Витаас изучи реакцията ѝ, докато лицето на жената не се отпусна, покорявайки се на прилаганата магия. Все пак челото ѝ остана оросено с пот, като сок, изстискан от слива. Някъде вътре в себе си тя явно се бореше срещу атаката.

Витаас кимна на Рит.

Изповедникът се обърна към крал Торант и заговори по-високо, за да бъде чут през нищенето на медната кутия.

— Сир, сега можете да я питате каквото искате. Тя няма да е в състояние да ви откаже. — Той махна към игуменката. — Волята ѝ е потисната и не оставя място за лъжи.

— Но как…? — промълви Торант отвратен, но и очарован.

Рит въздъхна, явно търсейки начин да го обясни на човек, който не е навътре в Изповедническите знания. Най-после се спря на едно обяснение.

— Знаете за юларната песен, нали? Как някои имат таланта да укротяват най-дивите зверове и да ги карат да изпълняват повелите им. Това, което правим тук, е до голяма степен същото — използваме звук, топлина и въздушни вибрации, за да лишим други от волята им и да ги заставим да се подчинят на нашата.

Гласът на Хадан бе дрезгав от смайване.

— Значи с този метод можете да имитирате юларна песен?

Микен изобщо не споделяше одобрението на генерала. „Това не е имитация на юларна песен, а някакво нейно извращение.“

— Точно така. — Рит се обърна към краля и посочи към игуменката. — Питайте каквото ви интересува.

Кралят пристъпи напред и трепна от звука, когато се приближи до стола.

— Игуменко Гайл, каква роля изиграхте вие в изчезването на моя син Канти?

Мътните очи намериха сили да помръднат и да се спрат на Торант. Напуканите устни се разделиха.

— Аз… му казах. Иде… иде голяма опасност. Лунопадът… ще погуби всичко.

Кралят настръхна. Микен знаеше колко вяра влага баща му в поличбите за бъдещето. Торант държеше в двореца си също толкова ясновидци и гадатели, колкото и робини за наслади.

— Кой говори за такава гибел? — попита Торант.

— Ал… химик Фрел. Той измерваше… звездите. И още някой…

— Кой?

— Едно момиче… Никс… чуло предупрежденията в писъците на мирските прилепи.

Хадан изпръхтя презрително.

Кралят му махна да мълчи.

Рит сви рамене.

— Истина или не, но игуменката вярва в това. Тя не може да лъже.

Въпреки това Хадан бе скептичен. Генералът не вярваше в нищо, което не може да посече с меча си.

— Игуменка Гайл е родена в Южен Клаш, което означава, че има солидни роднински връзки там. Може би това ѝ е било внушено от враговете ни, за да посеят смут. Разпространяването на слухове за гибел по време на война би отслабило нашата решимост точно когато тя трябва да е най-силна. Вижте какво причини това на сина ви, сир.

Торант се намръщи.

— Какво общо има тази работа с Канти?

Въпросът бе насочен към Хадан, но игуменката го чу и не можеше да възпре отговора си. От челото ѝ потече пот, докато тя явно се бореше с принудата.

— Той… се опитва да помогне… на сестра си.

Микен се вцепени.

— Сестра ли?

— Момичето, което говори от името на Мир… тя… е загубената дъщеря… на Марейн.

Микен не разбираше нищо, но баща му явно разбираше. Залитна при думите на жената.

— Не… — изстена кралят. — Не е възможно.

Торант се завъртя към Рит, който изглеждаше не по-малко смаян.

— Ти ми каза, че бебето е мъртво — обвини го кралят.

— Всички смятахме така — отвърна Рит, но върху лицето му легна сянка.

Торант потъмня от гняв.

— Дете, което ти предрече. Рит. Момиче, точно както го предсказа. Тази, която ще сложи край на Короната и на целия свят.

Микен свърза думите на баща си, изтъкавайки основата на историята за Рицаря отстъпник. Двамата с Канти си бяха шепнели подобни смразяващи слухове за тайната история на семейството си, свити под завивките нощем, когато все още бяха близки, преди да ги разделят между Калето и Легиона.

Лицето на Хадан си оставаше скептично.

— По-вероятно момичето е просто хитрина на клашианците, за да накарат второродния принц да се събере с една предполагаема дъщеря на краля и да използват тези приказки за подклаждане на бунтове срещу истинския наследник.

Генералът хвърли поглед към Микен, който на свой ред си представи малката издутина на корема на лейди Миела.

— Дори тя наистина да е изгубената дъщеря на Марейн — възрази Торант, — ние не знаем дали момичето е мое или на предателя Грейлин.

Спорът им бе прекъснат от болезнен вик откъм стола. Игуменката се бореше с ремъците си, дърпаше белезниците, които приковаваха китките ѝ. Въпреки това не можеше да попречи на думите да излязат от гърлото ѝ.

— Грейлин… Грейлин отива при нея в този момент — изпъшка тя. — В Спокоен кът.

Кралят се врътна към нея с рев:

— Какво?!

Витаас доближи медната кутия към стола, като явно се опитваше да постави отново жената под своя власт.

От доклада на Анскар Микен знаеше, че Канти и другите са избягали по Пътя на падналите. Никой не знаеше дали са оцелели при това изкачване, защото хората на Анскар били отблъснати от някакви гадини, живеещи там. Но ако Канти бе стигнал до Облачен предел, най-вероятната му цел би била да се добере до горския търговски център Спокоен кът. Там горе нямаше нищо друго. Знаейки това, кралят вече бе заповядал да подготвят един боен кораб за полет до Облачен предел, за да потърси липсващия принц.

Микен видя как баща му се спихна като пробит ветрокораб. Знаеше колко силно бе обичал той Грейлин, негов приятел от най-ранните им години. Торант бе наказал клетвопрестъпника, но му бе пощадил живота и вместо това само го бе прокудил. Всички мислеха, че Рицарят отстъпник е умрял в изгнание.

„Явно не е.“

И ако бе жив, то Грейлин още веднъж се оказваше клетвопрестъпник. Беше се заклел никога да не се връща в Халенди, никога да не стъпва отново в кралството.

Дори Хадан разбираше как милосърдието може да се обърне срещу теб.

— Нима може да има някакво съмнение, че се подклажда бунт? Синът на краля, предполагаема дъщеря, а сега и завръщането на опозорен рицар на кралството. Това трябва да бъде спряно, преди заразата да се е разпространила и пуснала корени.

Торант кимна и лицето му се втвърди при разпалените думи на генерала.

Рит обаче не бе приключил с пленницата им. Приближи се до нея. Очите му се присвиха, докато я гледаше как се мята. Витаас се приближи от другата ѝ страна с прокълнатата пищяща кутия.

— Какво се мъчиш да не ни кажеш, игуменко Гайл? — попита той студено.

Очите ѝ се подбелиха. Пяна изби на устните ѝ, които се изпънаха в линии на агония. Но медните игли засияха още по-ярко, пронизвайки по-дълбоко волята ѝ.

Тя изкрещя и мина на родния си език. От изтерзаното ѝ гърло бликнаха клашиански думи.

— Вик дире Ра!… Вик дире Ра се шан бения!

Рит залитна крачка назад. Витаас потрепери и едва не изтърва медната кутия. Положи усилия да я задържи — но това бе достатъчно за игуменката да се овладее.

Очите ѝ се взряха право напред. Болката ѝ се превърна в ярост. Тя изтръгна едната си ръка от белезниците, разкъсвайки кожата. Метна се напред и грабна един дълъг нож от близката маса. Преди някой да успее да ѝ попречи, заби острието в гърлото си.

Рит посегна към ръката ѝ, но тя завъртя ножа и го издърпа обратно сред мощна струя кръв. В погледа ѝ имаше такава омраза, че Изповедникът отстъпи.

След още няколко мъчителни вдишвания животът в очите ѝ угасна.

Кралят сграбчи Рит за рамото.

— Какво каза тя накрая? За какво говореше?

— Не знам — отвърна Рит. — Само някакви безсмислици, избълвани, докато се мъчеше да освободи волята си. Явно не искаше да знаем повече.

Микен подозираше, че Изповедникът лъже. Дори кралят присви сурово очи срещу Рит. Но Хадан бе чул достатъчно.

— Няма значение. Това е още едно доказателство за заговор с цел сеене на раздор и разделяне на кралството — рече той. — Интрига, подхранвана от клашианците и дирижирана от един от тях. Трябва да я потушим веднага.

Рит се обърна към тях.

— Генералът е прав. Трябва да сложим край на това, преди да започваме каквато и да било война.

Торант кимна. Микен никога не бе виждал лицето му толкова зачервено.

— Хадан, ти ще командваш бойния кораб, заминаващ за Облачен предел. Всъщност удвои броя на войниците. Ще сложим край на това веднъж завинаги.

Кралят се обърна към светлия си син.

— Ти също ще заминеш, Микен. Време е да изправиш претенциите си за трона срещу измяната на брат си. Цял Халенди трябва да го види, за да изчезне всяко възможно съмнение в наследствеността.

Микен се поклони, приемайки този суров дълг. Знаеше, че с войната, която предстои, трябва да блести по-ярко от всякога, да бъде знамето, около което да се обедини кралството. Но знаеше също и защо баща му рискува първородния си син в такова начинание.

Представи си корема на лейди Миела, наедрял от обещание.

Кралската линия на рода Масиф щеше да устои — трябваше да устои — независимо от всичко.

40.

След като възложи на друг от ифлелените да заведе групата на краля обратно до Върховръх, Рит потъна още по-далеч от слънцето. Спусна се на половин левга по-надолу до истинското сърце на владенията на мрачния бог — и тайната, заровена там от седем века.

Беше оставил Витаас в схолариума му, където той възнамеряваше да разцепи черепа на игуменката и да поровичка из мозъка ѝ. Искаше да установи какво в процедурата бе подействало и какво не, за да усъвършенства още повече метода си. Ифлелените — като всички Изповедници — знаеха, че знанието рядко се добива с внезапни пристъпи на прозрение, а по-често с мъчителни провали и дребни триумфи. Малцина разбираха колко векове са били нужни да се събере изоставеното от древните и да се върне към живот.

Което важеше с особена сила за това, което се намираше отпред.

Рит стигна до висока двукрила абаносова порта, изрисувана с рогатата змия. Бутна я и символът се раздели на две. Той влезе в светая светих на ифлелените. Стаята приличаше на онази горе — купол от полиран обсидиан. Освен това бе заобиколена от врати с отбелязани на тях различните насоки на изследвания, всички свързани със съдържанието на тази стая.

Цялата ѝ ширина бе заета от оплетена мрежа от медни тръбички и стъкленици, по които течаха и бълбукаха тайнствени алхимикали. Тя стигаше от сводестия таван до полирания под. Гигантският апарат пухтеше, изпускаше пара и пулсираше като жив.

Четирима кръвородни бележеха основните посоки на земните магнитни енергии. Всичките вързани жертви бяха деца под единайсет години, отмъкнати от претъпканите улици на градското Дъно. Такива млади жертви даваха най-много мощ на дестилационния процес. Всяко дете лежеше отпуснато, гърдите им бяха срязани и зееха като малки прозорци. Мехове изпълваха дробовете им с въздух, издуваха ги и ги спадаха, разкривайки пиковете на биещите им сърца.

Кръвта им течеше по тръбите и съдовете на апарата. Младите им клетки бяха изцеждани, после пречиствани на всеки етап, докато накрая остане само концентрирана жизнена сила. Според древните томове тези енергии се съдържаха в малки частици, освободени от разкъсаните клетки, невидими прашинки, които древните наричали митохондрии. Рецептата за това мощно гориво идваше от същите текстове. Въпреки това на ифлелените им бе отнело векове да изучат и усъвършенстват тези методи, като ги приспособяваха и развиваха — включително с използването на живи жертви.

Всяко дете издържаше по пет дни, преди да умре, отдавайки целия си живот на жадната медно-кристална мрежа. Само преди век същата тази машина бе консумирала по дете на ден, но ифлелените бяха подобрили методологията през годините, бележейки голям напредък. Освен това се бяха научили да използват тези дестилирани еликсири, за да удължат собствения си живот.

Рит мина покрай малко светлокосо момиченце, чиято глава бе отметната назад, а в гърлото му бе вкарана тръба. Прокара пръсти през косата му в мълчалива благодарност за дара и саможертвата му.

Едва си спомняше своята младост като помощник на един гжоански мистик. Той и майка му бяха избягали от Владението, когато беше на шест, точно преди да дойде моментът да го ослепят, за да го подготвят за собственото му обучение като мистик в планинската им крепост. Той потисна спомените за онова мъчително време, за преследващите го гжоански ловци, убийството на майка му от роботърговци, собствените му години като роб за наслади, преди най-после да се озове в школата Теасл на островите Тау от другата страна на Короната.

Успя да влезе в славната школа само защото един йеромонах, който бе ползвал услугите му в бардака, забеляза татуировката от вътрешната страна на горната му устна, която го бележеше като собственост на мистиците. Само редки деца получаваха такова обучение. Вярвайки, че едно такова момче е специално — а може би с желанието Рит да му е подръка за лесни наслади през следващите години — монахът му бе уредил влизане в Теасл. Там младежът преуспя със собствени сили и накрая стигна до първия си великрист, по алхимия. След това благодари на йеромонаха — изкорми го с кама и замина за Калето, където спечели втория си великрист и стана първо Изповедник, а после и ифлелен.

Дори сега, толкова години по-късно и след като бе постигнал толкова много, той още се будеше с онази стара болка и срам от младите си години, когато бе беззащитен и зависеше от милостта на другите. Това подклаждаше студения огън у него, амбицията, желанието никога да не бъде отново нечий подчинен. За да си гарантира това, търсеше силата, скрита в древното знание, решен да не позволи на нищо и на никого да му попречи да се превърне в страховита сила, по-могъща от всеки крал.

Изръмжа и отхвърли тези мрачни мисли, за да се съсредоточи отново върху блестящото чудо пред себе си. Бе посветил остатъка от живота си на разгадаването на тайните, скрити тук. Очите му се взряха напред, където чакаше един от братята му.

Изповедник Скерен го бе повикал тук долу по спешност, но Рит не можеше да се отзове, преди кралят да си е тръгнал.

За да стигне до брат си, Рит трябваше да се промъкне през влудяващата медна паяжина, като се навеждаше, извиваше и промушваше по посока на центъра ѝ — където чакаше един гладен паяк, поместен в самата ѝ сърцевина, талисман с огромна важност.

Отпред Скерен се бе привел над свещения артефакт.

Рит зърна части от него, докато се приближаваше. Изваяният бронзов бюст бе свързан с голямата машина посредством жици и тръби. Лицето на скулптурата бе на мъж с къдрава брада и също такава коса. По бронзовата му кожа се виеха шарки от енергиите, проникващи през нея. Най-фините му къдрици и косъмчета се полюляваха като движени от невидими ветрове. Стъклени очи във виолетовосиньо блестяха мътно, слепи за всичко наоколо.

Според историята на талисмана бюстът бил намерен в Спокоен кът преди две хилядолетия. Открили го в едно забравено мазе в Старата мачта, заровен дълбоко под корените на древното дърво. Оттогава безтелесната глава бе минала през безброй ръце. Никой не знаеше какво точно да мисли за нея, но всички оценяваха красотата и майсторската ѝ направа. Тя бе пътувала до най-далечните краища на Южен Клаш и на север до уединената Хапрейска хегемония. Бяха я проучвали и изоставяли и бе красила дворците на много крале, преди най-сетне да стигне до Азантия.

През годините разкрития в древните томове бяха предлагали някои намеци за истинската ѝ важност, как тя можела да се върне към живот, ако се захрани по подходящ начин. Въпреки това на ифлелените им бе отнело векове да събудят талисмана от съня му и да измъкнат от него малкото, което могат. От съживяването си насам главата бе проговаряла само четири пъти. Думите ѝ винаги бяха загадъчни, изречени на език, който никой не разбираше. Тези четири съобщения бяха записани в най-свещените текстове на ифлелените в очакване да бъдат разшифровани.

С отминаване на вековете орденът им бе научил много. Откриха как свещеният талисман излъчва странни емисии, вибрации във въздуха. Когато човек се приближеше, ги усещаше като гъдел върху кожата си.

Дори сега Рит усещаше този вятър, духащ срещу него, докато вървеше натам.

С времето ифлелените се бяха научили как да следят силата му с помощта на магнитни пръчки, увити в медна тел. Не им бе отнело дълго да установят как това странно излъчване влияе на дребните животни: птици, гущери, змии. Дивите твари се покоряваха на зова му, ставаха кротки, лесно управляеми.

Витаас бе този, който пръв го бе свързал с юларната песен и бе прекарал дълги години в опити да улови този звук и да го използва за контролиране на по-едри животни. Накрая бе усъвършенствал метода си с медни игли, вкарани в ключови области на мозъка. След като известно време беше работил с животни, беше открил слабоумните джинове — най-лесните за манипулиране хора — и бе продължил нататък.

А талисманът продължаваше да излъчва странната си безмълвна песен. За да следят звуците му, артефактът бе обграден с концентрични кръгове бронз — сложен сферичен скелет, наподобяващ планетарий за изучаване на звездите. По кръговете бяха наредени омотани в жица магнити, окачени в пълни с масло кристални сфери, които се превръщаха в сто малки ветропоказателя. С помощта на тези инструменти бе създадена карта на посоката и силата на невидимите ветрове на талисмана през вековете. И така продължаваше вече дълго време, с талисмана изпращащ неспирния си зов към света.

Докато най-сетне не дойде отговор.

Преди шейсет и две години — година след като Рит бе дал кръвна клетва на ордена, което той още смяташе за пръст на провидението — друг вятър завъртя ветропоказателите обратно към главата на скулптурата. Вятърът идеше от изток и ако се съдеше по огромната му мощ, бе преценено, че се е зародил някъде край брега на Гулд’гул. Затова Рит бе ръководил установяването на ифлеленски пост край мините на Варовиково и беше продължил да бди за новата поява на този сигнал.

Още три пъти през последните десетилетия вятърът се надигаше отново, завъртайки магнитите към бронзовия бюст. Това убеди още повече ордена, че там трябва да е заровено нещо подобно на техния талисман. После, преди един месец, загадъчният вятър задуха отново, отначало спорадично, а после поривите му се усилиха. Надигащата се буря привлече Рит и Скерен в мините на Варовиково — където откриха бронзовата жена, само за да бъде открадната впоследствие от един хитър маскиран крадец.

Рит стигна до Скерен, потънал в отчаяние от мащабите на загубеното, което сега вероятно бе потънало в морето.

— Крайно време беше да се появиш — смъмри го Скерен.

— Какво е толкова спешно, че да налага да се отделя от краля?

Скерен държеше в едната си ръка перо, а в другата — измервателна пръчка. Отмести се, за да разкрие карта, лежаща на малка маса. До нея имаше разтворена книга със записки, обхващащи векове, които показваха движението на магнитите в кристалните им сфери.

— Преди една камбана — обясни Скерен — нов сигнал раздвижи уредите ни.

Рит пристъпи по-наблизо.

— Откъде? От Залива на обещанията ли?

Представи си бронзовата жена, крачеща по морското дъно след катастрофата на ветрокораба от Гулд’гул.

Скерен плъзна към него картата, изписана с числа и стрелки.

— Не, не от морето. Беше кратък, но изглежда, идваше от североизток. Все пак искам да проверя изчисленията си, за да съм сигурен.

— Колко далеч на североизток?

— По моя преценка не по-далеч от горите на Облачен предел, някъде около Близнаците.

Рит се намръщи.

„Отново Облачен предел. Накъдето избягаха онези.“

Това не можеше да е съвпадение. Застанал в центъра на бронзовата паяжина, той усети движението на невидими сили, които събираха заедно пионките в една голяма игра.

Рит се врътна, надявайки се, че не е прекалено късно.

— Къде отиваш? — попита Скерен.

Той посочи талисмана.

— Продължавай да наблюдаваш. Прати ми вест, ако нещо се промени.

— Ами ти?

— Аз отивам към бойните кораби. Да се присъединя към принца и легионите. Ако онзи артефакт е там, не бива да го загубя отново.

* * *

Микен търсеше ботушите си в своята легионерска квартира. След като се накисна в гореща вана и изтърка хубаво тялото си, се почувства отново като самия себе си, сияйния принц на кралството. Усърдието му със сапуна и четката целеше не толкова да премахне мръсотията от бясното препускане през Широзем, колкото да се отърве от сярната воня на Крепостта на Изповедниците.

Стоеше облечен в долните си кожи, също както баща му одеве, готвейки се за полета до Спокоен кът. Щеше да си сложи бронята, щом пуснат котва в горския град. Вече бе препасал меча си във филигранната му сребърна ножница, както и един нож в подобна кания. Над кожите носеше сребрист жакет с избродирани на него слънце и корона. Като принц трябваше да пази известно благоприличие.

„Но къде са проклетите ми ботуши?“

Не искаше да тича бос до военните кораби.

Погледна под леглото, видя ги там и ги измъкна. Преди да успее да ги нахлузи, го прекъсна решително чукане по вратата. От силата на ударите той усети, че е по-добре да не пренебрегва такова настоятелно повикване. Макар и принц, Микен си оставаше новак в Легиона и високото му положение не му даваше кой знае каква свобода — а в повечето случаи никаква.

Пусна ботушите, изруга и отиде до вратата. Отвори я и откри на прага си една алена планина. Анскар ви Дон носеше лека броня, сякаш бе роден в нея, и никога не я махаше. Държеше шлема си под мишница.

— Принц Микен, искам да говоря с вас, преди да тръгнем.

Без да моли за разрешение, Анскар нахълта вътре. Промуши се покрай Микен и затръшна вратата след себе си.

— За какво става дума? — попита Микен, като се опитваше да говори твърдо и властно, но му беше трудно да докара такъв тон бос.

— Искам да се застъпите пред краля за брат си.

— За Канти?

Анскар повдигна вежда.

— Да не би да имате друг брат, за когото не знам?

Микен усети как бузите му пламват. Хвърли поглед към лежащата на бюрото му кутия, в която бе глинената статуетка на две прегърнати момчета, годежният дар от близнака му.

„Дали Канти е кроял заговори срещу кралството още тогава?“

— Не разбирам — каза Микен. — Знаеш за предателството, извършено от Канти. Колкото и да го обичам, измяната срещу короната и съзаклятничеството с бунтовници не могат да останат без последици.

— Но аз не мисля, че бягството на брат ви е предизвикано от бунт — по-скоро от стремеж към оцеляване.

Микен се намръщи, опитвайки се да имитира строгото държание на баща си.

— Какво имаш предвид?

— Току-що разбрах за заговор за убийството на Канти в блатата. По заповед от Върховръх. Което е трябвало да се извърши от хора под мое командване.

Микен залитна назад. Краката му опряха в леглото и той се тръшна на него.

— Не може да бъде!

Анскар го последва и падна на едно коляно, за да може Микен да види искреността му.

— Мисля, че този опит за убийство е накарал Канти да побегне. Сега идвам при вас, за да ви помогна да отклоните баща си от този кървав път.

— Не мисля, че ще мога. Макар баща ми да се отнася благосклонно към мен, не мога да кажа същото за Канти.

— Разбирам, но при това последно пътуване видях някакво достойнство в брат ви. Стомана, отдавна крита под пиянство и разгул. Но я има. Твърдо съм убеден в това. При сегашната заплаха от война два принца, застанали редом с краля, ще служат добре на кралството.

Микен въздъхна, чудеше се какво да прави.

Анскар наведе глава, явно търсеше думи, които биха убедили принца да апелира към краля. Ви-рицарят вдигна глава да опита отново.

Микен вече бе изтеглил кинжала си и разсече гърлото на вирлианеца.

Мъжът тупна по задник със смаяно изражение. Железните му ръце посегнаха към шията му, но не бяха достатъчно силни да спрат кръвта, швиртяща между пръстите му. Той изгъргори, докато животът изтичаше през устните му.

Микен сведе поглед към алените пръски по жакета и долните си кожи. Щеше да му се наложи да се преоблича пак. Когато стана, Анскар вдигна очи към него, все още шокиран — но вече не от атаката, а от осъзнаването.

— Аз заповядах да убият брат ми в блатата. Баща ми никога не би могъл да извърши подобно нещо. Прекалено е мекосърдечен. — Микен смъкна оцапания жакет през главата си. — Великодушието у един крал може да е благодат в мирни времена, но при заплаха от война е пречка.

Откопча кукичките на горните си кожи.

— Виж докъде докара баща ми неговата доброта. Втори син, който сее хаос. Дали Канти го прави преднамерено или несъзнателно, няма значение. Да не говорим за онази копелдачка, която е трябвало да бъде убита още щом коремът на майка ѝ е започнал да се подува. Даже милосърдието на баща ми към неговия приятел, рицаря Грейлин, сега води до още нарушени клетви в ущърб на кралството.

Анскар изгъргори несъгласно и се свлече на каменния под.

— Оттук нататък аз ще бъда гибел за такива милосърдия. — Микен си спомни по-раншното си обещание към баща си. — Аз ще бъда мълнията на бащиния си гръм. Ще удрям там, където е нужно да се убива. Ще спестя на краля необходимостта от студена безпощадност. Ето такъв син ще бъда на баща си.

Докато сваляше дрехите си, Микен осъзна, че говори на мъртвец. Заобиколи локвата кръв и в този момент откъм вратата отекна ново силно тропане.

Той изстена, затвори очи и се замисли за вариантите, когато отвън долетя висок глас.

— Принц Микен, Хадан съм. Идвам с Изповедник Рит, който носи неотложна вест от Крепостта на Изповедниците.

„Аха…“

Той отиде да отвори вратата.

— Явно всички имаме неотложни въпроси, за които да се погрижим преди заминаването. — Отстъпи встрани, за да разкрие тялото на пода. — Анскар беше надушил какво крояхме за брат ми.

Хадан влезе бързо заедно с Рит и потърка брадичка, взирайки се в разширяващата се локва кръв.

— Жалко. Анскар беше добър човек и още по-добър войник. Надявах се един ден да го привлека към каузата ни.

Микен изобщо не го беше грижа. Работата вече бе уредена. Вместо това се обърна към Рит.

— Генералът каза, че си имал да ми съобщиш нещо неотложно.

Рит си възвърна гласа след първоначалния шок.

— Да. Току-що разбрах за едно изгубено оръжие, което все още може да бъде намерено в Облачен предел. А Витаас подготвя други оръжия, които ще ни помогнат за нашата кауза.

Микен се намръщи.

— Какви оръжия?

Рит му каза.

Микен пребледня и се взря в тялото на Анскар.

„А пък аз мислех себе си за безмилостен.“

41.

Микен стоеше на палубата на бойния кораб „Титан“, кръстен на бога на бурите. Огромният балон с газ се издигаше над главата му, поклащайки се като нетърпелив кон. Стоманените въжета стенеха. Шест нива по-долу, под дебелия кил на кораба, по дока шетаха мъже и подготвяха кораба за излитане.

По-нататък подобна суетня цареше и около втори боен кораб, „Пиул“, кръстен на великана, подпиращ небето. Тази сутрин планът беше само един кораб да замине за Облачен предел, но след наученото в Крепостта на Изповедниците крал Торант бе наредил „Пиул“ да се присъедини към „Титан“. Смяташе да пресече бунта, преди да е имал възможност да започне.

Микен одобряваше решителността на баща си.

Гледаше как десетина Трошачи, джинове воини в кожени доспехи, въоръжени с брадви и стоманени боздугани, се качват на кърмата на „Пиул“. Последваха ги тилазаври на вериги и дори два сърпозъба — огромни ловни котки със стоманени шлемове.

Всеки боен кораб носеше цяла центурия рицари и двайсет вирлиански гвардейци, плюс един и половина пъти повече коне. Бордовете на „Титан“, също като тези на близнака му, бяха настръхнали от стоманени оръдия и огромни балисти, заредени с копия с железен връх. В долните части на кораба малки вратички криеха запаси от бурета с алхимични огньове, готови да се посипят върху земята долу.

Микен знаеше, че тази мощ е предназначена не само да изпепели семената на назряващ бунт — а и след това да поръси земята със сол. След такава зрелищна демонстрация на сила в планините никой повече нямаше да дръзне да надигне глас, камо ли меч срещу краля. В същото време тя щеше да мобилизира хората около знамето на рода Масиф. Микен бе научил как проявата на сила може да разпали в сърцата на простолюдието по-бурна гордост от техния крал и кралство.

Но знаеше също, че това зрелище не е предназначено само за собствения им народ — а и за армиите на Южен Клаш. То щеше да е като огнен пряпорец, развян срещу южните земи. Халенди имаше още двайсет кораба като „Титан“ и „Пиул“, закотвени тук и на стратегически места из цялото кралство. Вестта щеше да се разнесе от планините до Клаш като знак за решимостта на краля и предупреждение за безплодността на всяка атака.

Микен потърка нагръдника на леката си броня, за да лъсне повърхността му до сребърен блясък в сенките на огромния газов балон. Разбираше, че зад цялата тази свирепост се крие една последна цел. Тъкмо затова бе решил да последва примера на Анскар и да облече бронята си, преди да мине през военните докове и да се качи на „Титан“. Баща му искаше величието на сина му да блести още по-ярко. Ако войната наистина дойдеше, хората щяха да знаят, че имат гръмотевичен крал и син, изкован от смъртоносно сребро, които да ги пазят.

Взря се на изток, към скалите на Земелом. Може би беше за добро, че покушението срещу Канти в блатата се бе провалило. Това би бил позорен край за брат му, последната черта в един развратен живот. А сега смъртта на Канти щеше да послужи на една по-висша цел в полза на кралството. Принцът в шкафа щеше да бъде запомнен като мрачен узурпатор, убит от бляскавия наследник.

Микен въздъхна, загледан в далечните мъгливи планини.

„Благодаря ти, братко. Кръвта ти ще излъска бронята ми още по-ярко.“

Тропот на ботуши привлече вниманието му към палубата на „Титан“. Баща му се приближи, нагизден в кралските си одежди, целият в тъмносиньо и лъсната черна кожа. Приличаше на движещ се буреносен облак.

Микен го посрещна, готов да падне на коляно и да се сбогува.

Вместо това Торант сграбчи сина си и го прегърна.

— Знам, че искам от теб да свършиш тежка задача, Микен. — Пусна принца и го отдръпна на ръка разстояние от себе си, като го държеше за раменете. — Но знай, че няма да ти се сърдя, ако просто върнеш брат си у дома. Мисля, че дори ще се радвам.

Микен се поклони; опита се да скрие разочарованието си от баща си. Дори и сега, изправен срещу бунт, кралят отказваше да втвърди великодушното си сърце. Микен се помъчи да скрие горчивината в гласа си, като си напомни, че той ще е безмилостната стомана вместо баща си и ще въздава смърт, където е нужно.

Прочисти гърло и заговори.

— Татко, ще направя всичко по силите си, за да върна Канти във Върховръх. Обещавам.

Торант кимна доволен.

— Знам. Що се отнася до момичето, което е предречено да донесе разруха, то трябва да бъде убито безпощадно, заедно с онези, които му помагат.

Микен падна на едно коляно.

— Ще бъде сторено — заяви той, скривайки в сърцето си поредната лъжа, едва наскоро посята там.

След кървавите събития в Крепостта на Изповедниците се бе замислил дали няма по-добра употреба за това момиче, млада жена със загадъчни сили и тъмен произход. „Бих могъл да я запазя за себе си.“ Усещаше, че тя би могла да се превърне в стратегическа фигура в една по-голяма игра на „Рицари и мошеници“. Даже се чудеше дали да не легне с нея, била тя негова сестра или не, и да привлече силите ѝ в своето собствено потомство.

Корабната свирка отекна и сигналът бе повторен от началника на доковете долу. „Титан“ се готвеше за отлитане. Същите екливи ноти се разнесоха откъм „Пиул“.

Микен се изправи.

Баща му го хвана за ръката на раздяла.

— Знам, че ще ме накараш да се гордея, Микен.

— Благодаря ти, татко. — Той сложи юмрук на нагръдника си, над мястото, където гербът на рода Масиф бе гравиран върху сребристата стомана. — Дано управляваш дълго.

Баща му го удостои с една от редките си усмивки, като слънчев лъч през буреносни облаци, а после се обърна, за да слезе от бойния кораб.

Микен го загледа как се отдалечава, но след миг погледът му бе привлечен към Хадан и Рит. Двамата бяха привели глави един към друг край перилата от другата страна и изглеждаше, че спорят. Той закрачи през палубата. И двамата го видяха и се изпънаха, когато дойде при тях.

— Нещо не е наред ли? — попита той.

Твърдото изражение на Хадан бе станало направо каменно.

— Изповедник Рит иска когато стигнем до Облачен предел да отклони „Пиул“ за търсене на откраднатия си артефакт, който смята, че се намира някъде на североизток от езерото Ейтур.

Микен се обърна към Рит.

— Бронзовата жена?

Изповедникът пъхна ръце в широките ръкави на сивата си роба. Потъмнените му от татуировката очи се бяха превърнали на тънки процепи от ярост.

— Преди малко получих вест от Крепостта на Изповедниците. По-точни изчисления, които дават по-ясна представа за местоположението на това оръжие. То трябва да бъде завладяно, преди да изчезне отново. При тази наближаваща война не можем да рискуваме да го изгубим, особено пък от клашианците.

Макар и принц, Микен не можеше да командва тези кораби. Сега бе едва осмата му година в Легиона. Баща му с право бе назначил васален генерал Хадан да предвожда атаката. Но сега и двамата очакваха от него да разреши спора им, вероятно със съзнанието, че той ще бъде крал един ден, или може би от уважение заради начина, по който се бе разправил с Анскар. Най-вероятно се обръщаха към него, защото имаха нужда от вятър — какъвто и да е вятър — който да издуе увисналите им платна в една или друга посока.

— Ейтур се намира непосредствено на север от Спокоен кът — каза Микен. — Това ми изглежда малко отклонение, което обаче обещава много по-голяма награда. Не съм ли прав?

Хадан отвърна с неохотно мръщене.

Микен продължи:

— Без съмнение „Титан“ може да се справи с всичко в горския град. А и „Пиул“ ще е съвсем близо на север и би могъл да бъде призован с бързите криле на вестоврана или сигнално тръбене.

Рит измъкна ръце от ръкавите на робата си. Макар и стоик по характер, Изповедникът явно бе доволен от посоката на вятъра.

Микен потуши задоволството му.

— Ами другите оръжия, които ни обещахте. Изповедник Рит? Те натоварени ли са?

— Когато се качвах, ги складираха в трюма.

Микен кимна.

— Ще ги оставите там и ще се погрижите да са подходящо обезопасени, преди да се прехвърлите на „Пиул“. Такива оръжия няма да са ви от особена полза във вашето търсене, но могат да се окажат от решаващо значение за нас.

— Разбира се. Не възразявам.

Микен погледна от единия към другия. Те си кимнаха, засега доволни от решението. Когато двамата се отправиха в противоположни посоки, Микен пристъпи към освободените перила. Зад него мъжете се суетяха с последните приготовления. Стоманените въжета надаваха скръбен стон. Над главата му изпънатият плат на балона плющеше на вятъра.

Принцът не обръщаше внимание на нищо от това.

Вместо това се съсредоточи върху успокоителната картина на бухналите облаци върху скалите на Земелом — знаеше, че този покой няма да трае дълго. Нито тук, нито в другия край на Короната.

Идеше буря.

„И аз ще бъда нейната мълния.“

Когато отекна последната свирка, Рит забърза към каютата дълбоко в недрата на „Титан“. Оръжията, складирани вътре, бяха прекалено чувствителни към погледа на Небесния отец, за да рискуват да ги съхранявал по-високо. Отпред двама грамадни Трошачи стояха от двете страни на вратата. Очите под тежките вежди на джиновете, допълнително засенчени от железните им шлемове, следяха приближаването му, но те го познаваха и не обелиха нито дума, когато той стигна до вратата и почука по нея.

От другата страна се чу потропването на бастун и вратата бе отключена със стържене на ключ.

Рит я отвори и влезе. Стаята без прозорци бе оскъдно обзаведена — само едно тясно легло, лампа на кука и втора врата отсреща.

— Нямам много време — каза Рит още с влизането си. — Успях да изкопча „Пиул“ от Хадан, но трябва да съм бърз.

Изповедник Витаас отдръпна мършавото си тяло настрани и се подпря на елшовата си тояга. Гласът му звучеше като стържещи камъни.

— Нещо ново от Скерен?

— Не, но ако има някаква промяна, той ще прати врана. — Рит докосна тежката кесия, висяща от кожения пояс на Изповедническия му крист. — Освен това Скерен ми даде инструмент, с който да проследя онези енергийни ветрове до целта ни. Но той ще заработи едва когато се приближим.

— Тогава по-добре иди на „Пиул“. — Витаас отиде до леглото и отпусна съсухреното си тяло върху него. Погледът му се плъзна към другата врата, обкована с желязо и залостена с резе. — Аз ще се погрижа за оръжията тук и ще ги насоча срещу най-голямата заплаха.

Рит си спомни последните думи, изтръгнали се от гърлото на игуменка Гайл. Прошепна ги отново.

— Вик дире Ра…

Витаас продължаваше да се взира към другата врата.

— Древното име на клашианската богиня на мрака. Сенчестата кралица, която се носи на огнени криле.

Рит знаеше, че това божество не е сред трийсет и трите, образуващи клашианския пантеон, а е много по-древно. Името ѝ бе записано само на едно място, в най-свещения текст на дреш’рите, който се пазеше в Дълбокото хранилище — подземие, заровено дълбоко под слънчевите градини на Имри-Ка. Тя бе демонът на дреш’рите, богинята, която клашианският орден тачеше също толкова всеотдайно, както ифлелените — Дрейк. Но за разлика от ифлеленския бог, клашианската демоница никога не се споменаваше на глас дори и от дреш’рите. Тя нямаше символи или знаци. Боготворяха я в пълно мълчание и мрак.

„Досега.“

Крясъкът на Гайл още ехтеше в главата му, и особено последните ѝ думи: „Вик дире Ра се шан бения!“

Витаас явно прочете мислите му и ги преведе на глас:

— „Тя е преродената Сенчеста кралица“.

— Клашианското пророчество — прошепна Рит и усети ледена тръпка.

Погледът на Витаас се извърна от вратата и той изрецитира пророчеството.

— Онази, която ще се прероди един ден, в плът и кръв. Ще изгори всичко, което е притежавала, оставяйки след себе си само мрак и дивачество. Ужасно създание, което ще пръска подире си огън и разруха, докато цялата Земя не бъде погълната.

Рит помълча за момент, а после изрече онова, което знаеше, че тревожи и двама им.

— Възможно ли е да е вярно?

Спомни си как преди петнайсет години бе слушал думите на една гадателка, вещица, която хвърляше кости в нозете на робиня с издут корем. Тя предрече, че Марейн ще роди момиче, и това бе единственото, което интересуваше Рит в онзи момент. Той трябваше да е сигурен, че детето не е момче, което би могло да повлияе на наследствеността в рода Масиф. А после гадателката беше грабнала костите си прекалено бързо, лицето ѝ беше пребледняло. Обзет от подозрения, той я притисна и накрая вещицата призна, че над бебето е надвиснала сянка на гибел и разруха.

Навремето Рит не бе повярвал много на тези приказки. Повечето вещици и гадатели бяха обикновени шарлатани. И все пак думите ѝ бяха много полезни. Той използва нейното пророчество, за да посее страх и да накара неохотния крал да убие и майката, и детето. Тази хитрина му помогна също така да откъсне краля от влиянието на Грейлин си Мур — рицар, който смекчаваше нрава на Торант, а това не бе много подходящо за кралство с враждебен съсед.

Но в крайна сметка вредата бе нанесена. Дори след предателството на Грейлин Торант се забави прекалено много с убийството на майката, проявявайки твърде голяма милост към един клетвопрестъпник. Разбрали това, Рит и Хадан се бяха обърнали към принца, който бе под командването на васалния генерал в легиона. Бяха прекарали последните осем години, превръщайки Микен в по-суров водач.

„Ала сега костите на вещицата намериха нов глас в крясъците на игуменката.“

Витаас изглеждаше също толкова угрижен като Рит.

— Истина ли е или бълнуване? — попита той стаята. — Не знам, но не можем да рискуваме едно такова същество някога да се издигне на власт. Когато стигнем до Облачен предел, ти ще се заемеш със загубения ни талисман, а аз — с тази потенциална Вик дире Ра и ще се погрижа да бъде унищожена.

— А онези оръжия, които приготви срещу нея?

Витаас се обърна към другата врата.

— Всичко е готово.

Рит искаше да се увери, преди да си тръгне. Отиде до вратата и отмести резето. Открехна вратата достатъчно, та светлината на лампата да проникне в тъмния килер оттатък. Вътре стояха двама мъже с наведени глави и омотани във вериги тела — но всъщност не желязото ги задържаше.

Светлината на лампата се отрази в редици медни възелчета, блестящи по обръснатите им скалпове, които бележеха местата на игли — два пъти повече, отколкото бяха използвани върху игуменката. Витаас искаше да е сигурен, че волята им е напълно унищожена и от тях са останали само черупки, които ще се подчиняват на нарежданията на ифлелените. Двамата бяха заловени от Анскар в блатата и домъкнати тук заедно с игуменка Гайл.

Рит се вгледа в отпуснатите лица на двамата мъже и им прати безмълвна заповед:

„Аблен и Бастан… вие ще сте нашите кучета, за да заловим и убием сестра ви.“

XIII.

Огън в мъглата

Огънят е капризен съюзник, прати го към някой враг и често той ще изгори повече теб, отколкото врага ти.

Гжоанска поговорка

42.

Никс се взираше със съмнение в привързания бързолет. Зяпаше огромния балон, поклащаш се над главата ѝ на разчистеното поле източно от Спокоен кът. Струваше ѝ се невъзможно дори такава голяма торба с газ да вдигне и да носи кораба отдолу.

Досега никога не бе виждала ветрокораб отблизо. Беше чувала, че те понякога приставали във Фискур, но дори това се случваше рядко. От време на време бе зървала някои от по-големите да плават над Мир — малки силуети, носещи се през рехавите облаци. Но не беше същото като да стоиш в сянката на един от тях.

Джейс дойде при нея, докато чакаха да свършат последните приготовления преди отпътуването им. Прикри прозявката си с юмрук. Вече бе късна сутрин, но тя не можеше да го вини, че е уморен. Снощи бяха стояли до късно, планирайки това пътешествие през морето.

Джейс засенчи очи срещу замъгленото сияние на слънцето, за да обхване с поглед целия съд.

— Трудно е да се повярва, че това е малък кораб, предназначен за умело маневриране. Ветрокорабът, с който пристигнах от родните си Защитни острови, беше пет-шест пъти по-голям. Но тогава бях още малък, само на седем, и тепърва ми предстоеше да си взема изпитите в Манастира, така че може би споменът ми за онзи товарен кораб се е раздул с времето.

Той ѝ се ухили, явно се опитваше да разсее безпокойството ѝ с глупава шега. Тя му отвърна с вяла усмивка. Това бе най-доброто, на което бе способна.

— Снощи — продължи той — дочух онзи пират Дарант да споменава името на кораба. „Врабчарят“. Да се надяваме, че ще се окаже също толкова бърз като тази птица. Фрел каза, че можем да стигнем бреговете на Аглероларпок за по-малко от два дни, което ми се струва невероятно.

„Наистина е невероятно.“

Никс скръсти ръце на гърдите си. През нощта бе спала малко. Беше се мятала в леглото си в малката стая в хана, измъчвана от сънища, в които луната се стоварваше върху Земята. Всичко се случваше прекалено бързо. Чувстваше се лишена от опора и подмятана насам-натам. Беше загубила толкова много, а спечеленото само я ядосваше и дразнеше.

Хвърли поглед към рицаря — може би неин баща, — който обсъждаше последните подробности с Дарант и Фрел. Двата варгъра на Грейлин клечаха отстрани, косматите им уши бяха вирнати и се въртяха, улавяйки всичко наоколо. Очите им се обърнаха едновременно към нея, сякаш животните бяха доловили вниманието ѝ. Погледите им се впиха в Никс, поздравявайки новата членка на глутницата им — може би се чудеха защо стои настрани.

Тя също усещаше връзка с тях. Тих вой отекна в черепа ѝ. Но тя не можеше да се насили да се приближи. Беше стояла далеч от Грейлин, несигурна какво да мисли за този непознат, който бе толкова здраво свързан с миналото ѝ. Първоначалният ѝ гняв към него бе отслабнал до неловкост и подозрение. Разбираше, че дистанцираността ѝ го наранява, особено след като бе отклонила всичките му опити да говори с нея. Но все пак не можеше да отрече, че някаква нейна част се наслаждава на страданията му.

Тропот на ботуши я накара да се обърне. Канти вървеше към тях по дъските, минаващи по полето. Придружаваха го две сурови млади жени от екипажа в еднакви сиви кожи и тъмни наметала. Биха могли да са сестри, само че едната имаше тъмнобадемова кожа и светлоруса коса, а другата бе съвсем бледа и косата ѝ чернееше като гарванови криле. Двете бяха завели принца до пазара на Спокоен кът, за да си попълни запаса от стрели. Макар че ако се съдеше по хищните им погледи и скритите усмивки, които си разменяха зад гърба му, го бяха придружили с по-похотливи намерения.

Канти изглеждаше в блажено неведение за това и се приближи към Никс и Джейс с широка усмивка. Повдигна едното си рамо, после другото. И на двете носеше кожени колчани, от които стърчаха ивичести оперения на стрели, като два смъртоносни букета. Жените от двете му страни — носеха снопове от същите стрели на гърбовете си — продължиха към кораба.

Принцът спря до Никс и кимна към колчаните.

— Кетра’кайски стрели — каза, изпълнен с въодушевление. — С костен връх, тяло от черна елша и оперение от ястреб кокошар. Няма по-добри в цялата Корона.

Джейс гледаше завистливо принца и той забеляза вниманието му, посегна зад кръста си и извади двуостра брадва със сива дръжка.

— Намерих това в една ковачница. Изкована е от гулд’гулска стомана, с дръжка от нечуплив камък, направена от клон, донесен от вкаменената гора Мъртволес. Тукашните горяни ценят тези брадви много високо. Говори се, че остриетата им не затъпявали.

И тикна оръжието в ръцете на Джейс. Приятелят ѝ го хвана с две ръце, изпробва тежестта му и се усмихна.

— Благодаря.

Принцът само сви рамене.

— Ако не друго, ще ти послужи да бръснеш тази четина, която наричаш брада.

Джейс пренебрегна закачката и продължи да се хили.

Канти се намръщи.

— Вие двамата защо още не сте на борда? Мислех, че аз ще съм последният и ще скоча на кораба, докато развързват въжетата.

След което забърза невъзмутимо към рампата, спусната от лявата страна на бързолета, сякаш да се носи по ветровете бе нещо, което правеше непрекъснато.

„Може и така да е.“

Никс го последва, оглеждайки дебелите стоманени въжета, които се спускаха от балона към изящната дървена лодка. „Врабчарят“ приличаше на стрела със стоманен връх. Дебел кил минаваше от плоската му кърма към заострения му нос, който бе подсилен със стоманена обшивка. В носа бяха изрязани два дълги тесни прозореца, като присвитите очи на съименника му. Редица малки кръгли прозорчета се точеше към кърмата току под плоската палуба, която бе издигната отпред и отзад, за да образува предна и задна палуба.

Никс видя как някакъв член на екипажа се плъзга от бака към кърмата по въже, окачено под балона. Висеше на колело с дръжка, прикрепено към въжето.

Навремето в Манастира ѝ бяха преподавали за ветрокорабите и тя бе научила за алхимията на леките газове, изпълващи балоните им. Общо взето разбираше динамиката, движеща този съд, включително специалните резервоари с огнеплам, които захранваха горелките на кораба.

Все пак едно бе да четеш за такива съдове, а съвсем друго да се возиш на някой от тях. С всяка крачка към отворения люк дишането ѝ ставаше все по-учестено, а сърцето ѝ блъскаше все по-силно.

Отпред Грейлин даде знак на варгрите си и те се втурнаха нагоре по рампата. Рицарят последва косматите си братя. Тя забеляза как ръцете му ги погалиха, докато минаваха покрай него. Разсеян жест, кратко потвърждение на връзката им. Видя също как раменете им се отпуснаха в този момент, а после се напрегнаха отново.

Скоро цялата им група беше на борда, последвана от останалия екипаж.

В горния край на рампата имаше огромен товарен трюм, простиращ се от носа до кърмата, пълен с омотани в мрежи сандъци и бурета, привързани към пода. От гредите висяха клетки с тъмни птици в тях, вероятно вестоврани.

В дъното затваряха кърмовия люк.

Тя зърна два сенчести купола на небесни салове от двете страни на люка. Помоли се никога да не им се налага да използват тези малки спасителни съдове.

— Насам! — извика Дарант отпред и ги поведе към вито дървено стълбище, което водеше нагоре към каютите. — Ще потеглим веднага щом освободят въжетата.

Докато се качваше по стълбите, Грейлин подсвирна и посочи на варгрите едно голямо помещение, застлано със слама. Двамата се устремиха натам, но се отклониха, за да минат близо до Никс. Онзи, който се казваше Калдер, се взря косо в нея, дишаше тежко с изплезен език. Аамон се приближи и се отърка с пъхтене в нея, сякаш я канеше да отидат на някое топло и сигурно място.

Тя усети как пръстите ѝ го почесват по козината.

„Друг път…“

Канти се опита да направи същото, но Аамон изръмжа и оголи зъби и принцът дръпна ръката си. Въпреки това се взираше с копнеж в зверовете.

— Толкова са красиви… — промърмори.

Продължиха нагоре по витото стълбище и излязоха в дълъг коридор между дузина каюти, по шест от всяка страна. Никс видя една врата в края на коридора вдясно и предположи, че води към квартердека.

Дарант тръгна в обратната посока, към подобна врата в другия край.

— Ако искате да гледате как този малък ястреб излита в небето, добре сте дошли при нас.

Фрел забърза да настигне пирата.

— Удивително. Никога не съм бил в рубката на бързолет.

Канти сви рамене и продължи, но въпреки това ускори крачка.

Джейс се обърна към Никс, очите му блестяха от вълнение.

Тя не чувстваше и помен от подобна тръпка. Представи си как „Врабчарят“ се издига неспирно и изчезва в пустотата. Или по-лошо, издига се само за да рухне и да се разбие.

Въпреки това знаеше, че ако не отиде, Джейс ще остане с нея. Не ѝ се искаше той да пропусне тази възможност. Може би все пак би се поколебала, но Грейлин се задържа в коридора, гледаше я. Тя нямаше намерение да остава насаме с този човек, а не знаеше коя каюта е нейната.

Затова махна на Джейс да върви напред и го последва.

Грейлин тръгна след тях, но спазваше дистанция.

Дарант отвори вратата към бака и ги пропусна да минат. Когато се шмугна през вратата, Никс осъзна, че целият бак представлява едно голямо помещение. Право отпред два дълги тесни прозореца разкриваха гледка към полето долу. Между тях се издигаше висок дървен щурвал.

Пиратът отиде до него и махна на жените, застанали от двете му страни. Те бяха същите, които бяха придружили принца. Стояха пред редица малки колела с дръжчици.

— Това е Глейс. — Дарант посочи русокосата хубавица, а после завъртя ръка в другата посока. — А това е Брейл. Двете ми дъщери от различни майки. И чуйте какво ви казвам, никой не може да опитоми този ястреб по-добре от тях двете.

Отвън прозвуча свирка, показваща, че въжетата са освободени.

Дарант се обърна към щурвала. Потри ръце, притисна ги към челото си и се помоли за благосклонността на боговете.

— Нека ветровете ни приветстват с кротки бризове и ни отнесат благополучно до пристана.

После сложи ръце на щурвала.

Никс се приготви за разтърсване, очаквайки да тръгнат рязко нагоре. Но вместо това дори не разбра, че се движат, докато земята долу не започна да се отдалечава. Корабът се издигаше съвсем плавно. Само лодката му се поклащаше леко под балона.

Никс направи крачка напред, леко заинтригувана.

„Това не е чак толкова зле.“

От двете ѝ страни Глейс и Брейл въртяха различни колела, посягайки слепешком към тях, докато бяха вперили поглед или към предните прозорци, или през малките илюминатори над работните си места. Чуха се слаби изригвания на огнени струи отдясно и отляво, вероятно идещи откъм стоманените рулове.

Корабът продължи да се носи нагоре, издигаше се все по-бързо. Отвън мъгливите покрайнини на гората преминаха покрай тях. Редици златолисти клони сякаш им махаха. Миг по-късно балонът изтегли лодката в облаците и външният свят изчезна.

Никс отстъпи от тази призрачна гледка. Беше все едно са попаднали в свят на духове. Сега, когато нямаше върху какво да се съсредоточи, усещаше всяко полюшване, всяко потреперване, всяко накланяне. Стомахът ѝ се разбунтува. Тя отстъпи, блъсна се в Джейс и посегна слепешком към ръката му.

Някой я сграбчи за рамото.

— Държа те.

Не беше Джейс.

— Ще излезем съвсем скоро — увери я Грейлин.

Никс се изтръгна от хватката му. Гневът прогони уплахата ѝ. Тя се обърна, за да се втренчи свирепо в него… а после светът избухна в ярка светлина, когато се подадоха над облаците. Слънцето открои всяка бръчица на болка върху лицето на рицаря: отчаянието в извивката на устните му, скръбта в очите му и най-вече измъченото му изражение.

Тя се видя принудена да се извърне, но не горчивината я отблъсна. Тази болка бе трудна за понасяне, особено след като отразяваше онова, което ставаше в собственото ѝ сърце.

Остана с гръб към него. Стоеше с лице към ярката шир от облаци, които се простираха чак до хоризонта. От блясъка на слънцето очите я заболяваха. Но тя дори не ги присви. Пое тази светлина в себе си и се опита да я използва, за да разпръсне мрака.

Продължиха да се издигат и гледката се разширяваше все повече. В далечината облаците се изсипваха през някакъв ръб, като водопад от висока скала. Зад него блестеше ярка синева, бележеща морето.

„Заливът на обещанията.“

А после оттам изгря някакво мрачно слънце, издигащо се от земята долу. Беше огромно, а чернотата му поглъщаше слънчевите лъчи.

— Боен кораб — промърмори Грейлин зад нея.

И тя осъзна, че това е издут балон с невероятни размери. На върха му плющяха знамена.

— Халендийски е. — Канти пристъпи напред. — От флотата на баща ми.

Гигантският балон се издигна по-нависоко и пред погледите им се появи огромната лодка. Маневрени струи избликваха по краищата ѝ. Корабът изви на север, към една пролука в облаците, която зеленееше от отражението на отровните води на Ейтур.

— Не мисля, че ни е видял — извика Дарант. — Но ще е по-добре да се скрием пак в облаците, за да не привличаме вниманието му.

Дъщерите му го чуха и се заеха да въртят колелата си. „Врабчарят“ въздъхна и започна да се спуска към бялото море. Дарант завъртя силно щурвала, насочвайки ги на юг, по-надалеч от грамадния съд.

— Вижте! — обади се Джейс и посочи, когато второ черно слънце се издигна да замени първото.

„Още един боен кораб…“

Второто слънце се издигаше по-бързо, по-агресивно.

— Вкарайте ни в облаците — прошепна Дарант, сякаш се страхуваше да не го чуят.

„Врабчарят“ се гмурна рязко надолу — но без полза. Като мишка, бягаща от котка, трескавото им движение само успя да привлече вниманието на ловеца. Бойният кораб се извъртя към тях, бълвайки струи огън и дим. Бронираният му нос се насочи право към тях и започна да расте.

А после страховитата гледка изчезна, когато „Врабчарят“ потъна в бялото море. Светът отвън се превърна във вихрещи се мъгли.

Никой не говореше.

Никой дори не дишаше.

От пукането в ушите си Канти усещаше, че бързолетът продължава да се спуска. Но знаеше, че не може да го прави до безкрай. Леко стържене на върхарите на дърветата по кила на лодката го доказа.

— Само дотук можем да слезем — прошепна Дарант.

Глейс и Брейл заработиха с колелата, за да издигнат отново кораба, докато дращенето престане.

— Никой да не говори — обърна се към тях Дарант. — Ако се налага, шепнете. Бойните кораби имат уши — големи барабани, които могат да уловят и пръднята на врабче.

Сякаш в отговор на това дъщерите му завъртяха други колела, докато дори шумът на огнепламовите горелки заглъхна. После отстъпиха от уредите си с мрачни лица.

„Врабчарят“ продължаваше да се носи през мъглите.

Канти стисна зъби, наострил уши, защото знаеше какво ще последва. Макар и Принц в шкафа, той все пак имаше някаква представа от бойна стратегия, особено след като училището на Калето бе толкова близо до Легиона.

Но той не бе единственият с такова обучение. Грейлин се премести по-близо до прозореца отдясно на носа. Канти направи същото отляво. И двамата се взряха в сияещата мъгла отпред, нащрек за всякакви зловещи сенки, носещи се към тях.

От мъглата долетя глух гръм, достатъчно силен, за да завихри облаците и да накара кораба да потрепери. После още един и още един. Огненооранжеви проблясъци озариха далечината, припламвайки ярко, а после угаснаха.

Канти заговори: знаеше, че гръмовете ще оглушат бойния кораб за момент.

— Опитват се да ни отрежат от Земелом. Тези взривове ще разсеят мъглите отпред, така че да се разкрием, ако се опитаме да минем.

Като доказателство за това още огнени цветя озариха мъглата, прокарвайки линия през пътя им.

— И това не е всичко. — Грейлин посочи по-ниско. По-тъмно червено сияние бе останало да тлее подир взривовете. — Те прогарят огнена линия през гората. Обзалагам се, че имат намерение да опашат в горяща примка Спокоен кът.

Като потвърждение нова канонада от взривове се надигна от север. Един поглед през кръглите прозорчета на десния борд разкри огнени проблясъци в тази посока.

— Другият боен кораб — каза Канти. — Засипва с бараж брега на Ейтур.

Грейлин кимна.

— Този пред нас скоро ще направи същото от юг, като прегори огнена ивица по бреговете на Хейлса. — Рицарят погледна през рамо, сякаш се опитваше да види през стените на кораба. — После ще заобиколят от двете страни и ще завладеят доковете на Спокоен кът на изток.

— Където ще стоварят войниците си и ще претърсят града — добави Канти и си спечели едно кимване от рицаря.

— Тогава какво ще правим? — попита Дарант.

— Имаме броени мигове да вземем решение — отвърна Грейлин. — Не можем да потеглим на изток, защото ще се блъснем в скалите пред Булото на Далаледа. За да ги прехвърлим, ще трябва да се издигнем над облаците и да се разкрием. Най-добрият вариант е да полетим право на юг. Ако побързаме, има шанс да се измъкнем от примката, преди да се е затворила от онази страна.

Дарант се намръщи.

— Ако тръгнем нататък, ще трябва да минем над Хейлса. Над водите ѝ няма облачна покривка.

— Точно затова трябва да бързаме — ако трябва, да изгорим всеки резервоар с огнеплам — и да се гмурнем отново в мъглата от другата страна.

Дарант кимна, обърна се към щурвала и го завъртя. Насочи носа на „Врабчарят“ към Хейлса.

Канти затвори очи и се потърка по челото, притеснен от този план. Замисли се за темперамента на баща си и за всичко, което се бе случило. „Торант е пратил два бойни кораба.“ Това само по себе си подсказваше на Канти, че кралят трябва да издирва нещо повече от един блуден син, пък дори и такъв, който се е спасил от покушение. Хвърли поглед към Никс, която стоеше до Джейс, ококорила очи. Фрел също се взираше в младата жена, после погледна Канти и изражението му бе тревожно. Алхимикът подозираше същото, което и той.

„Кралят знае за нея, а може би и за Грейлин.“

Представи си и човека, който вероятно командваше тази експедиция.

„Васален генерал Хадан.“

При това положение Канти бе сигурен, че бойната група няма да им позволи да се измъкнат с толкова елементарна хитрост. Всъщност предполагаше, че Хадан ще я очаква, даже ще ги подтиква към нея. Представи си как въоръжени ловни катери, а може би и друг бързолет вече се насочват към оттатъшната страна на Хейлса като глутница вълци, които ще обикалят в мъглата оттатък и ще ги чакат.

Забърза към Дарант.

— Не можем да се насочим натам.

Пиратът се намръщи; дори Грейлин помрачня. И двамата не изглеждаха особено склонни да приемат мнението на Тъмното нищожество на Върховръх — принц, който едва бе завършил осмата си година в Калето.

Въпреки това Канти настоя.

— Това е капан. — Изложи набързо подозренията си и завърши с думите: — Познавам Хадан. Това коравосърдечно копеле ще нареди да преградят онзи път за бягство.

Дарант стисна щурвала по-силно.

— Ще трябва да рискуваме. И повярвай ми, „Врабчарят“ има нокти. Няма да го свалят толкова лесно.

Увереността на пирата не смекчи мръщенето на Грейлин. Вниманието на рицаря оставаше съсредоточено върху Канти.

— А ти какво предлагаш?

Канти премести поглед от единия към другия.

— Няма да ви хареса.

43.

Никс се бе вкопчила в стоманената рама, държаща един от двата небесни сала на „Врабчарят“. Спомни си как преди малко се бе надявала никога да не използва някой от малките съдове.

„Сега ми се иска да можех да ги използвам.“

Пред нея ветрове нахлуваха в трюма през отворената кърма. Плоският люк бе свален и застопорен и образуваше дървен език, стърчащ от задния край на бързолета. Зад тази платформа се кълбяха мъгли. Долу короните на гигантски елши прелитаха като зловещи тъмни рифове.

— Пригответе се! — Приглушеният вик на Дарант стигна до тях от бака по редица от метални тръби и клапани. — Мъглите отпред изсветляват. Вече сме почти до Хейлса.

Това не беше единствената причина да са готови.

Вляво от Никс нови огнени взривове озариха западната гора, докато гигантският боен кораб наближаваше езерото, сякаш вече ги преследваше. Скоро щеше да се понесе покрай брега към тях. Тя и останалите трябваше да действат бързо — и да плуват още по-бързо.

Грейлин се приближи до тяхната група, следван от двата си варгъра, които пристъпваха нервно зад него.

— Щом стигнем до езерото, корабът ще се спусне бързо от върхарите. Така че дръжте се здраво. Когато започнем да се плъзгаме по водата, ще скочите от задния край.

Тя погледна Фрел, който бе свалил алхимичната си роба и носеше взети назаем панталони, ботуши и жакет. Канти бе привързал плътно двата колчана към раменете си, увити в намаслена кожа. Джейс бе препасал на гърба си гулд’гулската си брадва.

— Няма да имаме време да забавим ход — предупреди ги Грейлин, — така че се пригответе за силен удар във водата. После се насочете право към брега.

Никс знаеше, че единствената им надежда е да напуснат незабелязано кораба и да се молят продължилият нататък „Врабчар“ да привлече вниманието на преследвачите и те да подгонят бързолета. С малко късмет тази хитрост щеше да позволи на групата им да се скрие в горския лабиринт на Спокоен кът, докато огньовете угаснат и другите могат да се върнат.

И все пак…

Тя се обърна към прошарения рицар. Видя старата болка на лицето му и страха в очите му — но този страх не бе за самия него.

Той я хвана за рамото.

— Преди много време изоставих теб и майка ти. Надявах се да отвлека вниманието на кралските легиони. — Пръстите му я стиснаха по-силно. — Този път няма да предам доверието ти.

Искаше ѝ се да му се присмее, да му каже, че дори тази саможертва няма да е достатъчна, но не можеше да намери думи, способни да му причинят по-голяма болка от тази, която вече изпитваше. Видя желанието му да я сграбчи в прегръдка, но и разочарованието му от ясното разбиране, че това ще е нежелано.

Вместо това пръстите му я пуснаха. Той се обърна към един от варгрите.

— Аамон, върви с Никс. — Посочи я, а после се хвана за китката с другата си ръка. — Пази я.

Кехлибарените очи на варгъра се извъртяха към нея. Той пристъпи от лапа на лапа, пронизителният му вой бликна и я окъпа, мина през тялото ѝ. Нишката, която я свързваше с двете животни, засия още по-ярко. Аамон се приближи и побутна с нос ръката ѝ, така че дланта ѝ да легне между ушите му.

Вперил очи в звяра, Грейлин прошепна толкова тихо, че вятърът отнесе думите, но те можеха да се прочетат по устните му:

— Благодаря ти, братко…

Калдер направи крачка към Никс и Аамон, следвайки тези блестящи нишки, но Грейлин го докосна по хълбока.

— Остани, Калдер. Все още имаме дългове, които трябва да бъдат изплатени.

Рицарят се взираше в Никс и тя разбра, че част от този дълг е към нея, но от начина, по който държеше ръка върху тялото на Калдер, подозираше, че в тези загадъчни думи има нещо повече, друга неизречена сметка, която трябва да бъде уредена.

Грейлин отстъпи назад и погледна към другите.

— Пазете я.

Канти сви рамене.

— Доведохме я чак дотук, нали?

— Май по-скоро тя ни доведе — изсумтя Джейс.

Фрел излезе напред и стисна ръката на рицаря.

— Добра слука, Грейлин си Мур. Ще направим всичко по силите си да защитим детето на Марейн, докато успееш да…

Гласът на Дарант изрева по медната тръба:

— Стигнахме! Хейлса е пред нас!

Корабът изскочи от мъглите и се понесе над гладките води, които отразяваха яркото синьо небе. Внезапният блясък — от езерото, от небето заслепи Никс. Тя премигна и ахна, когато корабът пикира към повърхността на Хейлса. Внезапното пропадане я надигна на пръсти и едва не я отхвърли назад в трюма, но тя се задържа, хваната за рамата на небесния сал. Зад нея птиците във висящите клетки закрещяха.

По-наблизо Грейлин още държеше Фрел и помогна на алхимика да остане прав. Канти направи същото за Джейс. После „Врабчарят“ се изравни и направи лек завой, за да полети покрай брега. Килът му се сниши, докато не започна да се плъзга по езерото, вдигайки пръски от двете си страни.

— Сега! — изкрещя Грейлин и блъсна Фрел към отворения люк.

Канти и Джейс пристъпиха със залитане след алхимика.

Никс хвърли един последен поглед към мъжа, който можеше да е неин баща — а после се обърна, преди страхът да я е вкопал на място. Затича се по спуснатата рампа с Аамон до себе си. Пред нея тримата мъже скочиха един след друг през ръба и изчезнаха в тъмносините води.

Никс стигна до края и едва не се дръпна назад… а после Аамон скочи, за да я поведе. Черпейки сила от храброто му сърце, тя го последва точно когато носът на „Врабчарят“ се надигна отново. Загубила равновесие. Никс се преметна през ръба като изсипана и се вряза във водата.

Силният удар я претърколи и изкара въздуха от дробовете ѝ. После я сграбчи студът и я накара да изплува обратно на повърхността, пляскайки с крайници. Тя изкашля водата от дробовете си и се огледа.

Аамон се показа наблизо и разтръска мокрите си уши. Дишаше тежко, а очите му блестяха срещу нея. Зад него тя видя Джейс и Фрел да гребат към мъгливия бряг. Недалеч Канти риташе на едно място, докато не я видя. Посочи към гората и заплува след другите.

Тя преглътна и загреба към брега.

Аамон се движеше редом с нея, цепейки гладко водата, вперил поглед напред, но едното му ухо бе извърнато към шума от пляскането ѝ. Тя си спомни думите на Грейлин. „Пази я.“ Аамон явно смяташе да изпълни тази заповед.

Прогизналите ѝ ботуши най-после срещнаха пясък. Тя полуизплува, полуизгази от езерото и се покатери на брега. Завъртя се тъкмо навреме, за да види как „Врабчарят“ стига до отсрещния бряг и изчезва в облаците над дърветата.

Ниско ръмжене я предупреди.

Както и вик откъм Канти.

— Скрий се в гората!

Никс отстъпи от брега и потъна в мъглата. Запрепъва се през ниските клони. Другите направиха същото — и точно навреме.

Далеч вдясно от нея една голяма сянка изплува високо над дърветата. Простря мрака си над ярките води. Носът на един кораб се показа от облаците заедно с огромен балон.

„Бойният кораб…“

Една ръка я сграбчи за рамото.

— Не спирай — каза ѝ Канти. — Ако корабните далекоскопи наблюдават брега, не бива да ни забележат.

Тя понечи да се обърне… а после далечни експлозии отекнаха от мъгливата гора от другата страна на езерото. Оранжеви огнени кълба проблеснаха и се стопиха, като светокрилки в тъмно блато.

Канти също го видя.

— Това копеле Хадан…

Явно принцът бе прав за засадата.

До нея Аамон изръмжа, отразявайки собствения ѝ гняв и тревога.

Тя се страхуваше за другите, но също и за групата си.

Взря се в сянката, разпростираща се над водата.

Щеше ли хитрината им да излъже врага?

Микен посочи през извитите прозорци на носа на „Титан“ към проблясъците на огнени алхимикали от другата страна на езерото. Сърцето му се бе разтуптяло от ловно вълнение. Беше вперил неотклонно поглед в мишената им.

— Откарай ни там! — извика той.

Стоеше на бака на бойния кораб, който обхващаше целия нос. Извити прозорци разкриваха гледка към ослепително сияещото езеро долу. Хора от екипажа, по десет от всяка страна, работеха на множество уреди. Въртяха колела, дърпаха ръчки и крещяха заповеди в гърлата на бронзови тръби. Двама мъже на левия и десния борд бяха притиснали лица към далекоскопите си и претърсваха езерото, небето и гората.

Зад Микен имаше голяма карта, забодена върху кръгла маса, на която бяха изобразени с големи подробности Облачен предел и градът долу — или поне каквото се знаеше за тези мъгливи планини. Картата бе покрита с драсканици с червено и синьо мастило, които показваха стратегии и разделяха района на квадрати за претърсване.

Микен не се интересуваше от такива подробности. Премести се до Хадан, който стоеше до кормчията на щурвала на „Титан“. Васалният генерал се взираше през високите прозорци, хванал ръце зад гърба си. Изражението му бе каменно както винаги.

Микен не го свърташе на едно място. Следеше огнените проблясъци в мъглата оттатък езерото. Би се заклел, че може да надуши горящите алхимикали от онази огнена стихия, но по-вероятно това бяха огнепламовите горелки на самия боен кораб. Чуваше рева им през корпуса на „Титан“. Дим замъгли гледката, докато корабът сякаш забавяше ход, извъртайки се на изток.

— Защо завиваме? — Микен посочи напред. — Трябва да ги последваме. Да настигнем тези копелета.

— Не — каза Хадан.

Микен се намръщи срещу генерала.

— Хванали сме ги натясно. „Титан“ може да види сметката на онзи бързолет за нула време.

Вниманието на Хадан не бе насочено към далечните взривове, а към водите долу.

— Не можем да сме сигурни, че брат ти или другите изобщо са на борда на кораба.

— Тогава защо побягнаха, щом ни видяха?

Хадан сви рамене.

— Спокоен кът е голямо търговско средище. Не всичко, което се търгува тук, е законно. Корабът може да се е страхувал да не го принудим да кацне и да го претърсим.

— Въпреки това не е ли по-добре да премахнем всякакъв шанс да се измъкнат?

— Няма за какво да се тревожиш. Моята флота от ловни катери ще се справи с всеки, който е на борда на онзи кораб. Но мисля, че си прав, принц Микен. Врагът е бил на борда на бързолета.

— Тогава защо не…

— Казах „бил е“.

Микен се намръщи.

Хадан го хвана за рамото и доближи носа му до стъклото на прозореца.

— Какво виждаш там долу?

Той сви рамене.

— Вода. Езерото Хейлса.

— Ако се надяваш някой ден да бъдеш крал-воин, трябва да се научиш да разчиташ знаците, както гадател — хвърлените кости. — Хадан бутна Микен още по-напред, докато носът му не опря в стъклото. — Виж вълничките, които се разбягват на две страни по гладката повърхност, сякаш някой е прекарал нож през езерото.

Микен разбра и очите му се присвиха.

— Или кила на бързолет.

— Преди да побегне отново — добави Хадан и пусна принца.

— Мислиш, че са пуснали нещо — или някого — там долу. — Микен се взря навъсено в Хадан, но гневът му не бе насочен към генерала.

„Канти…“

Хадан кимна в знак на съгласие.

— Макар че онези, които търсим, са били на борда на бързолета, мисля, че в момента се връщат към Спокоен кът.

— И какво ще правим? — попита Микен.

— Продължаваме по първоначалния план. Хората ми оттатък езерото ще свалят онзи бързолет и ще приберат всеки оцелял за разпит. Междувременно „Титан“ ще затвори примката долу. Щом стигнем до градските докове, ще стоварим войниците си и ще претърсим Спокоен кът от единия до другия край, като опожаряваме всичко по пътя си.

Микен хвърли поглед назад към покритата със знаци карта и призна мъдростта на тази упорита стратегия. Насили блъскащото си сърце да се успокои.

— Явно имам още много да уча.

— Още си млад. — Хадан го тупна по рамото. — Но не се страхувай, с времето ще направя от теб крал-воин, достатъчно хитър и смел да предизвика самите богове.

Микен се изпъна под ръката му, приемайки тази истина — и още една.

„Преди това да стане, трябва първо да отърва Короната от моя брат, незаконородената си сестра и онзи проклет рицар.“

Превит над щурвала на небесния сал, Грейлин летеше покрай брега на Хейлса. Оставаше скрит в мъглата, като държеше ярките води от дясната си страна и ги използваше за ориентир.

По-рано се бе изстрелял от задния край на „Врабчарят“ веднага щом бързолетът навлезе в мъглите от другата страна на езерото. Дарант бе извил съда рязко на изток, позволявайки на Грейлин да поеме на запад.

После корабът на Дарант бе включил ярките спирали от огнеплам на горелките си, за да подмами скритите в облаците вълци по пламтящата си диря, като по този начин даде възможност на Грейлин да се измъкне незабелязан. Щом се озова на свобода, той ускори сала — специално изработен от пиратите с по-големи огнепламови резервоари, за да може да атакува кораби — и заобиколи по западния бряг на Хейлса.

Накрая стигна до изгорената ивица, оставена от бойния кораб. Зави, за да я последва, с намерението да се доближи до по-големия съд отзад. Но се чувстваше като цаца, тръгнала на лов за акули.

Докато летеше, ботушите му въртяха педалите и от време на време включваше лявата или дясната огнепламова горелка, за да насочва тесния съд насам-натам, от хладната мъгла към горещия пушек и обратно. Пускаше горелките само когато салът минаваше над димната следа, оставена от бойния кораб. Пожарът долу скриваше малките му пламъчета. Всяка огнена струя го ускоряваше все повече, така че когато навлизаше отново в мъглата, можеше да ги угаси и да продължи да се носи тихо през облачния слой.

Тласък подир тласък, той летеше след огромната си мишена. Беше като криволичеща стрела, насочваща се неотклонно към бойния кораб. Зад него, в товарния отсек на сала, имаше две редици бурета, полегнали на една страна върху наклонена смазана рамка. Тя сочеше навън през отворената кърма. Пълните с алхимикали бурета бяха държани на място от въжета. Коленете му се удряха в ръчките от двете страни, които щяха да освободят тези въжета, така че буретата да се изсипят от задния край.

„Но първо трябва да стигна до проклетия балон.“

Дарант го бе предупредил колко е безсмислена подобна атака, даже бе предложил да прати човек от собствения си екипаж, като твърдеше, че той има много по-голям опит в подобни дела.

Но Грейлин отказа.

„Трябва аз да го направя.“

Не би пожертвал някой друг, за да изплати дълга си към дъщерята на Марейн. Стисна щурвала по-здраво. Беше оставил Калдер при пирата, така че ако се провалеше, щеше да е спазил думата си към мъжа. Дарант щеше да получи обещания му варгър.

Но най-силно в съзнанието му се бяха запечатали думите му към дъщерята на Марейн, пламтящи също като пътя, който следваше. „Преди много време изоставих теб и майка ти. Надявах се да отвлека вниманието на кралските легиони. Този път няма да предам доверието ти.“

— Няма да го направя — закле се на глас.

Продължи на изток покрай северния бряг на Хейлса, криволичейки между дима и мъглата, като държеше блясъка на откритото езеро от дясната си страна. Накрая огнената диря изтля, бележейки мястото, където бойният кораб бе поел над водата.

Грейлин не забави ход. Устреми се напред, докато яркото сияние отдясно не бе затъмнено от гигантска сянка.

„Бойният кораб…“

Той завъртя щурвала, за да се насочи към него. Ботушите му надвиснаха над педалите за огнеплама, но той се въздържа да ги натисне. Щеше да изчака до последния момент. Не можеше да рискува да разкрие присъствието си по-рано.

Но от предпазливостта му нямаше никаква полза.

Високо вляво от него една тъмна сянка проби облаците, завихряйки мъглите зад себе си.

А после салът на Грейлин изхвръкна от мъглите и се понесе над огряното от слънцето езеро. Бойният кораб се извисяваше пред него. Едно оръдие по левия му борд димеше. Други стреляха, плюейки пламъци. Бараж от черно желязо изпълни небето.

Грейлин осъзна няколко неща едновременно. Беше излязъл от облаците твърде ниско. Салът се намираше на нивото на грамадния кил на кораба. Но именно малката височина го спаси сега. Гюлетата прелитаха над него и изчезваха в гората отзад.

Той натисна и двата педала. Огън изригна от кърмата на сала и го изстреля напред. Грейлин завъртя щурвала, за да насочи носа нагоре. Тласъкът го отхвърли към облегалката, но той задържа крака върху педалите, без да спира да дава газ.

Салът се промуши зад първия оръдеен залп.

Преди легионерите да успеят да презаредят и нагласят прицела си, той се устреми към бойния кораб. Заиздига се покрай етажите на гигантския съд, който изпълни прозорците му. Подмина дългата редица оръдия, щръкнали от корпуса. Когато стигна до нивото на парапета, видя хора, търчащи по палубата.

Налегна щурвала, насочвайки сала нагоре. Тепърва му предстоеше да мине над балона, стръмно издигане, което изглеждаше невъзможно. Затаи дъх, като се молеше резервоарите с огнеплам да изтраят достатъчно, за да покори върха на този балон.

Но оръдията бяха най-слабото въоръжение на кораба.

Изведнъж огнени копия засвистяха във въздуха около него, изстреляни от редицата балисти, наредени покрай парапета на палубата. Небето се изпълни с димни следи.

Той затаи дъх, без да забавя ход.

Молеше се на всички богове да го дарят с това последно избавление.

Но те го сметнаха за недостоен.

Едно желязно копие, изпускащо опашка от пламъци, се стрелна покрай прозореца му. Салът се разтресе бясно, когато балонът му бе улучен — а после огнен взрив го завъртя във въздуха.

Докато съдът падаше, Грейлин се мъчеше да пребори въртенето, като отпусна единия педал и задържа другия силно натиснат. Огънят от едната страна угасна, а от другата запламтя ярко. Главозамайващата гледка отвън се забави достатъчно, за да успее да зърне откъслечни картини на балона на бойния кораб, издигащ се покрай него, докато салът му падаше.

Той стисна зъби.

„Преди да умра, ще нанеса колкото мога повече щети.“

Насочи носа на тресящия се съд към откритата палуба, летяща насреща му. Натисна и двата педала, за да задейства горелките. Новият тласък запрати сала му към средата на палубата, теглейки зад себе си разкъсаните останки от балона.

Той видя как хората се разбягаха наляво и надясно.

Носът на сала строши левия парапет и се заби между две гигантски балисти. Килът му се плъзна по палубата и той заподскача като плосък камък по спокойна вода.

Грейлин стисна щурвала, за да се задържи на мястото си.

А после клатушкащият се сал се блъсна с широката си страна в едно гигантско стоманено въже на десния борд и избумтя мощно. Спря и се разцепи на две. Силата на удара изхвърли Грейлин от седалката му. Главата му се тресна в корпуса и пред очите му изскочиха искри. Той се опита да стане, но падна замаяно на едно коляно.

През отворената кърма видя как към него тичат мъже.

Направи нов мъчителен опит да се изправи. Изтегли меча си, решен да се бие до последен дъх.

„За Никс…“

Вдигна дългото сребърно острие на Сърцетрън — но светът се завъртя около него. Краката му се гънеха пиянски. Той вдигна меча и замахна надолу. Това бе единственото, на което бе способен в този момент. Надяваше се, че е достатъчно. После се строполи назад в седалката на сала. Опита се да се надигне, но светът потъмня.

44.

Канти водеше групата им без спиране през хаоса и паниката на Спокоен кът. Каруци громоляха по улиците. Ездачи шибаха с камшици всеки на пътя си. Тълпата се състоеше в по-голямата си част от жители на града, понесли имуществото си на гръб. Много други се свиваха зад затворените кепенци на прозорците.

Отвсякъде ехтяха камбани и се смесваха с виковете и крясъците.

За групата им щеше да е трудно да върви срещу този поток, ако не бе грамадният мокър звяр, който ги водеше. Гривата на Аамон бе настръхнала застрашително. Муцуната му се бе озъбила, разкривайки дълги бели зъби. Морето от хора се разтваряше пред заплашителното му ръмжене, за да им позволи да минат през града.

— Къде отиваме? — попита Джейс, изричайки на глас въпроса, който тормозеше всички.

Фрел погледна назад.

— Скоро ще трябва да решим това. Особено след като вече навлязохме на сигурно място дълбоко в града.

Канти се намръщи.

— Това място изобщо не е сигурно.

Преди малко всички бяха чули оръдейните гърмежи. Не знаеха какво вещаят те, но обстрелът ги пришпори да вървят още по-бързо. Въздухът вече бе изпълнен със задушлив дим и мъглата бе потъмняла от него. От всички страни в далечината сияеха пламъци, освен на изток, към доковете. Това бе посоката, в която бягаха повечето градски жители, но Канти знаеше, че натам няма безопасност. Един от бойните кораби — или и двата — скоро щеше да завладее онзи район.

— Тогава какво ще правим? — попита пак Джейс и стисна с две ръце новата си брадва; стоеше закрилнически близо до Никс.

Канти изпухтя, уморен само да бяга.

— Насам.

Дръпна ги всички под стрехите на изоставен магазин, като остави тълпата да тече покрай тях. Всички очи се впериха в него.

Канти изложи ситуацията.

— Доколкото познавам Хадан, след като блокира това място, легионите му ще претърсят града, квартал по квартал, като изгарят всичко след себе си, за да са сигурни, че не са пропуснали нещо. След това, ако не ни намерят, ще пресеят пепелта.

Очите на Джейс бяха станали огромни като чинии.

— Тогава къде ще отидем? Къде можем да се скрием?

Канти посочи напред.

— „Златният клон“.

— Обратно в хана ли? Защо там? — попита Фрел. — Това ми се струва рискован избор. При предишното ни посещение платих в злато за мълчанието им, но се страхувам, че подобна щедрост ще загуби силата си, ако целият град гори.

Канти изложи аргументите си колкото можеше по-бързо.

— Няма да наемаме стаи там, Фрел. Ще се вмъкнем тайно и ще се насочим право към винените изби.

— Винените изби ли? — попита Джейс, смръщил чело.

— Огледах мястото миналата нощ, докато вие дуднехте безкрай за плановете си, които явно вече са станали на пух и прах. Че къде другаде може да отиде Принцът пияндурник на Върховръх, за да си пропилее нощта?

Фрел се намръщи, сякаш доловил лъжата му.

Всъщност той не бе слязъл долу да вкуси от прашните бутилки. Беше отишъл да потърси място, където да се оттеглят, ако ханът бъде нападнат. След всичко станало Канти вече виждаше врагове във всяка сянка. Тези страхове го държаха трезвен и му пречеха да заспи.

— Избите са изкопани под корените на гигантското дърво, в което се намира ханът. Там долу е истински лабиринт. Не само че стига надълбоко, което може да ни предпази от всякакъв огън, горящ горе, но има и десетки изходи, през които да се измъкнем. Един млад прислужник с червената шапка на хана ми показа два от тях и ми разказа за още няколко. Всичко това срещу три медни монети. Цена, която сега се радвам, че платих.

Фрел се вгледа в него за момент, после кимна.

— Тогава ще отидем там.

Канти хвана алхимика, преди да е успял да се извърне.

— Освен това там има толкова много вино. Не можем да пренебрегнем предимството да се накъркаме хубаво, ако нещата тръгнат на зле.

Фрел завъртя очи и се отърси от него, после го бутна отново към шумящата тълпа.

— Да вървим.

Тръгнаха, като спираха само от време на време да смушкат някого и да поискат напътствия. Аамон им осигуряваше съдействието на хората сред паниката.

Накрая се появи позлатената табела на „Златният клон“. Ханът не изглеждаше кой знае колко по-различен от преди. Няколко от светещите прозорци в огромния дънер бяха угаснали, но огромната порта към общата зала стоеше отворена. Оттам се лееше весела музика, заедно с обичайните гръмогласни изблици на смях.

Макар че за опитното ухо на Канти всичко това звучеше много по-пиянски. Явно някои хора вече се бяха възползвали от одевешния му съвет.

„Да се натаралянкат, докато светът изгаря около тях.“

Поведе смело другите към онези, които споделяха неговия дух — докато зад гърба му не се раздаде ръмжене.

Той се обърна и видя, че Никс се взира в дима и мъглите на града. Ръката ѝ бе легнала върху тялото на Аамон, което трепереше от напрежение. Присвитите очи на варгъра бяха вперени в същата посока. И двете му уши бяха вирнати и насочени пак натам.

Никс килна глава, сякаш се вслушваше в някаква песен, която само тя можеше да чуе.

Джейс пристъпи към нея.

— Какво има?

Тя отвърна, без да го поглежда:

— Нещо идва насам.

Грейлин се свести в свят на панически викове, придружени от гръмотевични взривове, които едва не го пратиха обратно в безсъзнание. Главата го болеше при всеки удар на сърцето му. Струваше му се, че гледа всичко от дъното на кладенец. Шумът бе заглушен от бучене в ушите му.

Хвана се за близката облегалка и се надигна. Някак си бе успял да задържи хватката си върху меча. Погледна го и разбра защо е още жив и свободен.

Преди да загуби свяст преди малко бе направил единственото, което можеше. Беше посякъл въжето, което задържаше буретата върху най-близката наклонена рамка. Пълните с алхимичен огън бурета се бяха търколили по палубата, като всеки фитил пламваше при отъркването си в едно кремъчно колело в края на рамката.

Надигна се на крака и видя как едно буре с по-дълъг фитил избухва в огнена вълна, напуквайки дъските под себе си. Други локви от горящо масло вече осейваха палубата. Корабът бе увит в задушлив черен дим, уловен под грамадата на балона. Екипажът се бореше с пламъците с помощта на кофи пясък, докато рицарите се строяваха за атака срещу осакатения сал.

Грейлин знаеше, че разполага само с миг, преди те да се хвърлят напред. Особено след като два гигантски Трошача се присъединиха към легионерите, с грамадни железни чукове в ръце.

Знаеше, че не може да си позволи да го приклещят в разбития сал, така че пристъпи напред и разсече въжето, държащо втората редица бурета. И когато те се изтърколиха навън, подпалвайки фитилите си, ги последва. Спря само колкото да забие ножа си в края на рамката, за да задържи последните три бурета, фитилът на първото от които гореше. Тъй като нямаше повече време, скочи от сала и се втурна след подскачащите и клатушкащи се бурета.

Рицарите отпред се разбягаха наляво и надясно с тревожни викове.

За нещастие джиновете останаха на местата си и използваха чуковете, за да отбият буретата настрани, запращаха ги през парапета. После се устремиха към него с яростен рев.

Единият замахна към последното търкалящо се буре, което обаче избухна при удара. Грамадното тяло на джина бе отхвърлено нависоко, обвито в пламтящо масло.

Другият джин стигна до Грейлин и замахна към него. Той очакваше подобна атака, така че се приведе под чука и отскочи — право към група рицари, вдигнали мечовете си за бой.

Спря рязко, за да не се набучи на тях.

Рицарите се хвърлиха срещу него, но той отстъпи с танцова стъпка, докато в главата му вървеше отброяване. Когато стигна до нула, отскочи встрани и се просна по очи на палубата.

Рицарите, озадачени за момент, спряха — и в този миг последните три бурета на сала избухнаха. Взривната вълна разтърси целия кораб и хората изпопадаха. Салът се пръсна, запращайки огнени копия във всички посоки, даже към балона горе.

Като знаеше колко е дебела кожата на балоните на бойните кораби, Грейлин не очакваше парчетата да причинят някаква сериозна вреда. Все пак взривът нанесе сериозни опустошения около него. Мъже крещяха, някои обхванати от огън, други пронизани или надупчени от остри отломки.

Грейлин усети жилвания отзад по бедрата и раменете си. Въпреки това се изправи, готов да хукне към някоя от отворените врати, водещи надолу към недрата на кораба. Надяваше се да се скрие там и може би да причини още щети.

Насочи се към най-близкия люк — отворена врата към бака — но в този момент току до нея зейна по-голяма врата, от която се изсипаха още рицари. Сред тях пристъпваше жребец в черна броня, възседнат от ездач с копие.

Грейлин познаваше този ездач, макар че лицето му бе скрито под шлем.

„Хадан си Марк.“

Васалният генерал бе само командир по времето, когато бяха прокудили Грейлин. Въпреки това той познаваше студената му жестокост. Хадан бе този, който му бе счупил ръката по време на „наказателната разходка“, преди да го пратят в изгнание. Повечето други рицари го съжаляваха и го бяха удряли само с камшици и юмруци или го бяха одрасквали леко, докато минаваше между тях. Докато Хадан бе счупил дясната му мишница с чук, пръсвайки костта на парчета.

Сега Хадан възнамеряваше да му причини нещо много по-лошо. Генералът пришпори жребеца си в бесен галоп и снижи копието. Рицари се събраха зад Грейлин, за да му отрежат пътя за отстъпление.

„Така да бъде.“

Грейлин вдигна Сърцетрън и изнесе единия си крак назад, за да се опре здраво на него.

А после целият боен кораб подскочи, когато поредица от взривове отекнаха над главите им. Всички, включително и Грейлин, изпопадаха на палубата. Само конят остана прав, надигна се и затанцува на задните си крака. После стовари отново копитата си долу, а ездачът му бе още в седлото и продължаваше да стиска копието.

Грейлин се претърколи и клекна, погледна нагоре, като се чудеше дали пък пламтящите парчета от сала не са пробили и подпалили огромния балон. Но долната му част изглеждаше непокътната. Отнякъде по-нагоре бълваше дим и пламъци се виеха от върха на балона.

А после се появи едно голямо буре с железни шипове, подскачащо надолу по едната страна на газовата торба. Накрая се удари с достатъчно сила, за да се забие и задържи на място — и избухна в голямо огнено кълбо, разкъсвайки дупка в кожата на балона. Взривната вълна връхлетя целия кораб и разлюля голямата лодка долу.

Грейлин залитна към парапета, като се мъчеше да се задържи на крака.

Хадан изрева и пришпори коня си по наклонената палуба, отказвайки да изпусне мишената си — искаше да набучи Грейлин на копието си.

Вместо да продължава да се бори с наклона, Грейлин се обърна и се втурна надолу по него. Хранеше една надежда. Над него сянка изплува от дима над горящия балон. Бе долната страна на по-малък кораб.

„Врабчарят“.

Той видя как от един отворен люк пада въжена стълба. Тя увисна покрай балона и се залюля свободно, когато бързолетът го подмина. „Врабчарят“ зави и се спусна по-ниско, така че краят на стълбата се приближи до Грейлин.

Той се втурна към парапета на левия борд, докато големият боен кораб започна да се извърта на другата страна, накланяйки палубата под него нагоре. Той се бореше с все по-стръмния наклон. Тропотът на копита зад него стана гръмотевичен. Грейлин очакваше всеки момент копието да го прониже в гърба.

Но стигна благополучно до редицата изоставени балисти, хвърли се между две от тях и скочи през парапета към люлеещата се въжена стълба. Стискаше в едната си ръка Сърцетрън и протегна другата.

Бързо осъзна, че няма да хване стълбата. За щастие Дарант явно не се доверяваше на силата на нозете му и изви „Врабчарят“, така че стълбата се люшна към него.

И го удари в лицето.

Грейлин успя да мушне лявата си ръка през нея и да я увие около най-долното стъпало, но само на косъм. Прибра с мъка меча в ножницата и се хвана и с другата ръка, за по-сигурно. Докато го правеше, „Врабчарят“ се издигна и се завъртя, устремявайки се към облаците.

Стълбата се въртеше и люлееше във въздуха, сякаш се опитваше да го хвърли, но той се държеше здраво. Вдигна поглед към кила на бързолета.

„Как се озова тук?“

Един поглед към езерото му разкри огнени проблясъци, които продължаваха да играят в мъглата. Спомни си думите на Дарант за опитността на хората му. Представи си как вторият сал на „Врабчарят“ лети през онези облаци, дразнейки врага. Който и да беше на него, сигурно подмамваше вълците да гонят собствените си опашки — хитрост, която явно бе позволила на Дарант да се измъкне и да заобиколи от другия край на езерото, за да се приближи към бойния кораб от обратната посока. Озовал се там, Дарант сигурно бе решил да се възползва от катастрофата на Грейлин и да нападне по-големия кораб.

Докато се въртеше във въздуха, Грейлин зърваше от време на време бойния кораб, увиснал накриво над езерото. Видя тъмната фигура на жребец, танцуващ бясно напред-назад. Горе голяма част от балона се беше сгърчила и димеше от атаката на бързолета. Остатъкът от газовата торба, изглежда, се държеше. Той знаеше, че балоните на бойните кораби са разделени на камери с огнеупорни прегради. Беше нужно нещо повече от огнена градушка от един-единствен бързолет, пък макар и с ноктите на „Врабчарят“, за да свали боен кораб.

Все пак вредата бе нанесена.

Преди да потъне в облаците, Грейлин видя как грамадният съд се насочва кретайки към Спокоен кът. Продължаваше да се спуска все по-ниско. За да стигне до градските докове, щеше да му се наложи да прекара лодката си през върхарите на дърветата, понасяйки още повече щети по пътя.

„Но дали това ще е достатъчно? Дали ще спечели на Никс и на другите време да се скрият и може би дори да ограничи възможностите на легионерите да опожарят града, с един осакатен боен кораб, кацнал на доковете?“

Не би могъл да знае, но беше сигурен в едно: „Това не е единственият кораб, бродещ из тези бели морета“.

Докато Грейлин потъваше в облаците, през мъглата отекна корабната свирка на ранения съд, която викаше близнака му.

Въпреки дребната им победа Грейлин осъзна суровата истина.

„Такава хитрост няма да сработи втори път.“

XIV.

Шепоти на стари богове

Що се отнася до боговете на кетра’каите, има само четири такива, всеки от тях олицетворяващ един от четирите аспекта на природата, четирите корена на Старата мачта. Има го духоподобния Виндур, бог на облаците, вятъра и въздушните простори. После е изменчивият Ватн, бог на дъжда, потоците и езерата. И дебелият Ярдвегур, бог на пръстта, тора и камъните. И накрая, бурният Елдир, който е едновременно бог на топлото огнище и на разрушителната огнена стихия. Но някъде под тези четири, много по-дълбоко, отколкото достигат дори корените на Старата мачта, спят старите им богове — чиито имена кетра’каите не изричат, за да не ги пробудят.

Из „Под игото на боговете и гнева на демоните“

от Крас хи Мендл

45.

Два дни търсене из горите на Облачен предел бяха оставили Райф в скапано настроение. Той се бе отпуснал на леглото в наетата от тях каруца, карана от кетра’кайски водач и теглена от две злонравни мулета. Пратик седеше срещу него и се взираше към мъгливите гори, ширнали се до безкрай във всички посоки.

С всяка измината левга Райф усещаше как кесията му олеква и се изпарява всяка възможност да намери Шая. За хиляден път си я представи как прекрачва през кърмата на небесния сал и изчезва в облаците, а полетът ѝ е белязан с кършене на клони и звън на бронз.

След това групата на Райф бе кацнала в Спокоен кът, бе изпуснала балона си и бе купила мълчанието на началника на доковете с една жълтица. Почти всичките им останали пари — даже и прибавените от Лира — бяха отишли за наемането на каруцата и още двама кетра’кайски разузнавачи.

Райф погледна напред към двамата златокоси горяни — от народа на майка му — които яздеха без седла коне със загладен косъм. Лира яздеше редом с тях на една немирна кобила. По-рано той се бе поинтересувал защо господарката на гилдията продължава да участва в този лов. Отговорът ѝ бе студен и практичен: „Заложила съм на вас. Вече няма път назад.“

Въпреки това скоро можеше да се наложи всички да поемат назад.

Ако не намереха Шая до ден-два, щяха да им свършат парите. Той си представи как разузнавачите се стопяват в гората, а вероятно и водачът им заедно с проклетите мулета.

Поклати глава.

— Човек би си помислил, че тия копелета ще направят отстъпка за някой с тяхната кръв.

Пратик се обърна към него.

— Горяните все още са най-добрият ни шанс да намерим дирята на Шая.

— При положение че изобщо има диря. Когато падна на земята, може да се е сплескала цялата или да се е разцепила на две.

Пратик сви рамене.

— Възможно е. Точно затова предложих да наемем тази каруца. Ако Шая е повредена, може да се наложи да я возим обратно до Спокоен кът.

Окованият все още носеше богатите одежди на имрийски търговец, макар че бе свалил горната си роба, оставайки по коприни, които се бяха омърляли през тежките дни на пътуването им. Държеше на коленете си карта и продължаваше да използва пътеводно стъкло, за да отбелязва колкото може по-точно напредъка им.

Тъй като имаха само приблизителна представа къде е паднала Шая — някъде източно от Ейтур — трябваше да претърсят стотици левги. По пътя придружаващите ги разузнавачи от време на време откриваха други горяни. Разпитваха ги за бронзова жена, вървяща или куцукаща през гората. Такава гледка не се пропускаше лесно и вестта несъмнено би плъзнала сред кетра’каите в района.

Въпреки това никой не бе съобщил нищо.

Това мълчание принуди групата им да търси в разширяваща се спирала навън от източния бряг на зелените води на Ейтур. Макар че Райф вече бе готов да се закълне, че ги водят в кръг и всяко преминаване изсмуква още от топящите им се средства.

Той се намръщи към Пратик и напомни на Окования за думите му на сала.

— Все още ли мислиш, че Шая се е отправила към Булото на Далаледа?

Пратик му отвърна с поредното си вбесяващо свиване на рамене.

— Мога само да предполагам. На борда на „Летящото пони“ забелязах как тя започна да се извърта полека от запад на изток, докато минавахме над Булото. После, когато салът ни мина над Ейтур, извихме кърмата му към същите тези скали, за да кацнем в Спокоен кът. Това явно е дошло прекалено много за нея — да се намира толкова близо и да я отдалечат отново. Затова и действа прибързано.

— Да скочи от съвсем хубав сал — да, бих нарекъл това „прибързано“.

— Ако се е приземила в достатъчно добро състояние, за да може да се движи, трябва да предположа, че ще продължи в онази посока. Но пък, от друга страна, трябва да отчетем факта, че дори да е непокътната, тя черпи енергията си от слънцето. — Погледът му се плъзна към мъгливата пелена. — Тук може да няма достатъчно слънчева светлина, за да подхранва напредъка ѝ.

Райф си я представи замръзнала неподвижно — нова статуя, красяща тази гора, с гнездящи върху нея птици и обрасла в мъх и лишеи. Въпреки недоволството му го прониза тревога за нея. Помисли си, че е глупаво да изпитва такива чувства. Тя не беше човек от плът и кръв. Но въпреки това той не можеше да се отърси от безпокойството си.

„Каква магия е хвърлила тя върху мен?“

Той се съсредоточи върху Пратик.

— Ако си прав, защо тя толкова упорито ще се опитва да стигне до Булото? Там няма нищо, освен свирепи твари, неизбродни джунгли и мрачни бури. Дори кетра’каите не се качват на онова призрачно място.

— Това не е съвсем вярно. Те се качват там, но само по веднъж. Това е част от един ритуал. Петрин тол. Което на Древния език означава „слушащо сърце“. Пътуване, което отбелязва кога кетра’кайското дете става възрастен. Изкачват се до върха на Далаледа и прекарват един ден там. После трябва да се върнат с камък, който носят в торбичка. — Пратик кимна към каишката, окачена на шията на водача им. — А мнозина не се връщат — добави той. — Смята се, че върналите се са били избрани от Старите богове да бъдат част от племето.

— Все пак, щом единственото ценно нещо горе са някакви камъни, защо ѝ е на Шая да ходи там?

— Може би заради камъните.

Райф се намръщи.

— Камъните? Сериозно ли?

Пратик обърна поглед на изток.

— Мога само да гадая…

— Какво да гадаеш? Къде мислиш, че може да отива?

Пратик се обърна към него с угрижена физиономия.

— На върха на Булото има кръг от изправени камъни, които някои йеромонаси смятат, че са също толкова древни като Старите богове. Дори най-старите ни клашиански текстове не разкриват нищо за тях. Затова, ако трябва да гадая накъде се е насочила нашата бронзова загадка, не изглежда прекалено невероятно една загадка да привлича друга.

Райф въздъхна.

— Предполагам, че просто ще трябва да я попитаме, ако някога я открием.

Обърна се към гората. Тъкмо минаваха през район, обрасъл със сребърни тополи, следвайки някакъв път, известен само на разузнавачите им. Той не виждаше коловоз върху килима от листа, нито камъни, натрупани като пътепоказател. Опита се да си представи как майка му е живяла тук като момиче. Тя била наета да работи в Наковалнята, с договор за осем години, заради уменията ѝ в юларната песен. Там срещнала бащата на Райф. Двамата се влюбили и по-късно умряха в обятията си по време на една епидемия от Огнена треска. Тогава Райф беше само на единайсет и остана сирак на улицата, където в крайна сметка намери нов дом, колкото и суров да беше той, в гилдията.

Сега се опита да си представи майка си с огненочервената ѝ коса и кожа толкова бледа, че никога не хващаше загар. Трудно му беше да си спомни лицето ѝ, подробностите бяха замъглени от времето. Въпреки това най-яркият му спомен бе как тя седи край леглото му, пее му и го гали по челото с меките си пръсти.

Затвори очи, унесен от клатенето на каруцата. Отново чу мелодичната ѝ приспивна песен, на кетрански, самотен копнеж по тихите гори на фона на трясъка и кънтенето на Наковалнята.

Докато потъваше в дрямка, старата песен сякаш стана по-ярка, като полирана от някой друг… а после той се събуди стреснато от ритник в дъските на каруцата до главата му.

— Ставай! — извика Лира от кобилата си. Посочи напред. — Имаме компания.

Той се надигна, докато каруцата спираше. Отпред един от разузнавачите бе слязъл от коня и разговаряше с неколцина души с лъкове на гърбовете или подпиращи се на копия.

„Още една група кетра’каи.“

— Знаят ли нещо? — попита Райф.

Лира подкара кобилата си напред и извика през рамо:

— Моли се да знаят! Иначе може да се наложи да се откажем.

Райф скочи със стон от каруцата и затегли Пратик със себе си. Последваха утъпканата пътека, оставена от конете на разузнавачите. Килимът от листа вече се надигаше да запълни следите от копитата.

„Нищо чудно, че не намерихме дирята на Шая. Тези гори изглеждат твърдо решени да опазят тайните си.“

Когато минаха пред каруцата, разузнавачът им кимна към една от фигурите и заговори на кетрански прекалено бързо, за да може Райф да разбере нещо. Затова той изучи групата, събрала се пред тях. Един широкоплещест мъж с кестенява коса държеше пътеводно стъкло и го въртеше бавно в кръг. Но движението му приличаше повече на забавление, отколкото на опит да измери нещо.

Една тояга избута разузнавача им настрани. Някаква белокоса жена закрачи към групата им, към Райф. Очите ѝ — едното синьо, другото зелено — се втренчиха настойчиво в него. Тя вървеше напред, подпирайки се на тоягата си, и спря пред Райф. Той понечи да заговори, но тя вдигна ръка към лицето му, карайки го да замълчи.

Той се дръпна назад, без да разбира какво иска жената.

Тя посегна към челото му. Топли пръсти пригладиха косата му настрани. При това докосване старата песен на майка му се надигна отново и всяка нота танцуваше ясно в черепа му. После замлъкна отново, когато старицата свали костеливата си ръка. Въпреки това той усети, че нещо е било изтеглено от него, когато пръстите се махнаха.

Ръката ѝ се подпря на тоягата и за момент тя се взря мълчаливо в него.

— Дош ван Ксан — каза накрая.

— Тал’ин хай. — Той се поклони, повтаряйки уважителния жест на разузнавача. — Благодаря, че ме удостои с дара на името си.

Старицата сведе глава.

— Хай рал май кра’мери’л вишен.

Райф премигна, убеден, че е чул грешно или е изтълкувал неправилно думите ѝ: „В теб отеква шепотът на старите богове“.

Пратик обаче се вцепени при нейните думи и изгледа остро Райф, което доказваше, че Окованият знае езика по-добре, отколкото се преструва.

Лира се намръщи от седлото.

— Какво каза тя?

Райф махна с ръка.

— Нищо важно.

Очите на Ксан се присвиха при тази лъжа, но тя се взря в гората и премина на халендийски.

— Ти и аз, ние търсим една и съща песен по вятъра. — После тръгна, като му даде знак да я последва. — Приближаваме се до онова, което зове.

Райф преглътна, като се опитваше да не храни надежди. Обърна се към Лира.

— Мисля, че тя може да е открила дирята на Шая.

От кобилата си Лира загледа как старицата отиде при другите кетра’каи.

— Дано да е…

Прекъсна я тътнежът на далечен гръм. Той отекна зловещо през гората, идеше от запад. Райф се взря в светлите мъгли натам. Не виждаше да е притъмняло от буреносни облаци. Гърмежите обаче продължаваха, заливайки ги един след друг.

— Запалителни бомби — обясни Лира.

Сърцето на Райф се разтуптя по-силно.

Пратик бе извадил пътеводното си стъкло и изучаваше магнита му.

— Идва откъм Спокоен кът.

Всички се спогледаха: знаеха какво трябва да означава това.

Лира го изрече на глас.

— Хората на краля знаят, че сме тук.

Ксан се взря отново към тях и потвърди същото.

— Те идват за пеещата. — После се извърна и добави загадъчно на кетрански; — Ду’а та.

Лира махна към каруцата.

— Качвайте се.

Водачът им вече бе подкарал двете мулета към тях. Райф и Пратик скочиха в каруцата, докато минаваше. Тя бързо набра скорост, когато кетра’каите се втурнаха през гората отпред. Пешаците тичаха почти толкова бързо като конете на разузнавачите и бледите им фигури заприличаха на призраци. Един от разузнавачите дръпна старицата, Ксан, на коня зад себе си. Тя зашепна в ухото му и посочи с тоягата.

Ускориха ход още повече.

Каруцата подскачаше и трополеше след другите. Райф се бе вкопчил в облегалката, за да се задържи на мястото си. Пратик направи същото, само че не обръщаше внимание на гората, а присви очи към Райф.

— Какво? — сопна му се Райф.

— Думите на старицата. Шепотът на старите богове…

Той сви рамене и едва не се изпусна.

— Не знам за какво говори. Вероятно е изкуфяла от старост.

— Ами последните ѝ думи, за пеещата, която търсим? — попита Пратик. — „Ду’а та“.

Райф се намръщи.

— Както вече казах, бълнувания на луда бабичка.

Той определено не виждаше никакъв смисъл в думите. „Ду’а та“ означаваше „и двете“. Той се опита да си представи още една като Шая. „Невъзможно.“

Пътят стана по-неравен, каруцата се тресеше, което сложи край на всякакви по-нататъшни разговори. Ниските клони свистяха към главите им. Трябваше да съсредоточат цялото си внимание, за да не бъдат изхвърлени от подскачащата каруца.

Зъбите на Райф тракаха, докато стискаше с две ръце страницата. В този момент бясно крякане долетя от висините. Той вдигна очи и видя как ято малки птички се вдигна от клоните и гнездата си. Стрелкаха се във въздуха като медно-златни петънца, пърхаха и пикираха към шумните натрапници долу.

Той познаваше тези птици, даже бе кръстил една бронзова загадка на тях.

— Шая… — прошепна.

Изведнъж каруцата забави рязко ход и Райф и Пратик се блъснаха силно в капрата. Колата подскочи и замря. Когато трополенето на колелата секна, около тях отново заехтяха гърмежите, сега бяха още по-близки.

Райф се надигна от пода на каруцата. Група кетра’каи се бяха събрали до дънера на дебела елша. Корените ѝ стърчаха от пръстта, покрити с мъх. Докато горяните пристъпваха от крак на крак и шепнеха смаяно, Райф забеляза нещо блестящо, заровено в подножието на дървото.

Със свито сърце скочи от каруцата и се втурна напред. Присъедини се към Лира, която тъкмо слизаше от седлото. Пратик го последва. Всички заедно си пробиха път през кетра’каите.

Пратик го сграбчи за ръката, когато гледката се разкри пред тях.

— Съжалявам — прошепна той.

Бронзовата фигура лежеше на една страна, полузаровена в листата. Стъклените ѝ очи се взираха в него мътни и безжизнени. Единият ѝ крак бе изкривен, огънат в неправилната посока.

„Не, не, не…“

Райф се хвърли напред.

— Шая…

Ксан вече бе там, на колене, вдигнала ръце над бронзовата коса на Шая.

Райф вдигна лице към небето, сякаш искаше да се помоли на боговете. Но вместо това огледа разперените клони на елшата, покрити със златни листа и издигащи се нагоре към облаците. Представи си как Шая пада през тях, но не личеше да е засегнато нито едно листо или клонка.

Студеният въглен в сърцето му се затопли.

„Тя не е паднала тук.“

Обърна се към гората и едва сега забеляза пътеката от изпочупени храсти и огънати клони. Представи си как Шая залита по нея, хващайки се за клоните, за да продължи да се движи… преди най-после да бъде надвита от раните си.

Пратик стоеше наблизо с пътеводно стъкло в ръка. Беше се намръщил. Видя накъде гледа Райф и пристъпи към него.

— Сбърках — каза Пратик. — Пътят ѝ не е водил към скалите на Булото. Тя се е отдалечавала от тях.

Лира стоеше със скръстени ръце.

— Нищо чудно, че не можахме да я намерим.

— Тогава накъде е отивала? — попита Райф.

Пратик се обърна към гората. Погледът му проследи посоката, накъдето изглеждаше, че се е движила Шая. Оттам долитаха гърмежи, придружени от проблясъци светлина. При всеки взрив мъглата изсветляваше достатъчно, за да се види зеленикавият ѝ оттенък.

— Опитвала се е да стигне до Ейтур — каза Пратик.

— Защо? — попита Лира.

— Може би се е опитвала да се върне при нас — предположи Райф и го прониза болка, като си представи как тя се мъчи да се върне при него.

Пратик отхвърли романтичната му представа.

— Повредата ѝ може да е била прекалено тежка и да е изцедила бързо енергията ѝ. Ако е така, тя вероятно е търсила начин да подсили огньовете в себе си със слънчева топлина, преди да продължи пътуването си.

Лира се навъси към потрошената фигура.

— И сега си е отишла завинаги.

— Не — обади се Ксан, която все още държеше дланите си над студения бронз. — Тя още пее, макар и тихо.

Въпреки изцъклените очи и потрошеното тяло на Шая Райф осъзна, че Ксан трябва да е права. Че как иначе старицата би могла да ги доведе дотук? Въгленчето на надеждата в него се разгоря по-силно.

Ксан се обърна към тях.

— Трябва да я качим в каруцата ви. Хайде, бързо.

Райф се поколеба — беше го страх да я мести.

В този момент оглушителен гръм привлече вниманието им към езерото. Там разцъфна огнено кълбо, достатъчно ярко, за да заслепи очите им, преди да угасне. От ударната вълна всички листа наоколо затрепериха, а мъглата се завихри към тях и се разкъса.

Райф зърна далечен проблясък на изумрудени води, преди мъглите да се съберат отново.

Ксан посочи с тоягата си към каруцата.

— Нямаме време.

Думите ѝ се оказаха верни. Небето на запад помрачня. Огромен буреносен облак плъзна откъм отровното езеро и мина високо над тях. Гората наоколо притъмня. Създаваше се чувството, че ги притиска някаква голяма тежест.

Но тази гигантска сянка не бе хвърляна от буреносен облак.

Вдигнала глава. Лира позна онова, което висеше над гората.

— Боен кораб…

Рит се хвърли през бака към щурвала на „Пиул“.

— Спрете! — изкрещя едновременно на кормчията и на командира на бойния кораб, грамаден плещест вирлианец, казваше се Браск хи Лаар.

Червеното лице на командира се обърна намръщено към Рит.

— Защо? Имаме заповед да стигнем до края на езерото, а после да затворим примката около доковете на Спокоен кът от нашата страна.

— Освен ако не получите други нареждания — напомни му твърдо Рит. — Васален генерал Хадан ми даде свободата да търся един артефакт, откраднат от кралството, оръжие с огромна сила.

Браск поклати раздразнено глава, но махна на кормчията.

— Прави каквото казва той. Спри кораба.

Кормчията кимна отсечено и закрещя заповеди, предавайки командата по целия бак. След малко огнепламовите горелки отвън зареваха, борейки се с инерцията, която ги носеше напред.

Браск се обърна към Рит.

— Как се надяваш да намериш нещо в това мъгливо море?

Рит вдигна предмета, който държеше.

— С това.

В ръката му имаше кристално кълбо. Скерен бе изработил този уред в Крепостта на Изповедниците специално за това пътуване. Кълбото от полиран кристал бе пълно с тежко масло. В него имаше окачени в кръг малки магнити, всеки омотан в медна жица. Рит си представи по-голямата версия на този прибор. Тя обкръжаваше бронзовия бюст в Крепостта на Изповедниците. Всеки магнит бе чувствителен към излъчванията на подобни свещени артефакти.

За съжаление по-малкият уред на Скерен изискваше да е близо до източника, за да могат да реагират магнитите. По пътя насам Рит го използваше като пътеводно стъкло, опитвайки се да открие някакви енергийни потоци в района. Но едва когато се приближиха до източния бряг на Ейтур няколко от магнитите затрепкаха в маслото, смутени от невидими ветрове. Докато корабът продължаваше да се движи, те бавно се завъртяха, сочейки на изток от Ейтур, точно според по-раншните изчисления на Скерен.

А после, само преди миг, нещо се бе променило. Всички магнити рязко се бяха откъснали от сочената посока и се бяха завъртели бясно. Рит го показа на Браск. Държеше кълбото така, че пръстенът от увити в мед магнити да е успореден на земята.

— Следвах една диря — каза Рит — и загубих сигнала, но гледай сега…

Той завъртя кълбото, докато пръстенът от магнити не застана перпендикулярно на гората. Малките стрелки спряха ленивото си въртене и отново се заковаха неподвижно, сочейки в една посока — надолу. Той се взря в зараждащото се разбиране върху аленото лице на Браск. Дори командирът на „Пиул“ можеше да схване значението на това.

— Оръжието е под нас — промълви Браск.

— То трябва да бъде наше — добави Рит. — Дори ако това означава да изпепелим цялата гора.

46.

Райф изруга, когато сянката на бойния кораб спря над тях. Задърпа Шая към чакащата каруца. Държеше я за една от вкочанените ръце. Бронзът бе мъртвешки студен. Райф не можеше да проумее как е възможно в тази черупка да се крие някакъв живот.

Пратик я хвана за другата ръка, докато четирима горяни вдигнаха краката и туловището ѝ. Лицето на Окования бе напрегнато, докато се взираше нагоре към тъмния облак на бойния кораб.

— Те трябва да знаят отнякъде, че Шая е тук.

— Което е още една причина да я качим в каруцата — каза Лира, чиято кобила пристъпваше зад тях.

Пратик не изглеждаше особено окуражен от този план.

— Щом са ни проследили дотук, могат да направят същото и когато Шая е в движение.

— Нямаме друг избор — изпъшка Райф.

Представи си как дъжд от запалителни бомби се сипе върху района.

Все пак се добраха до каруцата и с големи усилия избутаха и издърпаха вцепененото тяло на Шая върху нея. Райф също се качи. Докато го правеше, у него проблесна спомен как бе видял да извличат един труп от тясна уличка в Наковалнята. Гърлото на клетника бе прерязано, но ръцете му се бяха вкочанили и стърчаха напред, сякаш се опитваше да отблъсне нападателите си.

Шая му напомняше за това — фигура, застинала в смъртта.

Ксан също се качи в каруцата с помощта на една горянка, Дала, която я последва заедно с още три жени. Пратик беше последен. Всички се скупчиха около Шая.

Викове и подсвирвания се разнесоха сред кетра’каите и цялата група потегли през гората. Райф трепна от трополенето на каруцата. Знаеше, че бойните кораби имат остър слух. Молеше се бомбардировката да е оглушила този горе.

Сякаш боговете дочуха мисълта му, нова поредица от гърмежи отекна от юг — посоката, в която се бяха запътили. Ако се съдеше по по-острия трясък на тези взривове, този път не бяха бомби.

— Това беше оръдеен огън — каза Пратик разтревожено.

„Дали този обстрел оповестява присъствието на друг боен кораб отпред?“

Движеха се покрай зеленото сияние на близкия Ейтур. Насочваха се към единственото място в тази посока — Спокоен кът — което можеше да им предложи някакво убежище.

Но не и ако там вече имаше друг боен кораб.

Райф извика на Ксан и посочи на изток.

— Трябва да завием и да влезем по-надълбоко в гората.

Старицата не му обърна внимание, беше вдигнала ръце над лицето на Шая.

Пратик възрази срещу плана на Райф.

— Щом са проследили Шая дотук, ще продължат да го правят и през гората. Единствената ни надежда е да стигнем до Спокоен кът и да потърсим начин да я заровим на някое сигурно място, където те няма да могат да засекат присъствието ѝ. А ако побързаме, те може би няма да разберат, че сме избягали натам.

Райф погледна със съмнение нагоре. Още не се бяха измъкнали от сянката на бойния кораб, който сякаш се изместваше полека към Ейтур. Той си го представи как се спуска да стовари боен отряд. Съвсем скоро можеше да се окажат преследвани и по въздух, и по земя.

Погледна Шая.

„Ами тя?“

Знаеше, че Пратик е прав. Явно хората на борда на бойния кораб разполагаха със средство да я проследят със същата безпогрешност, с която Ксан бе отвела групата им до потрошеното ѝ бронзово тяло.

Погледна старицата, която бе приклекнала в клатещата се каруца, сякаш вече се бе отказала от опитите си с Шая. Вместо това вдигна ръка. Другите четири жени в каруцата направиха същото. Старицата запя и песента ѝ бе подета от останалите. Беше мелодия без думи, състояща се само от резонанс и хор, която се надигаше от гърлата, а устните я оформяха в нещо величаво.

Докато слушаше, в главата му изникна отново старата люлчина песен на майка му, сякаш призована от напева на жените. Около него всички кетра’кайки свалиха длани към бронзовата фигура на Шая. Там, където я докосваше всяка ръка, тъмният бронз се разтапяше до по-светли медно-златни багри. Магията се разстилаше от пръстите им и се събираше в течно петно на гърдите на Шая.

Беше все едно жените носят слънчевата светлина в докосването си, но Райф знаеше, че силата е не толкова в ръцете им, колкото в пеенето им, събудена от гласове, достатъчно мощни да проникнат през бронзовата кожа и да затоплят студените огнища в нея, да ги върнат към живот.

Тънки, силни пръсти — пръстите на Ксан — го хванаха за китката и притеглиха ръката му към центъра на завихреното петно. Натиснаха я надолу между гърдите на Шая, сякаш го канеха да усети пулса, който той знаеше, че не съществува.

Когато кожата му докосна бронза, пеенето се усили — но той го чуваше не с ушите си, а със сърцето си. Люлчината песен на майка му също отекваше там, като ту се усилваше, ту спадаше, намерила дом в тази по-голяма мелодия. После се надигна нещо ново — златна нишка от топъл бронз, която се вплете във всичко, събра го в едно. Но получилата се песен не беше съвсем нова. Приличаше по-скоро на почти забравената песен на майка му. Само че тази песен сега съществуваше в него и извън него. Сияеше достатъчно ярко, за да може да проследи нишките ѝ надолу до Шая и обратно до собственото си сърце.

Спомни си как се чудеше защо е толкова здраво свързан с бронзовата жена. В Наковалнята, когато се питаше дали тя не го е обвързала с някаква безмълвна версия на юларната песен. Сега разбираше, че е бил прав — но в същото време не е бил. Онова, което ги свързваше, не бе песен на заповед и принуда. А мелодия, създадена в еднаква степен от неговата самота и отчаяние и от самотата и безпътицата на Шая. Те бяха имали нужда един от друг и се бяха намерили. Това не бе подчиняваща песен, а песен на другарство, на две споделени души.

Топли пръсти намериха ръката му и притиснаха дланта му по-силно към гърдите на Шая.

Тъй като все още бе унесен в песента, му трябваше един миг, за да осъзнае, че не Ксан го държи. Той се взря в бронзовите пръсти върху своите.

— Шая…

Стъклените очи го гледаха. Все още бяха студени, но в тях вече проблясваше едва доловима топлина.

— Тук съм — прошепна той.

Песента на горяните около него се усили, но той усещаше, че другите не се опитват да съживят повече Шая. Подозираше, че напевът им няма огнената сила на Небесния отец. Имаше сила само колкото да я събуди, да я поддържа известно време.

Вместо това новото кресчендо служеше на друга цел. Обединените им гласове се надигнаха високо, бавно скривайки сиянието под по-великата си песен.

Скоро Райф вече почти не можеше да долови онези златни нишки. Но знаеше, че подобна маскировка не е предназначена да заблуди неговите очи. Той се взря нагоре, докато каруцата излизаше от гигантската сянка на бойния кораб, за да поеме отново през огрените от слънцето мъгли. Примижа срещу блясъка, гледайки как тъмната луна залязва към сиянието на зелените води на Ейтур.

Разбираше.

„Онези очи там — те са тези, които трябва да останат слепи.“

Застанал на брега на Ейтур, Рит разтръска кълбото на Скерен, после го задържа неподвижно. Взря се в колебаещите се стрелки, чакайки ги да спрат, да посочат накъде да върви. Но те само се клатушкаха и въртяха в маслото, някои даже сочеха в противоположни посоки. Той се опита да завърти уреда, а също и сам се завъртя в кръг.

Пак нищо.

Браск гледаше безсилието му от края на рампата, протягаща се от надвисналата грамада на „Пиул“. Аленото лице на командира бе потъмняло. Рит го бе накарал да снижи кораба над езерото и да спусне рампата към брега. Трима следотърсачи с тилазаври на вериги вече бяха тръгнали да претърсват гората напред. Но главната ловна дружина, която се състоеше от дузина конни рицари, предвождани от заместника на Браск — брат му Рансин, също вирлианец — чакаше указанията на Рит.

— Имаш ли някакви други насоки? — попита Браск, губеше търпение. — Не мога да позволя брат ми и останалите да обикалят в кръг тук.

Рит свали кълбото, готов да признае поражението си. „Може би трябва да сме във въздуха, за да уловим отново сигналите. Може би толкова близо до гората някакво естествено излъчване скрива местоположението на артефакта.“

Обърна се към Браск, готов да остави наземното претърсване на тримата следотърсачи и тилазаврите им. Опасяваше се, че докато не успее да възстанови контакта, само ще хаби ресурси и ще вбесява допълнително командира на „Пиул“. Но преди да си го признае, някаква суматоха привлече отново вниманието им към гората.

Един от следотърсачите изскочи задъхан, явно тичал по целия път назад, след като е оставил животното си при другите.

— Ние… намерихме някакъв лагер. Място, утъпкано от много крака, с коловози и следи от копита. Калта е още мокра.

Браск погледна Рит.

Следотърсачът обаче не бе свършил.

— Изглежда, че който е бил там, е побягнал на юг.

— Към Спокоен кът — промърмори Браск.

Рит задиша по-тежко.

„Трябва да са те.“

Ако бе вярно, това би могло да обясни загубата на сигнала. Може би крадците бяха отнесли артефакта извън обсега на кълбото на Скерен. Той се взря в забулената в мъгли гора, нетърпелив да последва тази диря. Не смееше да я загуби отново. И което бе по-важно, трябваше да попречи на онези да стигнат до Спокоен кът, където щеше да е много по-трудно да ги намери.

Обърна се към Браск и му каза какво трябва да се направи и от какво друго ще се нуждае за лова си. Той се намръщи, но предаде нарежданията му. Скоро зад него се разнесе тихо съскащо ръмжене. Той се обърна тъкмо когато два едри черни космати сърпозъба заслизаха по рампата. Котките със стоманени шлемове, всяка висока колкото джин, оголиха зъби, по-дълги от челюстите им. Придружаваха ги двама юларни майстори — едни от редките певци, които можеха да контролират такива грамадни зверове.

Рит се обърна към следотърсача.

— Заведете котките до лагера, който сте открили. — После се извъртя към юларните майстори. — Накарайте животните си да уловят миризмите оттам и ги пуснете по дирята. Трябва да настигнат и да убият всички, които намерят.

Не се страхуваше за бронзовата жена. Тя не изпускаше мирис на пот и кръв, а и металното ѝ тяло несъмнено би могло да издържи на атаката на такива зверове.

Всички кимнаха и потеглиха.

Рит се обърна към Браск.

— Аз ще тръгна с брат ти и хората му.

Браск изглеждаше доволен да се подчини — явно нямаше нищо против да отърве кораба си от един надменен Изповедник. Но тъкмо когато се обърна към брат си, от юг долетя сигналът на корабна свирка, който проряза мъглите. Състоеше се от три дълги тревожни ноти.

Браск се намръщи.

— „Титан“. Викат ни обратно. Сигурно нещо се е объркало.

Рит стисна юмрук.

— Но ние все още можем да…

Командирът се извърна от него, без да му обръща повече внимание, извика на брат си и посочи към гората.

— Рансин! Вземи двама мъже и последвайте следотърсачите и котките!

Рит се опита да се намеси:

— Може да имаме нужда от всички онези мъже и коне.

Браск се обърна към рампата.

— Не и докато не разберем какво е станало с „Титан“. Дадох ти достатъчно хора за тази работа, даже оставих брат си за твоята ифлеленска кауза.

Изрече името на ордена на Рит като ругатня.

— Мога да ти заделя един кон — добави Браск и посочи назад. — Но това е всичко.

След което тръгна нагоре по рампата, подбирайки по-голямата част от ловната дружина със себе си. Закрещя заповеди, подготвяйки кораба за бързо излитане.

Рит се замисли кой е най-добрият му курс на действие: дали да тръгне с Рансин, или да се опита да улови следата на артефакта от въздуха. Взря се към Спокоен кът и огнената стена, пламтяща по края на езерото, и взе решение.

Завъртя се и последва Браск.

Рансин и другите нямаха нужда от помощта му, но ако онези крадци се доберяха до Спокоен кът. Рит смяташе да е там, за да ги посрещне. Стисна кълбото на Скерен и се помоли на Дрейк да успее да хване отново дирята им.

Зад него от гората се надигна свиреп рев.

Този звук укрепи решимостта му.

„Може би все пак нямам нужда от благословията на бог Дрейк — а само от свирепостта на две ловни котки.“

Райф се вцепени, когато нещо свирепо зави в мъглата зад тях, достатъчно силно, за да го чуят през трополенето на каруцата. Отговори му второ гърло.

Той погледна назад, уплашен от онова, което знаеше, че дебне в тези гори.

— Това тигър ли е?

Ксан продължаваше да стои на колене заедно с другите четири кетра’кайки. Кимна им да поддържат песента и се обърна към него.

— Не. Зовът е различен. Освен това тигрите винаги ловуват сами. — Обърна се напред. — Трябва да бързаме.

Приведе се към кочияша и заговори бързо на кетрански. Водачът кимна и подсвирна остро на онези отпред. Конните следотърсачи продължиха, но другите кетра’каи хукнаха на изток и на запад, вероятно в опит да отклонят преследвачите от следата им.

„Но дали това ще ни спечели достатъчно време да стигнем до Спокоен кът?“

Каруцата се носеше с друсане през гората. Бронзовата фигура на Шая трополеше на дъното ѝ. Пеенето на жените стана пресекливо. Райф се сви, уплашен, че маскировката им може да се разпадне. Взря се към мястото, където бойният кораб се бе спуснал към езерото, но вече не можеше да различи тъмната му сянка.

„Дали е още там? Или вече е във въздуха и ни търси?“

Нови изсвирвания се разнесоха отпред и привлякоха вниманието на Райф натам. Бяха три и всяко звучеше по-близко от предишното. Отпред мъглата сияеше в огнено оранжево, обнадеждаващ признак, че наближават покрайнините на Спокоен кът, но също и тревожен.

„Каква ли част от града вече гори?“

Той се страхуваше, че са се устремили към гибелта си, но два кръвожадни рева му напомниха, че смъртта зад тях е също толкова сигурна. Той се опита да прецени дали тези ревове се разделят, може би привлечени настрани от фалшивите дири на другите. Не можеше да познае.

Преглътна и се опита да отлепи пресъхналия си език от небцето си.

Опасността ги заобикаляше отвсякъде.

Взря се в Пратик. Макар че челото на Окования лъщеше от пот, той сякаш пренебрегваше всички заплахи. Вместо това се бе съсредоточил върху Шая и като че ли се опитваше да измъкне някакви последни отговори от нея преди смъртта си.

Вдигна очи към Ксан.

— Булото на Далаледа…

Името на тези обрасли в джунгла планини откъсна вниманието на старицата от огнените мъгли отпред.

— Далаледа е дума от Древния език — каза Пратик. — Означава „смъртоносни камъни“. Това да не би да намеква за някаква връзка със Северния каменен кръг?

Райф не можеше да проумее защо му е на Окования да повдига такива въпроси, още повече пък сега. Едва сега забеляза как треперят раменете на мъжа и как е вкопчил ръце в коприните си.

„Той е също толкова ужасен като мен и вероятно се опитва да се съсредоточи върху нещо друго.“

Осъзна, че на Пратик сигурно му е присъщо да търси подобно убежище пред лицето на ужаса. Вероятно така бе издържал през всички онези години на жестокости в Бад’и Чаа, Дома на мъдростта. Спомни си мрежата от бели белези по голата кожа на мъжа, които бе видял в затвора на Наковалнята. Да не говорим за жестоката кастрация, която го бе лишила от мъжеството му, във всеки смисъл на тази дума. Вероятно навремето в онова училище Пратик бе търсил убежище в учението, заравяйки всичката си болка и ужас под купища книги.

Ксан вдигна ръка и сложи длан на бузата на Пратик. Приведе се към него и му зашепна. Очите му се разшириха и устата му се разтвори в безмълвно ахване. После тя свали ръка и се извърна. Пратик погледна пак към Шая, само че този път с известно благоговение. Дори раменете му бяха спрели да треперят.

Преди Райф да успее да попита какво му е казала Ксан, от мъглите изникна Лира. Забави кобилата си, за да се изравни с каруцата, и извика:

— Стигнахме покрайнините на Спокоен кът!

Трябваше да изминат още четвърт левга, преди да се уверят в истинността на думите на Лира. Райф беше вперил поглед напред, почти без да диша — както заради напрежението, така и заради задушливия дим.

От всички страни бялата мъгла се бе сменила с черен пушек. Огньове бушуваха навсякъде. Топлината се усили, като в пещ. Високи дървета се издигаха от двете им страни. Някои пламтяха като факли и около тях се виеше горяща пепел. Други оставаха тъмни и сенчести.

В гората бяха започнали да се появяват хора, бягащи от града на коне, на каруци или пеш. Групата упорито продължаваше през тях.

Нова корабна свирка ги посрещна в Спокоен кът.

Райф се взря на изток, търсейки тъмната сянка на другия боен кораб. Но целият град бе забулен в дим и му бе невъзможно да го различи.

Ксан се приведе напред към кочияша, който кимна и подсвирна на двамата разузнавачи. Пътят им кривна на запад, встрани от доковете. Разузнавачите закрещяха и пришпориха конете си, за да разчистят път за каруцата, когато тълпата от бягащи жители на града стана по-гъста.

От двете им страни се появиха къщи, издълбани в дънерите на гигантски елши или скупчени около тях. Над главите им се кръстосваха мостове, някои от които горяха, пренасяйки пожара навътре в града. Когато минаха под един от тези горящи мостове, върху тях се посипаха пепел и искри. Мулетата, теглещи каруцата, зареваха и размахаха гневно опашки. Кочияшът им запя, опитвайки се да ги успокои. Но мулетата продължиха да ритат и да се дърпат във впряга.

Лира яздеше кобилата си редом с каруцата.

— Къде отиваме?

Райф хвърли поглед към Ксан.

Старицата стоеше до рамото на кочияша и прибавяше гласа си към неговия. Мулетата бавно се покориха на успокоителната юларна песен. Продължиха напред по-кротко, макар че сътрудничеството им може би бе свързано не толкова с пеенето, колкото с факта, че каруцата бе подминала огнената линия. Отпред лежеше центърът на Спокоен кът, обгърнат в дим, но засега пощаден от пламъците.

Въпреки това въздухът изгаряше дробовете при всяко вдишване.

— Къде? — настоя Лира.

Нуждата от въпроса ѝ бе подчертана от писъците, които се надигнаха зад тях, достатъчно силни, за да надделеят бученето на огъня. Източникът на тази нова паника стана ясен, щом прозвучаха свирепи кръвожадни ревове.

Райф хвърли поглед назад към пламъците и дима. Кетра’каите явно не бяха успели да отклонят котките, или поне не достатъчно задълго. Около тях потокът от хора, бягащи от града, се забави и спря уплашено, преграждайки пътя им напред — а после бавно потече в обратната посока, подгонен от ревовете на зверовете.

— По-бързо! — изкрещя Райф.

Каруцата и конете последваха оттеглящата се тълпа. Понесоха се бързо по улиците. Лира се мъчеше да остане редом с тях, като риташе и шибаше с камшика хората около себе си. Но блъсканицата стана прекалено голяма. Изведнъж кобилата ѝ рухна под нея, спънала се в стъпканите тела.

Лира скочи от седлото и се хвърли в каруцата. Райф я улови и я издърпа вътре.

Тя изпъшка в ръцете му.

— Знаех си, че някой ден ще ме вкараш в гроба.

— Де този късмет. Но все пак да се надяваме, че няма да е днес.

Лира се претърколи настрани и се взря напред.

— Къде ни води тя?

Отговорът се появи пред тях, когато разузнавачите завиха майсторски с конете покрай основата на една прастара елша — толкова древна, че по-голямата част от кората ѝ се бе обелила, оставяйки само лъснато от годините дърво. Обиколката ѝ беше колкото на някой от грамадните комини на Наковалнята. Засега дървото бе останало незасегнато от пламъците, разперило златистите си клони над тях, сякаш се мъчеше да удържи задименото небе.

Каруцата рязко се закова на място зад двамата разузнавачи.

— Защо спираме тук? — попита Лира.

Основателен въпрос.

Пратик вдигна глава към огромното дърво. В него не се виждаха врати. Въпреки това Окованият, изглежда, го позна.

— Старата мачта — прошепна той.

Ксан не позволи повече въпроси и не даде обяснения.

— Слизайте! Бързо! — заповяда тя, а после се обърна към горянките и заговори скорострелно на кетрански.

Те ѝ отговориха с кимания. Спряха да пеят на Шая и посегнаха към раменете ѝ, готвейки се да я вдигнат. Райф се приближи да им помогне, но Шая стана сама, макар и слаба, трепереща. Горянките я поведоха към задния край на каруцата. Изглежда, пеенето им бе напълнило някакъв кладенец в нея. Може би беше като да напълниш газена лампа и това ѝ позволяваше да се движи сама. Все пак, ако се съдеше по треперещите ѝ крайници, тази сила нямаше да трае дълго.

Един от разузнавачите заобиколи каруцата и помогна на Ксан да слезе. Тя стъпи на земята и се подпря на тоягата си. Райф видя, че полираното бяло дърво е със същия оттенък като дънера на гигантската елша. Забеляза и редицата изрязани мидени черупки, инкрустирани в тоягата, които показваха фазите на луната.

Побиха го тръпки, когато си спомни, че Шая бе вманиачена на същата тема.

Ксан се приближи до бронзовата жена, когато тя скочи от каруцата и се олюля на един крак. Другият, огънат накриво в коляното, можеше да ѝ служи само като патерица. Жените се събраха около нея, хванаха я за ръцете и подпряха гърба ѝ.

Райф слезе заедно с Пратик и Лира.

Ксан отведе Шая на няколко крачки, като оставаха с гръб към грамадното дърво.

— Къде отиваме? — попита Лира и се огледа.

Вдясно друга огромна елша се издигаше към дима. Долната ѝ част бе осеяна с множество дървени постройки с керемидени покриви. В основата ѝ зееше висока двукрила порта, а над нея бе изобразено златолисто дърво. Въпреки хаоса наоколо светлината на огън ги мамеше да влязат. Няколко бягащи граждани се втурнаха към тази порта, търсейки убежище вътре.

Дори Ксан закуцука с Шая натам, придружена от четирите горянки.

Райф ги последва.

— Мисля, че трябва да…

Жените спряха по средата на площада. Ксан се подпря на тоягата си и вдигна глава. Запя. Другите се присъединиха към нея — дори и Шая. Тя вдигна бронзовия си лик към задименото небе, бузите ѝ сияеха с меден блясък. Очите ѝ светеха, а от гърлото ѝ се лееше писклив звук.

Хорът се усили и се разпростря като криле във въздуха, носеше се нависоко и надалеч. Изглеждаше невъзможно толкова малко гласове да звучат толкова мощно. Въздухът около групичката затрепери, изтласквайки остатъците от дима, сякаш се опитваше да разчисти място за нещо друго.

На зова им отговори рев на звяр.

На площада с дебнещи крачки излезе огромна сянка. Голяма лапа замахна към някакъв бягащ мъж и го отхвърли във въздуха сред пръски кръв. Котката изсъска и нададе смразяващ рев. Устните ѝ се отдръпнаха, със стичащи се по тях лиги, оголвайки невъзможно дълги зъби. Жълтите ѝ очи блестяха под стоманения шлем.

Райф знаеше за тези създадени с алхимия шлемове. Всеки от тях бе настроен към уникалния глас и тоналност на господаря си. Те пречеха на друг да използва юларната песен, за да подчини носещите ги зверове.

И все пак изглеждаше, че песента във въздуха възпира звяра поне засега.

Или може би той просто изчакваше.

Втори сърпозъб се промъкна покрай първия и зае същата заплашителна поза, рамо до рамо с него.

Райф заотстъпва към каруцата.

Събралите се около Шая жени останаха на място, без да спират да пеят, сякаш не забелязваха опасността.

„Какво чакат?“

Единият от сърпозъбите загуби търпение. Присви задните си крака и скочи с яростен рев. Полетя, разперил широко предните си крайници, протегнал лапи с щръкнали от тях окървавени нокти.

Но преди да се вреже в жените, една тъмна сянка изхвръкна от високата порта на хана. Блъсна котката странично и я отхвърли. Двата звяра се затъркаляха по утъпканата пръст. Когато най-после спряха, върху сърпозъба бе приклекнал мускулест звяр с ивичеста козина. Челюстите му бяха сключени около гърлото на котката. Той дръпна рязко назад муцуната си, разкъсвайки кожа и плът. Кръв пръсна високо и той отскочи.

Котката на земята се гърчеше и мяукаше, изкашляше кръвта заедно с живота си.

Нападателят пренебрегна предсмъртните ѝ гърчове и се обърна към другата котка. Настръхна предизвикателно.

Лира прошепна:

— Какво прави тук варгър?

Райф присви очи към жените около Шая.

„Да не би те някак си да повикаха този звяр на помощ?“

Отговорът на въпроса му се появи миг по-късно. Млада жена, заобиколена от още няколко души, пристъпи от сенките на хана. Пееше към площада и мелодията ѝ се сля с другите в съвършена хармония.

Райф се мъчеше да разбере коя е тя.

Пратик, изглежда, знаеше, защото прошепна благоговейно:

— Ду’а та.

47.

Никс пееше на зверовете на площада. Добавяше гласа си към хора на жените отвън, като в същото време притегляше нишките им обратно в себе си. Прати себе си навън по тези нишки, като паяк, танцуващ по паяжина. Направи го деликатно, неуверено, все още изпробвайки таланта си.

Позна Ксан по сребристите нишки в гласа ѝ и Дала по пламъка на нейната младост. Другите кетра’кайки добавяха силата си с всяка нота. Отнякъде тя даже долавяше тихите акорди на люлчина песен.

И все пак с всички тях бяха преплетени тънки бронзови нишки, толкова древни, че сякаш сияеха от патина. С крайчеца на окото си тя зърна източника — жена с боядисана в бронзово кожа. Изглежда, бе ранена и губеше сили. Но в нея имаше и нещо смущаващо. Тъй като нямаше време за губене, Никс пренебрегна тази странност засега.

Вместо това се намести там, където се чувстваше най-уютно, в сърцето на един див звяр, укротяван само от топлината на обща глутница.

Предизвикателството на Аамон отекна над площада. Ниското му ръмжене, смесено с дълбоко гъргорене, я накара да настръхне. И все пак това бе един вид песен, не по-малко красива в свирепостта си от всяка сладка мелодия.

Разбирайки това, тя добави песента си към неговата. За миг сърцето ѝ стана негово, а копнежите му — нейни. Тя се взираше едновременно през неговите очи и през своите собствени.

Спомни си как бе правила същото с Башалия, но изтласка тази скръб надълбоко.

„Не сега.“

Вместо това се наслади на вкуса на кръвта върху езика си, на потрепващите мускули. Изучи приклекналата фигура с черна козина, жълти нокти и остри зъби. Чу съскащата песен на котката, свирепа, пълна с ярост срещу всичко и всички — но долови също болката и страданието на жестоко подчинено животно.

Опита се да привлече тази песен в себе си, докато пращаше нишки от същото към нея — само за да се натъкне на стоманен дисонанс, който ѝ се противопоставяше.

През очите на Аамон видя шлема, прикрепен към главата на сърпозъба.

„Аха…“

Котката приклекна, готвейки се да скочи.

Канти се появи до Никс. Беше вдигнал лъка си, със стрела на тетивата.

— Недей — предупреди го тя.

Фрел посегна към нея от другата страна.

— Не можем да чакаме повече. Трябва да се оттеглим в избите.

Вместо това Никс пристъпи още по-напред в площада. Страхуваше се, че докосването на Фрел ще я накара да изгуби темпото и ритъма на сплетената песен. Знаеше, че ще има нужда от всяка нота.

По-рано, когато се приближаваха към „Златният клон“, бе доловила първите слаби нишки на този хор. Тогава песента звучеше далечна, идеща някъде от гората, но докато Никс слушаше, постепенно се приближаваше. Групата ѝ се бе опитала да я издърпа в хана и долу в избите, но тя се възпротиви, уплашена да не загуби тези ноти. Позволи им да я замъкнат само до стълбите към мазето. Застанала там, можеше да избяга от всяка опасност, но в същото време оставаше настроена към приближаващата се песен.

Когато хорът стигна до хана, песента за момент притихна — а после изригна с настойчивост, която не можеше да бъде пренебрегната. Тя привлече Никс толкова сигурно, сякаш бе опитомен звяр. Но това, което я теглеше, не бе някаква заповед в песента. Беше молба, мелодия на надежда.

Тя не можеше да я пренебрегне.

Другите се бяха опитали да я спрат, дори и Джейс, но Аамон ги накара да се отдръпнат с щракване на зъби, което не им остави друг избор, освен да я последват.

Сега, като излезе на площада, огромната котка изви глава към нея. Никс срещна жълтите ѝ очи. Задните крака на животното се присвиха, в гърдите му напираше вой.

Но преди то да скочи, тя привлече песните на другите жени в себе си — среброто, огъня, бронза и дори нишките на люлчината песен — и хвърли мрежа срещу звяра. Не се опитваше да го улови или подчини. Остави нишките си да паднат върху стоманения шлем и да проучат дисонанса, който я блокираше.

Беше учила за такива алхимии. Знаеше как се кове металът за тези шлемове. Юларен майстор пееше на изстиващата стомана, за да вложи в нея своя уникален мотив, докато тя се втвърдяваше.

Знаейки това, тя затвори очи и призова една последна песен — първата, която бе научила. От гърлото ѝ се надигна тихо писукане, от което жилите на врата ѝ се изпънаха. Тя усети вкуса на топло мляко, докато пращаше тези вибрации навън. Спомни си кога за последно бе пяла тази песен, подхранвана от силата на хиляда прилепа. Тогава, като освободи тази сила, тя бе в състояние да различи жилката на всяко листо и дори костите на спътниците си. Макар че сега нямаше такава мощ, песента ѝ оставаше в нея, впечатана в нея, част от нея.

Тя събра силата на другите в себе си и запя с нова енергия. Познато второ зрение се разкри пред нея. Сега тя виждаше всяка фасетка от метала на шлема, всеки ъгъл на въглерода, нашарил желязото му. Не бе по-различно от това да различаваш жилките на листо. Тя разчете уникалната ключалка, скрита в стоманата, и използва нишките си като ключ. След като я отвори, прати нишките си през структурата на стоманата — за да достигнат до измъченото, бясно създание вътре.

Джейс ѝ извика и едва не разби самоконтрола ѝ.

— Идват коне.

— Рицари — поправи го Канти.

Тя продължи да стои със затворени очи и запя толкова силно, че да промени структурата на поробващия шлем, да завърти парченцата желязо като магнити в хиляди пътеводни стъкла и да преобрази завинаги ключалката. Вече свободна, котката вече не се подчиняваше на никого, дори и на нея. Никс си спомни за яростта на тигъра преди няколко дни, как бе нападнал, за да попречи на някой да го подчини.

„Аз няма да бъда господарка на тази котка.“

Вместо това ѝ прати един последен дар.

Показа ѝ кой я е подчинил и измъчвал.

После отвори очи и се изправи срещу яростта на котката. Но тази ярост вече не бе насочена към нея. Над раменете ѝ видя три коня, които се носеха с тътен към тях. На гърбовете им, ниско приведени, яздеха бронирани рицари. Зад тях идеха следотърсачи и юларни майстори, качени по двама на кон.

Гигантската котка нададе един последен вой, врътна се и се хвърли към хората от легиона. Ревът ѝ се превърна в хор от кръв, разкъсана плът и писъци.

Песента на Никс секна и нишките на силата я напуснаха, оставяйки я празна и изнемощяла. Тя клюмна от умора. Зрението ѝ потъмня, сякаш се връщаше към старото си, почти сляпо състояние. Светът се превърна в петна от светлина и сянка.

Канти я подхвана.

Аамон също се втурна към нея и се отърка в тялото ѝ, крепейки я от своята страна.

Зрението ѝ бавно се върна, но си остана замъглено.

Когато се извърна от касапницата, тя видя, че още някой е бил засегнат. Странната боядисана жена залитна и бе принудена да се подпре тежко на жените около нея. Двама мъже също се втурнаха да ѝ помогнат.

Канти се опита да издърпа Никс към хана.

— Трябва да слезем в избите.

— Не! — извика им глас от другия край на площада. Една жена тръгна към тях, подпираше се на тояга. През размътените очи на Никс бялата ѝ коса изглеждаше че трепти около раменете ѝ, сякаш изпълнена с енергия.

„Ксан…“

Гласът на старицата достигаше до тях с лекота.

— Корените на това дърво не са достатъчно дълбоки — предупреди ги тя. Посочи към Старата мачта. — Но на онова са.

Зад нея другите поведоха странната жена към древното дърво.

Фрел ги побутна напред.

— Може и да е права. А ако има безопасно място под онова древно дърво, тя ще го знае.

Всякакъв избор им бе отнет, когато над тях избухна огромен огнен взрив. Всички се приведоха и погледнаха нагоре. Димното покривало се разнесе, разкривайки петно синьо небе високо над главите им — и кила на гигантския боен кораб, увиснал там.

Рит бе притиснал око към окуляра на далекоскопа. Огледалата и лещите на уреда позволяваха на зрението му да проникне оттатък дупката в пелената от черен дим.

Гледката нямаше да се задържи дълго.

Пролуката вече се затваряше.

Той потърси около дънера на древната елша, която трябваше да е почитаната Стара мачта на Спокоен кът. Беше привлечен на това място от градските докове.

По-рано, когато пристигна тук с „Пиул“ бойният им кораб завари „Титан“ привързан и кацнал на доковете. Останките от балона му още димяха. За щастие голяма част от него беше останала цяла и ремонтът вече бе започнал. За да помогне за поправката на другия боен кораб, Браск спусна хора и провизии. Между двата съда летяха непрекъснато вестоврани. „Пиул“ бе предупреден за акулата, дебнеща в мъглите, един хитър бързолет, който бе устроил засада на по-големия кораб.

„И още е някъде там.“

Дори и сега Рит не го забравяше, докато претърсваше земята през далекоскопа. Браск му бе казал кой е на борда на онзи кораб — един призрак от миналото. Грейлин си Мур. Явно Хадан бе приклещил за кратко прокълнатия рицар на палубата на „Титан“, само за да го изпусне в последния момент. Като знаеше това и подозираше кого закриля Грейлин — момиче, което би могло да е предречената клашианска Вик дире Ра — Рит бе взел собствени мерки, за да се справи с тази промяна в обстоятелствата.

А после заряза всичко това, когато кълбото на Скерен завибрира в дланта му. Откакто бяха напуснали бреговете на Ейтур, Рит нито за миг не бе оставял кристалния уред. Погледът му рядко се откъсваше от него. Недоволството му растеше, докато малките увити в мед магнити упорито отказваха да помръднат отново под невидимите ветрове. Почти бе загубил надежда — докато кълбото не затрепери предупредително в ръката му.

Той го вдигна и видя, че магнитните стрелки сочат на запад от доковете. Кълбото трепереше в дланта му, сякаш едвам устояваше на тези сили. Въпреки това бе нужна намесата на Хадан чрез вестоврана, за да убеди Браск да поведе „Пиул“ по следата на тези невидими ветрове до източника им.

Кълбото на Скерен ги бе отвело до висока златна корона, стърчаща от димното покривало, корона на дърво, много по-голямо от всяко друго. Приличаше на позлатен остров насред черно море. За да надзърне под тези тъмни води. Рит бе предложил да взривят бомба на стратегическо място, за да разнесе дима.

Сега изучаваше през далекоскопа земята долу, докато бойният кораб кръжеше около острова. Видя хора да тичат насам-натам, паникьосани от взрива. После близо до един открит площад зърна кървава касапница от избити коне. Сред останките имаше тела с ливреята на легиона.

Той се вцепени, досещаше се кои са.

Братът на Браск и другите рицари.

„Какво е станало?“

Понечи да се отдръпне, готов да предупреди Браск, когато някакво движение на площада привлече погледа му. Група хора бързаше към дънера на Старата мачта. Рит бе готов да ги отпише като паникьосани граждани — когато слънчев лъч прониза същата дупка в дима и заблестя върху петно ярък бронз.

Той сграбчи далекоскопа с две ръце и дръпна окуляра му по-наблизо. Групата полуносеше, полумъкнеше една бронзова статуя. Сърцето му се сви в гърдите.

„Най-после…“

Без да извръща поглед, той извика на Браск.

— Там долу е!

За първи път след мините на Варовиково зърваше отново древния талисман. Затаи дъх.

— И какво да направя? — Браск пристъпи до него. — Прекалено сме високо, а дърветата са прекалено нагъсто, за да снижим „Пиул“.

— Няма значение. — Пръстите на Рит трепереха, докато димът затвори отново дупката долу, скривайки гледката. — Не можем да рискуваме оръжието някога да бъде използвано срещу кралството.

— Тогава какво да…

Рит се завъртя към командира.

— Излейте огнена буря върху всичко долу. Около цялото дърво. Изгорете го до корен.

Хванал с една ръка Никс, Канти бягаше през открития площад. Аамон тичаше от другата ѝ страна. От гърлото на варгъра се лееше непрестанно ръмжене. Ушите му бяха долепени към черепа след гръмотевичния взрив горе.

Джейс се препъваше край тях заедно с Фрел. Всички се насочиха към групата кетра’каи. Те куцукаха по-бавно, натоварени със странната жена, която, изглежда, бе в броня — нещо, което го озадачи.

Но това щеше да почака.

Още мощни взривове отекнаха наоколо, разпръсквайки огън и дим. Всички се приведоха и продължиха да тичат. Зад тях една от бомбите улучи портата на „Златния клон“ и избухна с такава сила, че ги отхвърли всичките напред.

Канти погледна през рамо. Взривът бе пробил голяма дупка в общата зала и пламъците бързо се разпространяваха.

— Давай. — Той помогна на падналата на колене Никс да стане.

Докато настигнат другите, кетра’каите вече бяха завили покрай гигантския дънер на Старата мачта. Високата островърха порта в дънера се появи пред тях, заедно с кръглите прозорци от разноцветно стъкло.

Там вече имаше някакъв горянин, който отваряше едното крило.

Друг се втурна към Ксан и ѝ помогна да побърза.

Щом стигнаха до отворената врата, Канти чу мощен трясък в клоните горе. Вдигна очи — и видя огромно пламтящо буре, което кършеше клоните, падаше право върху тях.

— Бягай! — изкрещя той и блъсна Никс напред.

Нахълтаха през вратата.

— Не спи…

Взривът ги запрати през тъмната вътрешност. Канти се удари силно в пода и се претърколи, оплетен с Никс. Над тях прелетя огнено кълбо, последвано от вълна нажежен дим. Навсякъде се посипа натрошено стъкло.

Когато най-лошото мина, Джейс дотича при тях и им помогна да станат. Аамон изръмжа — защитаваше ги. В другия край на тъмното помещение останалите също се надигнаха.

Канти погледна назад. И двете крила на вратата бяха откъснати от пантите. Едно тяло лежеше на земята, смачкано под парче от грамадната врата. Канти позна мъртвата жена. Трепна и се опита да издърпа Никс по-надалеч.

Но тя се заинати и пристъпи в онази посока, търкаше очи, сякаш се мъчеше да види.

Ксан я избута назад.

— Не — каза старицата.

— Коя е? — прошепна Никс.

Ксан я забута навътре.

— Коя е? — повтори настойчиво Никс.

Канти се намръщи, знаеше, че Никс няма да отстъпи.

— Кажи ѝ.

Ксан погледна Никс в очите.

— Дала.

Канти си представи младата горянка, която сякаш никога не спираше да се усмихва.

„Но вече не.“

Никс се олюля, зашеметена и съкрушена. Джейс ѝ помогна да продължи навътре в древното дърво. Зад тях още взривове и експлозии ги тласкаха напред.

Канти хвърли един последен поглед към разбитите врати и строшените прозорци.

Оттатък прага бушуваше огън.

Той се закле да отмъсти на човека, нанесъл такова опустошение.

„Ще те накарам да страдаш.“

Рит свали далекоскопа. Трябваше да премигне няколко пъти, за да нагоди отново зрението си към бака на „Пиул“ — но яростта му не бе толкова лесна за разсейване.

— Е? — попита Браск.

Обзет от желание да се нахвърли на нещо близко, той се сопна на командира:

— Брат ти е мъртъв.

— Какво?! — Браск се метна към далекоскопа. — Защо не ми каза…

Рит му препречи пътя.

— Няма смисъл. — Насили се да вложи в гласа си нотка на съчувствие. — Димът от бомбите закри всякаква гледка надолу.

— Тогава ще отворим нова дупка.

— Няма да помогне. Тези нови пламъци застилат с дим цялата земя. — Млъкна за миг. — Но ето какво мога да ти кажа. Брат ти беше убит от онези крадци.

Аленото лице на вирлианеца притъмня буреносно.

Рит се обърна към прозорците на носа и златната корона на древната елша. По време на бомбардировката бе уловил кратки фрагменти от гледката долу, озарени от избухващите пламъци. Бе принуден да гледа безсилно как групата вкарва бронзовата жена в онова древно горско убежище. Старата мачта.

И което бе по-зле, бе зърнал през далекоскопа едно вдигнато нагоре лице, докато тичаше през площада. Само за миг. Не можеше да е сигурен, но мургавите черти изпъкваха сред морето от бледи лица на кетра’каите.

И онзи очебиен лък на гърба му…

Трябваше да е той.

„Канти.“

Рит стисна юмрук.

Как принцът бе попаднал на артефакта? Дали това беше някакъв друг бунтовен заговор? Дали копелето планираше да използва оръжието срещу краля?

В името на цял Халенди Рит трябваше да сложи край на това, дори ако то означаваше да унищожи съкровището или поне да го затрупа за известно време. Обърна се отново към разярения Браск и посочи златната корона на Старата мачта.

— Убийците на брат ти се скриха в онова дърво — каза му. — Те трябва да бъдат смачкани.

Гласът на Браск бе студен като лед.

— Значи край на игричките.

Рит се разтревожи, че може да е тласнал командира прекалено далеч. Следващите думи на Браск потвърдиха това.

— Ще пусна върху тях Хадиски котел. Когато свърша, долу няма да е останало нищо, освен димящ кратер.

Никс залиташе замаяна през просторната кухина, издълбана в дънера на елшата. Джейс беше от едната ѝ страна, а Аамон от другата, и двамата пъхтяха тежко. Тя си бе възвърнала до голяма степен зрението и част от силите си — достатъчно, за да може да върви сама.

Зад нея димът нахлуваше в тъмната зала и се издигаше да забули сводестия таван, нашарен със светещ мъх и гъбички. Единственото друго осветление идваше от малки лампи, които озаряваха високи фигури, разположени в четирите главни посоки. Те сякаш бяха издялани от дънера на Старата мачта.

Дала ѝ бе казала, че те изобразяват кетра’кайските богове. В знак на почит към приятелката си Никс се огледа, за да ги запечата в паметта си, преди да бъдат унищожени.

Докато минаваше през свещената зала, разпознаваше боговете един по един. Ватн, богинята на водите, стоеше събрала шепи, от които скрит извор се изливаше в басейн до босите ѝ нозе. Ярдвегур, богът на пръстта и камъните, с неговите рошави вежди, приличаше повече на канара, отколкото на човек. Виндур, богът на въздуха, държеше над главата си облаци, прорязани от сребърни мълнии. А Елдир, богинята, която бе огън, бе скрита изцяло в наметалото си, само очите ѝ блестяха изпод качулката, подклаждани от таен огън.

Никс потрепери, докато минаваше покрай нея. Този огнен поглед сякаш я следваше, обвиняваше я. През звъна в ушите си тя чу ревящите отвън пламъци.

Ксан — потрепваше с тоягата си до Никс — забеляза вниманието ѝ, а може би и потреперването ѝ.

— Огънят може да е и пречистващ. Пламъците са тези, които разчистват гората и изгарят шишарките, за да хвърлят нови семена.

Отвън долетя мощен тътен, който оповести рухването на една от огромните елши някъде в града. Никс не можеше да си представи как това разрушение може да служи на някаква полезна цел.

Фрел се приближи заедно с Канти. Лицето на принца бе потъмняло от ярост.

— Къде отиваме? — попита алхимикът.

Ксан посочи с тоягата си към двама кетра’кайски разузнавачи, които бяха изтичали напред да отворят една кръгла врата, която изглеждаше като чвор в дървото.

— Надолу, към най-дълбоките корени на Старата мачта. Точно затова ви доведох тук.

Старицата погледна през рамо към кетра’каите, които крепяха бронзовата жена. Сред сенките и дима бе трудно да се различи лицето ѝ. Изглеждаше сякаш носи метална маска. Присъствието ѝ тук все още бе необяснимо. Никс си спомни древните нишки, сияещи в патиниран бронз, които се бяха излели в песента ѝ.

Огледа и непознатите, които помагаха на жената или се въртяха около нея. Единият, ако се съдеше по богатите му дрехи и тъмната му кожа, изглежда, бе клашиански търговец. Другият — нисък и с яки крайници — приличаше на гулд’гулец, както и суровата намръщена жена с късо подрязана руса коса.

— Хайде, побързайте. — Ксан ги поведе към вратата, която стоеше отворена, завъртяна около ос в центъра си.

Старицата прекрачи през прага и пое водачеството. Дори двамата следотърсачи изостанаха, сякаш знаеха, че това място ѝ принадлежи.

Последваха Ксан по вито стълбище, изсечено в центъра на нещо, което трябва да бе дебел корен — може би главният корен на елшата. Дървесината бе сребристобяла, нашарена със злато. Докато слизаха все по-надолу, жилките изчезнаха и остана само снежнобяло дърво, което изглеждаше древно като камъка на тази земя.

Постепенно ревящият огън отвън заглъхна и се възцари тържествена тишина, нарушавана само от стъпките им, тежкото им дишане и топуркането на лапите на Аамон. Други врати и тъмни тунели се отклоняваха от главното стълбище във всички посоки.

Ксан заговори в натежаващото мълчание, може би за да разсее притеснението им. Посочи един от страничните тунели.

— Старата мачта може да прилича на едно дърво, но всъщност обединява всички дървета в града. Корените ѝ се простират във всички посоки. От древните издънки на това дърво са поникнали всички други в тази прастара гора.

Никс се опита да си представи цялото това множество от корени и стебла. Огледа се удивена. „Цялата тази гора е едно дърво?“

Канти прие думите на Ксан по-практично и се взря в един тъмен тунел.

— Това означава ли, че можем да използваме тази мрежа от корени, за да стигнем до всяко място в града? Може би дори да се измъкнем от огньовете горе?

— И от онези, които ни търсят — напомни им Джейс.

Фрел се обърна към Ксан.

— Затова ли ни доведе тук долу?

— Не. — Старицата размаха тоягата си. — Тези тунели стават все по-тесни и по-редки, колкото по-навън отивате. Опасявам се, че пак ще се озовете в същия капан от огън и пепел горе.

— Тогава къде можем да отидем? — попита Фрел.

— До един още по-древен корен, който е на старите богове — отвърна загадъчно Ксан. — Трябва да…

Гръмотевичен тътен ги оглуши и притисна гърдите им. Всички изпопадаха на дървените стъпала. Последва мощен цепещ звук, сякаш нещо разкъсваше самата земя.

Преди Никс да успее да стане, ги облъхна вълна от огън и дим, примесена с мирис на сяра. Съпътстваше я бучене. После отгоре се посипаха с трополене камъни и облаци прах и пясък.

Канти сграбчи Никс, вдигна я и изкрещя:

— Напред! Не спирайте!

Разузнавачите се втурнаха напред, като грабнаха Ксан и я понесоха надолу по стълбите. Останалите хукнаха след тях. Аамон тичаше до Никс и ръмжеше.

Гонеше ги прах и тътен на камъни. После мощен разцепващ тътен отекна отгоре. Стълбите се разлюляха и Никс едва не падна отново. Хвана се за Аамон, за да запази равновесие, и продължи надолу.

Все пак погледна назад и нагоре и си представи как цялата златоклонеста грамада на Старата мачта се стоварва върху Спокоен кът.

„Изобщо не биваше да идваме тук…“

Най-после грохотът и трополенето утихнаха до стонове, които останаха далеч зад тях. Прахът продължаваше да изпълва въздуха, но ставаше по-малко, докато се спускаха по-надълбоко. Спиралите на стълбището също станаха по-тесни с изтъняването на корена около тях.

Фрел забеляза една обезпокоителна подробност.

— Не сме минавали покрай никакви тунели от взрива насам.

Джейс се огледа ококорено, лицето му беше плувнало в пот.

— Значи сме в капан тук долу.

— Все пак — добави Канти, — това означава също, че онези горе не могат да стигнат до нас. Ако това е някакво утешение.

Ако се съдеше по ужасената физиономия на Джейс, не беше.

След още няколко завоя пътят стана толкова тесен, че трябваше да продължат в нишка по един. Ксан се освободи от помощта на разузнавачите и измина остатъка от пътя сама. Най-после стълбите напуснаха гигантския корен и излязоха в сводеста кухина. Над главите им жилка от лъскаво бяло дърво нашарваше тавана. Останалата част от стаята бе от полиран черен камък.

Никс се взря нагоре. Осъзна, че дървената жилка всъщност е краят на главния корен на Старата мачта, по който бяха слизали. Той минаваше покрай тази стая, сякаш я избягваше, и се губеше отново в скалата. Сякаш стаята бе камък, забит в тъмна река.

Никс видя защо.

В другия край се издигаше препятствието, което коренът заобикаляше.

Ксан отиде при него.

Никс и другите се събраха зад старицата.

Пред тях имаше овална медна врата. От ръбовете ѝ излизаше плетеница от бронзови и златни нишки, които потъваха в корена и камъка. Нищо от това не изглеждаше създадено от човешка ръка. Състоеше се само от плавни извивки, без никакви прави линии. Никс си го представи как е допълзяло тук долу и се е захванало с намерението да смуче сила и енергия от основите на свещеното дърво.

Приличаше ѝ на медната паст на някакъв огромен звяр.

„Или може би бог…“

Ксан сведе глава пред вратата, подпряла се с две ръце на тоягата си. Започна да ѝ пее. Песента се надигаше от някъде ниско в мършавите ѝ гърди, сякаш тя се опитваше да извлече нещо от дълбините на сърцето си.

Никс наостри уши и се заслуша. Потърси ритъма и мелодията, но песента не приличаше на нищо, което бе чувала. Тя направи крачка напред, но Аамон изръмжа и ѝ препречи пътя, сякаш я предупреждаваше, че това не е предназначено за нея.

„Прав е…“

Боядисаната в бронзово жена изкуцука напред. Отърси се от хората, които я държаха, и за първи път се разкри изцяло, пристъпвайки в светлината на лампите.

Никс се отдръпна.

Джейс се опита да я издърпа още по-назад, Фрел ахна, а Канти изруга.

Гулд’гулецът протегна ръка към жената.

— Шая…

Клашианецът го хвана за ръката и му попречи да я последва.

Никс преглътна първоначалния си шок и се взря в тази странна изваяна от метал жена. Крайниците ѝ се движеха сковано, сякаш бронзът се съпротивляваше на намеренията ѝ.

Жената се присъедини към Ксан и запя, лесно намирайки ритъма, който бе убягнал на Никс. Крехкостта на всяка нота събуждаше у нея тъга и печал. Все пак в този момент тя знаеше, че нейната загуба е само капка в сравнение с океана в тази жива статуя.

Докато двете пееха към медната врата, трепкащи нишки се протегнаха навън от тях. Понесоха се към вратата, заплитайки се в сложен възел, а после потънаха в метала.

Без да ѝ казват, Никс разбра. Спомни си за сблъсъка си със сърпозъба, как се бе справила с ключалката в стоманата на шлема, като сътвори ключ, който да я отвори.

„Тук е същото.“

Дълбока атонална нотка отговори на преплетената им песен — и медната врата се завъртя на ос по средата си и се отвори също като дървената врата горе.

Оттатък прага имаше само мрак.

Ксан клюмна, изтощена от усилието. Бронзовата жена — Шая — залитна назад, но гулд’гулецът се втурна към нея и я подхвана. Кетра’каите и двамата му спътници му помогнаха.

Никс пристъпи по-близо до вратата.

Един от разузнавачите вдигна лампата си, за да освети оттатък прага. Дълъг тунел, изработен от същия метал, се протягаше в мрака. Никс си спомни как Ксан бе описала онова, което ги чакаше долу.

„Един още по-древен корен, който принадлежи на старите богове.“

Фрел отиде при нея, вероятно спомнил си същото. Обърна се към Ксан.

— Този тунел… накъде води?

Ксан дишаше тежко, но отговори:

— Към Булото на Далаледа. — Обърна се към бронзовата фигура. — Към нейния дом.

XV.

Смъртоносните камъни

Слушай с отворено сърце

вместо с глухи уши.

Пей с душата си

вместо с дъха си.

Оформяй всяка нота с решителност

вместо просто с език.

Само тогава ще видиш истината

много по-ясно, отколкото я показват очите.

Песен от Петрин Гол, преведена от Рис хи Лайк

48.

Грейлин прекоси ливадата към сянката, хвърляна от „Врабчарят“. Бързолетът се рееше високо над главата му. По-нагоре мъглите скриваха балона. Той и още шепа хора от екипажа бяха свалени на земята по-рано. Той им бе помогнал да вържат въжетата на носа и кърмата на кораба към дънерите на дървета по края на ливадата.

Дарант бе открил това място, когато заобикаляше Хейлса, за да нападне бойния кораб. Сега се криеха и бяха принудени да чакат. Екипажът нямаше нужда от помощта на Грейлин за въжетата, но той бе слязъл след тях по същата стълба, която го бе спасила две камбани по-рано. Не понасяше да бъде затворен в бързолета. Копнееше за празните самотни простори на Краелес, само той и двамата му братя. Тесните помещения на кораба само стягаха безпокойството му в по-здрав възел. Не можеше да се отърве от образа на Никс и Аамон, скачащи от задния край на „Врабчарят“. Тревогата за тях го разяждаше.

Ето защо се бе присъединил към екипажа на земята — имаше нужда да се движи, да диша открит въздух, да усеща тревата, галеща нозете му, да слуша птичите песни и далечния животински вой на дивата гора. Дори сега нямаше желание да се връща на кораба — ако не бе тревожният взрив северозападно от позицията им, някъде край Спокоен кът.

Земята се бе разтърсила от него и златните листа по клоните бяха затреперили. Той не знаеше какво вещае тази експлозия, но се страхуваше от най-лошото. Тръгна през високите треви към „Врабчарят“. Високо горе задната палуба бе открита към небето. Спуснатата врата образуваше здрава платформа, стърчаща от кърмата на лодката. Той видя Дарант там горе да оглежда мъглите, засенчил очи с длан. Пиратът също бе разтревожен. После някой му извика и той се скри вътре.

Грейлин стигна до сянката на кораба и забърза към стълбата. Стъпи на нея и бързо се изкатери до отворения люк на левия борд. Ръцете и краката го боляха, докато се качваше. Кожата му бе изподраскана и покрита с мехури от забилите се в нея горящи трески от избухналия сал. Той бе извадил колкото можеше с помощта на дъщерята на Дарант, Брейл, но все още усещаше парченца, забити дълбоко в тялото му. Изчоплянето им обаче трябваше да почака.

Стигна до горния край на стълбата и влезе в трюма на кораба, само за да бъде връхлетян от Калдер. Варгърът дотича и се блъсна странично в него, типичен поздрав в глутницата. Грейлин се хвана с една ръка за вратата, а с другата потупа Калдер по тялото. Варгърът изсумтя, дишаше тежко и беше вирнал уши. Грейлин знаеше, че животното е също толкова разтревожено като него. Калдер бе изнервен от отсъствието на брат си и явно не му харесваше Грейлин също да го изоставя. А и продължителното затворничество с нищо не смекчаваше безпокойството му.

За да окуражи брат си, Грейлин се пусна от ръба на люка и хвана с две ръце челюстите на Калдер. Наведе се и притисна чело към косматото му теме.

— Ще те взема с мен следващия път — обеща му.

Калдер го бутна назад, достатъчно силно, за да го накара да се олюлее на пети. Посланието бе ясно: „За твое добро ще е да го направиш“.

Вик от върха на витото стълбище отекна в трюма. Няколко птици в окачените клетки закрякаха в отговор, но викът бе предназначен за него.

— Грейлин! Качвай се тук горе — извика Дарант. — Трябва да видиш това.

Мрачният тон на пирата не се хареса на Грейлин. Той потупа Калдер за последен път, мина през трюма и се заизкачва по стълбите. В коридора горе Дарант му махна да го последва и тръгна към бака.

— За какво става дума? — попита Грейлин.

— Чу ли взрива преди малко?

— Как да не го чуя? За малко да ме събори по задник.

— Направил е нещо повече от това.

Дарант нахълта в бака, който бе празен с изключение на Брейл, която лежеше по гръб и бърникаше нещо под уредите си. Единственият друг член на екипажа тук бе прошарен старец с белези от шарка по лицето, който стоеше пред един далекоскоп. Инструментът не бе стандартно оборудване за бързолетите, но явно пиратът бе внесъл някои изменения, за да направи от „Врабчарят“ по-добър нападателен кораб.

Дарант дръпна Грейлин до стареца.

— Хик, покажи му каквото показа на мен.

Хик кимна, погледна през окуляра, нагласи нещо и отстъпи назад.

— Така би трябвало да стане.

Дарант махна на Грейлин да погледне през далекоскопа.

— Хик го е направил.

— Тъй си е — рече старецът. — Може да ме лишиха от алхимичния ми плащ, ама те губят от тая работа.

Грейлин се наведе към окуляра, зачуден какво интересно може да има в обкръжаващата ги гора. Когато се намести и се взря с присвити очи през лещите, трябваше да премигне няколко пъти, за да осъзнае какво вижда. Не гледаше покрай или под кораба, а над голямата мъглива шир. Облаците се стелеха като бяло море.

Дарант обясни:

— Хик използва тръби, както гумени, така и бронзови…

— Медни — поправи го мъжът, дъхът му вонеше на тютюн и кисела бира.

— И медни — съгласи се Дарант. — Плюс сложна комбинация от лещи и огледала. Окото на далекоскопа може да бъде издигнато по-високо от балона и да ни даде изглед отгоре във всички посоки.

Грейлин почти не чу това обяснение, бе прекалено смаян от картината, която разкриваше уредът. Бялото море се простираше в далечината и се разбиваше в тъмни плитчини от кълбящ се дим. По средата една дебела черна колона се издигаше високо в небето, кипеше и се гърчеше в огнена буря.

Един боен кораб бе увиснал на левга оттам, близо до градските докове.

Грейлин обаче пренебрегна тази заплаха, съсредоточавайки се върху димния стълб. Знаеше, че той трябва да бележи мястото на одевешния гръмотевичен взрив.

— Трябва да е било Хадиски котел — каза Дарант. — Не вярвам онези копелета да са пуснали Котел без сериозна причина. Като например, да са видели едно определено немирно момиче.

Грейлин стисна далекоскопа. Главата му се замая от страх.

— Те не биха могли да оцелеят при такъв взрив.

— Няма как да знаем — рече Дарант. — Бил съм в Спокоен кът много пъти. Този град се простира на дълбочина също толкова, колкото и на височина. На някои места дори по-дълбоко от обсега на Котел.

Грейлин се взря в него, молеше се другите да са намерили някое от тези места. Въпреки това си представи бойния кораб, висящ там.

— Трябва да ги спрем.

— О… — Дарант го тупна по рамото. — Моят малък ястреб разполага с множество хитринки, но не е създаден за продължителни схватки. Удряй и бягай — в това е силата му. Останали са ни само няколко запалителни бомби, а резервоарите ни с огнеплам са почти празни.

— Тогава какво можем да направим?

— Каквото вече правим. Ще чакаме, както го планирахме, вместо да се втурваме напред с карфици в ръцете да предизвикваме всеки със самонадеяната си храброст. Трябва да разчитаме, че другите някак си ще се измъкнат от тази примка и ще ни дадат сигнал, когато е безопасно.

Грейлин стисна юмруци и скръсти ръце, за да потисне рева, напиращ в гърдите му.

— А дотогава — продължи Дарант — трябва да останем на свобода и да сме готови, ако това стане, да се гмурнем, да ги грабнем и да си разкараме задниците оттук.

— Значи ще чакаме — каза горчиво Грейлин.

— И то не само тях — добави Дарант, повишавайки рязко глас.

Пиратът се обърна и забърза към двата прозореца на носа. Малка сянка се плъзна покрай тях. Тя оповестяваше благополучното завръщане на втория небесен сал на кораба. Той явно се бе отскубнал от вълците в мъглите оттатък Хейлса и се бе върнал на мястото за среща.

Дарант притисна длани към стъклото, оглеждайки минаващия сал.

— Няма и драскотина — промърмори гордо.

Когато салът се сниши, през малкото му прозорче се видя водачът: руса почти до бяло красавица с мургава кожа.

Брейл дойде намръщена при Дарант до прозореца.

— Как така Глейс получи възможност да спретне такава лудория, а аз останах завряна тук?

Дарант я придърпа към себе си.

— Просто защото я харесвам повече.

Брейл удари баща си по гърдите с юмрук.

Пиратът пусна дъщеря си, лицето му преливаше от облекчение. Тази радост обаче помръкна, когато се обърна към Грейлин и явно забеляза умърлушения му вид.

Гласът на Дарант укрепна, пълен с обещание.

— Ако дъщерята на Марейн е жива, ще се доберем до нея.

Грейлин се взря покрай рамото му към мъглите оттатък.

„Ако е жива…“

Облечен в лъсната лека броня, Микен яздеше през тлеещите покрайнини на Спокоен кът. Придружаваха го четирийсет рицари на коне и боен отряд закалени вирлиански гвардейци. Последните държаха конете си близо до неговия по заповед на васалния генерал. Микен негодуваше срещу нуждата от подобна лична охрана, но това бе единственият начин да убеди Хадан да го пусне сред руините на града.

Все пак дори васалният генерал признаваше необходимостта от това пътуване.

Микен си представи „Титан“, килнат накриво над доковете. Висеше там като срамно петно, пред очите на всички. Идването на легиона тук имаше за цел отчасти да представи принца на кралството, бъдещия крал на Халенди, в бляскава светлина. Макар и само от осем години в легиона, Микен бе усещал многото очи на рицарите и гвардейците, и дори на някои от грамадните Трошачи, да го гледат с уважение, сякаш очакваха от него да измъкне скиптър от задника си и да посее опустошение сред враговете на кралството.

Вместо това, след като не бе могъл да направи нищо, за да предотврати подлото нападение над „Титан“ — затворен през цялото време в бака — той откри, че същите тези очи сега го гледат с искрици на презрение.

„Или може би това е отражение на собственото ми презрение към мен.“

След атаката бе направил каквото му е по силите да помогне с ремонта. Но коването на нови дъски върху дупките, пробити в средната палуба, не успя да излъска имиджа му.

После „Пиул“ бе пуснал Хадиски котел в центъра на града. Командирът на бойния кораб не бе пратил дори вестоврана до Хадан, за да поиска разрешение за използването на такава страховита бомба. Те обикновено се пазеха само за най-краен случай. Не биваше да се прахосват, особено при положение че всеки боен кораб имаше само по една. Микен бе виждал тази на борда на „Титан“, вързана в най-ниския трюм. Огромният барабан — с размерите на малка плевня — бе направен повече от желязо, отколкото от дърво. Изпълваше по-голямата част от пространството, увиснал над затворен люк, който разделяше кила по средата на кораба.

Все пак Микен разбираше защо Браск, командирът на „Пиул“, е използвал най-мощното си оръжие. Рит бе пристигнал с обяснението, когато бойният кораб се върна на доковете. Братът на командира бил убит от онези долу. Изповедникът донесе също вест, че са видели нещо важно — не само откраднатото му бронзовото оръжие, но и възможността един определен мургав принц да е бягал с него.

„Канти…“

И да имаше някакво съмнение, че близнакът му подклажда бунт с предполагаемата им сестра, то вече бе разсеяно.

„Иначе какво ще прави Канти тук и защо ще се среща с тези крадци и убийци?“

Като чу за това, Хадан заповяда половината войници на „Титан“ да претърсят града и района на взрива. Микен настоя да отиде с тях, за да го видят в бронята му, възседнал гордо коня, как отива на мястото, където е бил забелязан за последно неговият брат изменник.

И все пак…

Микен огледа ви-рицарите около себе си, които имаха заповеди да го пазят.

„Като че ли изобщо има някаква нужда от това.“

Спокоен кът представляваше тъмна гробница, оградена от пламъци. През димната завеса блестяха няколко лампи, но по улиците нямаше жив човек. Малкото жители, зърнати в далечината, се разбягваха от тътена на рицарските коне и потъваха във вратите, за да се скрият зад затворените кепенци или във влажните изби с надеждата да се спасят от най-силните пламъци.

Въздухът все още бе горещ и изпълнен с дим, така че всички яздеха с влажни шалове, омотани около лицата им. Мокрият плат обаче не можеше да спре вонята, достигаща до ноздрите им. Улиците бяха осеяни с безброй трупове — разкъсани, стъпкани или изгорени. Легионът яздеше по тях към сърцето на Спокоен кът.

Пътят им водеше покрай натрошения дънер на грамадна елша, която се бе стоварила върху голяма част от града. Паднала настрани и заровена под плетеница от счупени клони, тя се издигаше като бяла стена от лявата му страна. Докато яздеха покрай нея, сред клоните се мяркаха пламъци, поглъщащи бялата дървесина. Когато най-сетне стигнаха до края ѝ, откриха само назъбени нацепени останки. Краят тлееше и димеше, скривайки всякаква гледка отпред.

Челните рицари изчезнаха в този мрак.

Микен пристегна по-силно шала си и ги последва заедно с гвардейците си. Светът изчезна и жегата стана палеща. Групата му следваше задниците на предните коне, докато димът не се разреди достатъчно, за да се види какво е повалило гигантската елша.

Пред тях се простираше огромен кратер, два пъти по-широк от турнирно поле. Дълбочината му беше един и половина пъти по-голяма и всичките му страни горяха и димяха. Микен зяпна, като го видя, смаян от опустошителната сила, която олицетворяваше.

И това само от един Хадиски котел.

Откри, че се усмихва зад шала си.

После мъж на висок пъстър кон мина през гвардейците и се приближи до него. Макар че бе с шал като всички, Микен веднага позна Рит по кожения му крист и черната татуировка през очите. Той бе тръгнал преди другите с няколко рицари. Причината за това се намираше в ръката на Изповедника.

Рит се изравни с него и спря коня си. Вдигна стъкленото кълбо. Микен знаеше, че е използвал уреда, за да проследи откраднатото си съкровище.

Принцът се взря в кратера отпред.

Рит бе тръгнал преди другите, за да потърси някакви следи от присъствието на бронзовия артефакт. И сега обяви резултата.

— Обиколих цялата дупка — рече задъхано Изповедникът с глас, приглушен от шала. — Нищо.

Микен се наслади на горчивото поражение в гласа му.

— Значи ще трябва да копаеш, за да стигнеш до своето съкровище.

— Така изглежда. Но това ще отнеме месеци. А при наближаващата война успехът може да дойде прекалено късно.

Микен изпръхтя.

— Не се бой. Баща ми ще ти даде всичко необходимо, за да изровиш бързо отговорите си от тази дупка. И то не само заради някакво си древно оръжие.

Рит го изгледа въпросително.

— Също и заради брат ми — обясни Микен.

Рит се обърна към огромния кратер.

— Нищо не би могло да оцелее от такъв взрив.

Микен обаче имаше собствено мнение, що се отнасяше до брат му.

— Докато не държа черепа на Канти в ръката си, няма да го смятам за мъртъв.

Рит кимна.

— Това е мъдър подход.

Микен си представи брат си и бронзовата скулптура, и дори сестрата, която никога не бе виждал. Намръщи се недоволно към димящия кратер.

„Ако не са мъртви, къде може да са?“

49.

Райф следваше Шая, която куцукаше по облицования с мед тунел. Там, където стъпваха бронзовите ѝ нозе, металът за момент засияваше по-ярко, а после потъмняваше, щом кракът ѝ се отделеше от него. Освен това тя плъзгаше пръсти по едната стена, оставяйки светла диря.

Въздухът в тунела миришеше на буря с гръмотевици.

По настояване на Ксан Шая вървеше първа и сама. Въпреки това Райф я следваше по петите, готов да я подхване, ако загуби сили или се спъне. Вървяха през тунелите вече над една камбана време, може би и по-дълго, и все още не им се виждаше краят. Но Шая поне не бе залитала досега.

Също като песента на кетра’кайката, алхимията на този странен тунел ѝ вдъхваше някаква сила, но изглежда, тя стигаше само да поддържа ходенето ѝ и нищо повече.

Шая все още не бе обелила нито дума.

Райф се огледа, пренебрегвайки мърморенето на групата халендийци зад себе си. Изучи кръглия тунел, пипна с пръсти метала, плъзна ги по гладката повърхност.

„Няма дори един-единствен нит или пирон.“

Вдигна очи. Сводестият таван се издигаше по-високо, отколкото можеше да достигне, и дори Шая не би могла да докосне и двете му страни, ако разпери дългите си ръце. Той присви очи към стените, осъзнавайки кога за последен път е виждал такъв странен метал.

„В мините на Варовиково.“

Спомни си къде бе намерил Шая. В едно яйце от същата тази гладка мед, враснало в скалите дълбоко под земята. Представи си я така, както я бе намерил тогава: застанала в стъклена ниша, заобиколена от мрежа от медни и стъклени тръбички, в които бълбукаше златист еликсир. Съвършената скулптурна красота, спяща бронзова богиня.

Гледаше я сега, с изкривен крак и покрита с вдлъбнатини и драскотини. „Може би изобщо не трябваше да излизаш от яйцето си. Този свят е прекалено суров дори за една жена от метал.“

Въздъхна.

Пратик и Лира вървяха зад него. Окованият се оглеждаше с почуда. Лира просто държеше погледа си вперен в бронзовата фигура на Шая. При всеки проблясък светлина от пода очите на господарката на гилдията засияваха от алчност и пресметливост.

„Ще трябва да я следя зорко.“

До нея Пратик също бе очарован — но не само от Шая. Все се озърташе назад, покрай групичката кетра’каи, заобиколили Ксан, към халендийците на опашката, до които пристъпваше един голям варгър.

Райф знаеше върху кого е съсредоточено вниманието на Окования. Честно казано, той също бе заинтригуван от загадъчната млада жена — момиче на четиринайсет-петнайсет години, което явно бе надарено с уникална юларна песен. Спомни си думите на Ксан за това кого е търсил кралският легион в Облачен предел.

Пеещи.

Ду’а та.

Което означаваше „и двете“.

Премести поглед от Шая към онази, която наричаха Никс.

Две певици — една от бронз, една от плът — но той усещаше някаква връзка между тях. Само че как бе възможно това? Едната бе древна като тези земи, а другата — съвсем млада.

Откъм опашката се донесе вик:

— Може ли да спрем за малко?

Райф се взря натам и разпозна най-стария от халендийците, с червена коса, вързана на опашка, и тъмна четина по бузите и брадичката. От тържествената напевност на речта му и леката аура на важност Райф подозираше, че може да е учен.

Мъжът махна към младата певица. В светлината на лампите на кетра’кайските разузнавачи лицето ѝ изглеждаше бледо. Тя се подпираше на ръката на някакъв млад здравеняк с румени бузи и брадва на гърба. Явно беше на ръба на припадъка. За разлика от Шая, Никс не черпеше сили от тунела наоколо.

Ксан вдигна тоягата си и извика на всички да спрат. Групата се смъкна на заобления меден под да си почине. Халендиецът с учения вид се приближи заедно с един младеж, който носеше на гърба си лък и два колчана. Вървяха към Шая, която стоеше стъпила в две сияещи петна и опряла длан на едно светещо място на стената.

Райф се опита да им прегради пътя, за да не се приближават прекалено много.

Идващата с тях Ксан махна с тоягата си.

— Пусни ги да минат, Райф. Те са си го заслужили. Това е алхимик Фрел хи Млагифор. И Канти ри Масиф.

И Пратик, и Лира хвърлиха остри погледи към момъка.

— Принцът на Халенди? — попита Окованият.

— Вторият син на Торант — потвърди Лира и присви очи, явно добавяйки този факт към сметките си. — Сега виждам приликата.

Другите също бяха представени. Райф научи, че закръгленият пазител на Никс се казва Джейс, калфа от Манастира. Варгърът беше Аамон. Започнаха да разменят истории. Той разказа за находката си в мината и за напрегнатото им бягство през цялата Корона. От тях получи разказ за едно пророчество за гибел и магия, свързано с мирските прилепи.

Райф сметна историята им за нелепа, но пък, от друга страна, самият той пътуваше с жива статуя. „Така че кой съм аз, че да им се присмивам?“ Научи също за връзката на Никс с историята за Рицаря отстъпник, който явно още беше жив.

Главата му се замая от цялата тази лавина от информация. Усещаше как колелото на историята се върти, може би за да ги смаже всички. Докато се мъчеше да схване всичко това, позволи на другите да огледат по-добре Шая. Тя се бе върнала към своята неподвижност на статуя и вероятно смучеше каквато сила може от тунела.

Ксан стоеше до Райф. Подпираше се на тоягата си и го изучаваше, извила леко глава. Посегна пак към лицето му, както когато се бяха срещнали за първи път. Пръстите ѝ го докоснаха по бузата и майчината приспивна песен зазвънтя за миг, преди да стихне, когато тя свали ръка.

— В теб има кетра’кайска кръв — каза тя. — Шепнеш с мелодията на старите ни песни.

Той сви рамене.

— Майка ми беше от Облачен предел. Умря, когато бях малък.

— А, сърцето ти пее от любов към нея, подклаждано от докосването на юларната песен в теб.

Той поклати глава.

— Аз нямам такъв талант.

Ксан хвърли поглед към Шая.

— Не би могъл да си свързан с нея, ако нямаше. Мисля, че без него нямаше да я намериш в мрака.

— Имаш предвид тогава в мините? Не, магнитът на едно пътеводно стъкло ме насочи към нея.

— Хмм, да, тези камъни… Чувствителни са към промяната на магнитните енергии и наистина реагират на такива песни.

Райф се зачуди дали това би могло да обясни как войниците от легиона ги следваха.

Фрел чу думите ѝ, прекъсна изучаването на Шая и се обърна.

— Удивително. В Калето има един алхимик, който откри миниатюрни частици магнит в мозъците на птиците. Според него те им помагат да следват пътя си, когато мигрират при смяната на сезоните. Даже подозираше, че хората може да имат същите.

Пратик кимна, скръстил ръце.

— Това беше потвърдено в Дома на мъдростта.

Двамата алхимици забърбориха, сравнявайки изследвания и теории. Райф престана да им обръща внимание. Представи си как песента на Шая трепти и завърта късчета желязо в собствения му мозък, насочвайки ги към нея.

Ксан все така стоеше до него и го изучаваше.

— Може би това те е привлякло през мрака към нея — някакво отражение на таланта в теб, — и то далеч повече от някакво си пътеводно стъкло.

Той сви отново рамене.

„В крайна сметка какво значение има?“

Ксан килна глава и присви очи.

— Може ли да те попитам как се казваше майка ти, която е била от Облачен предел?

Райф наведе глава, не му се искаше да отговори. Майка му му беше казвала, че в имената има сила, истина, скрита във всяка сричка. Той пазеше нейното и не го бе споделил даже с Лира. Държеше името на майка си близо до сърцето си, като искрица от миналото, която бе само негова.

Ксан обаче заслужаваше отговор и Райф я погледна.

— Майка ми… се казваше Синт… Синт хи Албар, след като приела името на баща ми.

Ксан се вцепени. Няколко от жените също се размърдаха и се взряха в него с блеснали очи, които отразяваха светлината на лампите.

— Какво има? — попита Райф.

Ксан сложи ръка на устата си.

— Не разбирам — промърмори той. — Не исках…

— Не е възможно — каза Ксан, взря се още по-настойчиво в него и в очите ѝ избиха сълзи.

Простата величественост, която сякаш винаги я обгръщаше, се свлече от раменете ѝ, оставяйки само една стара жена с разкривено от скръб лице.

Райф почувства силата на смущението ѝ.

— Ти познавала ли си я?

Гласът на Ксан пресекваше от мъка.

— Тя… Тя ми беше внучка.

Райф премигна невярващо и направи крачка назад. Отново усети тежестта на историята да го смазва.

— Мина толкова време — промълви Ксан. Една сълза се търкулна по бузата ѝ. — Но сега ми е пред очите… в твоя облик, в твоя спомен за песента ѝ.

Тя се извърна, явно засрамена, че не го е забелязала по-рано, а Райф я прегърна — нещо, което никога не би направил, но усещаше, че тя има нужда от топлината му, за да преживее този момент.

Ксан трепереше в обятията му.

— Тя беше толкова дива… Дъщеря ми едва я спираше да не хукне след всяко ново чудо наоколо.

Райф се опита да си представи майка си толкова млада.

— С времето стана още по-своенравна и вироглава. Когато стана на възраст за своя Петрин Тол, отказа да извърши обреда и заяви, че няма никакво желание да се влее в племето. Вместо това искаше да види света оттатък гората, а не да бъде затворена тук вечно.

Виж, това вече приличаше на майка му.

„Така ли се е озовала в Гулд’гул?“

Ксан се освободи от обятията му и сложи ръка на сърцето му.

— А сега… сега тя се върна.

По бузите на старицата се стичаха сълзи, а раменете ѝ се тресяха, както от щастие, така и от мъка. Другите кетра’каи се събраха и я придърпаха сред себе си, оставяйки Райф някак празен.

Лира се приближи до него.

— Добре ли си?

Той я погледна и прочете в очите ѝ рядко състрадание.

— Ами… не знам.

Лира го хвана за ръката и я стисна.

— Нашата история понякога отказва да остане в миналото.

Той усети, че зад думите ѝ се крие някакъв по-личен смисъл. Любопитството му помогна да се овладее. Той понечи да я разпита, но тя пусна ръката му, явно изчерпала малките запаси от съчувствие в себе си.

— Трябва да продължаваме — каза Лира. — Не можем да стоим тук вечно.

Въпреки това мина още половин камбана, преди пак да тръгнат, следвайки сияещите стъпки на Шая. Всички се бяха умълчали от разкритията в този прокълнат тунел, или може би просто от умора. Най-вероятно и двете.

Пратик вървеше до Райф, вперил поглед в бронзовата загадка отпред.

Вниманието на Окования напомни на Райф за един въпрос, който почти беше забравил. Спомни си как Ксан бе прошепнала нещо в ухото на Пратик в поклащащата се каруца, хвърли поглед към старицата, която можеше да му е прабаба, и попита:

— Какво ти каза Ксан в каруцата? Прошепна ти нещо.

Пратик въздъхна и кимна към бронзовата жена пред тях.

— Каза, че Шая носи в себе си духа на стар бог, който още не се е успокоил напълно.

Райф се намръщи. Не знаеше много за боговете, а и не се интересуваше. Единственото, което знаеше за старите богове, бе, че те са бродили по земята много отдавна, по време на Панта ре Гаас, Забравените епохи. Били същества с огромна мощ и свиреп нрав, едновременно прекрасни в силата си и безмилостни в яростта си.

Опита се да си представи подобен бог в Шая — жена, която досега бе проявявала само доброта и кротка нежност.

„Не го вярвам.“

Въпреки това се сети за медното яйце, в което я бе намерил, взривено и разцепено. Спомни си силата ѝ, докато си пробиваше път през „Летящото пони“, разхвърляйки хората наляво и надясно. Според легендата краят на Панта ре Гаас дошъл, когато пантеонът на кралството заловил и покорил старите богове, и ги затворил за жестокостите им дълбоко в земните недра.

Плъзна пръсти по медната облицовка на тунела и потрепери от енергията, която усети да тече през метала като скрита буря.

Пратик забеляза вниманието му и цитира Ксан:

— „Един още по-древен корен, който принадлежи на старите богове“.

Райф свали ръката си и се взря покрай Шая в мрака отпред. Ксан твърдеше, че този тунел води до скалите на Булото, дома на Шая. Ако бе вярно, значи може би вървяха към студените огнища на тези сурови богове.

Нозете му забавиха ход.

„Може би не бива да тропаме на портите им.“

След още две камбани Никс забеляза светло петно далеч отпред в тунела. Подпря се на рамото на Аамон, за да ѝ помогне да се задържи и да продължи да върви.

„Най-после…“

Всички ускориха крачка, светлината сякаш ги теглеше напред. Все пак, въпреки изтощението, Никс се страхуваше да се върне при небето и гората. В този подземен тунел си бе отдъхнала от ужасите горе, но знаеше, че не могат да се крият тук вечно.

Светлината пред тях стана ослепителна в сравнение с мъждивото сияние на двете им лампи. Но докато се приближаваха към нея, очите на Никс свикнаха с мъгливия блясък. В последната си част тунелът загуби гладкостта си и стана грапав и изкривен. Изходът изглеждаше като разкъсан и металните му ръбове приличаха на медни зъби.

Когато стигнаха до края, всеки мина внимателно между тези стърчащи зъби, като се привеждаше и извиваше. Накрая всички излязоха през купчина обрасли с мъх и нашарени с лишеи канари. Входът на тунела бе така добре скрит, че лесно можеше да го пропуснеш, като медна змия, спотаена между камъните.

Взряха се в онова, което се простираше пред тях.

Светът свършваше малко по-нататък, преграден от отвесни черни скали. Ниски облаци обгръщаха тази мрачна стена, като вълни, разбиващи се в каменист бряг.

Никс вдигна глава, опитвайки се да види през мъглите какво има горе. „Булото на Далаледа.“ В Манастира бе учила за тези брулени от бури планини — или поне малкото, което бе известно за тях. Само най-дръзките рискуваха да идват тук и повечето от тях не се връщаха. Върналите се носеха фантастични истории за чудовища и ужасни зверове, дебнещи из гъстите джунгли.

Ксан ги поведе към отрупаното с канари подножие на скалите. Когато се приближиха, Никс видя стълби, изсечени в скалната стена — издигаха се и чезнеха в облаците.

Фрел също ги видя.

— Това трябва да са стълбите, по които се изкачват кетра’каите при ритуала Петрин Тол.

Никс знаеше за тази церемония. Представи си как младежите от племето се катерят по този опасен път, решени да докажат, че са достойни да живеят тук в гората. И как много от тях не се връщат.

— Да не би да трябва да се качим там? — прошепна Джейс.

— Може би не ние — отвърна Никс.

Гледаше как бронзовата жена, макар и видимо слаба, крачи целенасочено към скалите.

Докато я следваха, повя силен вятър и разнесе кълбящите се мъгли отпред. Ярка слънчева светлина си проби път през облаците и огря скалната стена, разкривайки всеки процеп и пукнатина в камъка.

Никс засенчи очи от това сияние. Далеч над главите им нещо отразяваше слънцето с огненочервен блясък. Тъмното стълбище водеше дотам и свършваше. Тя хвърли поглед назад към зъбатата паст на тунела, а после нагоре към медния блясък на скалната стена.

„Тунелът продължава там горе…“

Представи си как дългата медна тръба е била разкъсана от някакъв катаклизъм, който е разцепил тези планини и е издигнал скалите нависоко. После мъглите се събраха отново, скривайки гледката, и светът пак стана по-мрачен.

Продължиха напред и скоро се видя, че канарите всъщност са груби жилища с изсечени в тях прозорчета — редяха се като кубчета нагоре по скалната стена. Малките купчинки камъни на покривите им, изглежда, бяха комини. Тя забеляза също тъмните входове на пещери, нашарили различните нива, което намекваше, че това градче навлиза в скалната стена поне толкова, колкото стърчи навън.

Мястото изглеждаше изоставено. Никс предположи, че тук се събират кетра’каите преди ритуала Петрин Тол. Представи си семействата, подслонили се тук, скупчени около огнищата вътре и молещи се на своите богове за благополучното завръщане на близките си.

Стълбището се издигаше от сградите нагоре по стената.

Ксан ги поведе към началото на стълбите, оградено с арка от каменни блокове. Двата стълба на арката се подпираха един в друг, идеално балансирани, образувайки остър връх.

Когато стигнаха дотам, Шая се опита да продължи, но Райф я спря с докосване по ръката. Тя му се подчини или може би разбра, че трябва да събере сили преди дългото изкачване.

Ксан зае позиция под арката.

Джейс се приведе към Никс и изрече пак одевешната си тревога:

— Нали няма да се качваме там?

Ксан го чу.

— Не. — Очите ѝ се втренчиха в Джейс, после се плъзнаха по групата. — Да се качиш по тези свещени стълби означава смърт. Само онези с дарбата на юларната песен имат някаква надежда да се върнат.

Джейс въздъхна облекчено.

— Слава на Майката…

Канти също изглеждаше доволен.

— Значи можем да се скрием тук долу, докато чакаме. Ще се опитаме да пратим сигнал на „Врабчарят“. — Той смъкна лъка от рамото си. — Да се надяваме, че очите на легиона още са вперени в Спокоен кът и не гледат насам.

Никс докосна принца по ръката, предупреждавайки го да изчака.

Ксан продължи:

— Кетра’каите ще помогнат на Шая в последния етап от пътешествието ѝ. Но сред вас има трима, които са добре дошли с нас и може би съдбата им е предопределила да минат по този път. Трима, които носят дарбата на юларната песен.

Райф излезе напред.

— Щом Шая се качва там горе, и аз се качвам. Не съм прекосил половината Корона, за да я изоставя тук. А и както казваш, в мен има някакъв шепот от юларна песен.

Ксан му се поклони признателно. Когато вдигна отново очи, погледът ѝ падна на Никс. Тя го очакваше и пристъпи напред.

И Джейс, и Канти я хванаха за ръцете от двете страни.

Джейс я стисна здраво.

— Няма да те пусна.

Канти го подкрепи.

— Ако позволя да ти се случи нещо, един рицар, знаеш кой, ще ми вземе главата. А вече предостатъчно хора се опитват да ме убият.

Не ѝ се наложи да се бори, за да се изтръгне от тях, защото Аамон, доловил желанието ѝ, им се озъби и те бързо я пуснаха.

Никс безмълвно благодари на двамата с докосване.

— Това е моят път. Знаете го.

Видя на лицата им неохотното им съгласие.

— Тогава ние също ще дойдем — настоя Джейс, изпъна се и погледна Канти за подкрепа.

Никс поклати глава. Доверяваше се на знанията и предупреждението на Ксан.

— Това не е ваш път.

— Тогава просто се върни — рече умолително Джейс. — Трябва да се върнеш.

Канти въздъхна и хвърли поглед към каменните къщи.

— Ние ще те чакаме тук. Може би ще поканим един рицар, знаеш кой, да дойде при нас, докато те няма.

След като решението бе взето, Никс тръгна към арката. Аамон беше до нея и се озърташе във всички посоки, сякаш предизвикваше някой да го спре.

Когато се присъедини към Шая и Райф, Ксан кимна одобрително и огледа отново групата.

— Що се отнася до третия…

Никс също огледа оставащите. „Кой ли друг носи дарбата на юларната песен?“

Погледът на Ксан падна върху човек, у когото Никс най-малко би предположила такъв талант.

Фрел се вцепени. Изглеждаше смаян и объркан, може би дори обиден.

— Аз?!

Ксан просто го гледаше.

Той изпръхтя високо.

— Невъзможно.

Ксан му заговори като на дете:

— Чувам слаби акорди да идват от теб. Може да си станал глух за тях, уповавайки се твърде много на това тук. — Тя докосна с пръсти челото си, после свали ръка, за да я сложи на гърдите си. — Вместо на това тук.

Фрел не изглеждаше убеден.

Канти сръчка с лакът бившия си наставник.

— Нали търпя мен? Значи все пак имаш някакво сърце там вътре.

Ксан продължаваше да гледа алхимика. Вдигна тоягата си и плъзна пръст надолу по черупките, с които бе украсена.

— Помисли си за следното. Кое за първи път е привлякло интереса ти към загадките на луната — изследване, което е довело до откритието ти за предстоящата гибел?

Фрел се намръщи.

— Чисто научен интерес, нищо повече.

Никс обаче долови растящото съмнение в гласа му, в бръчките между веждите му. Виждаше го как преосмисля целия си живот в този момент.

— Казаха ми, че си прекарал много години в Манастира — рече Ксан. — Също като Никс. В сянката на Юмрука, дом на прилепите, които раздвижват въздуха с предупрежденията си. Мисля, че някъде дълбоко в себе си си чул техните страхове. Това те е подтикнало към по-късните ти изследвания, за да търсиш отговори на тези загадки.

Очите на Фрел се разшириха и ръката му посегна към гърдите му.

Ксан се обърна към стълбите.

— Лунопадът наближава бързо. Всяка надежда за бъдещето се намира там горе.

Фрел направи крачка напред, после още една, неспособен да устои.

Никс огледа стъпалата, спомняше си своя сън за горящия планински връх, сблъсъка на бойни машини и луната, падаща към Земята. През последните дни бе толкова съсредоточена върху оцеляването си, че бе забравила за по-голямата заплаха, която ги бе довела всички тук.

Продължи да държи ръка върху гърба на Аамон, усещаше беззвучното ръмжене, вибриращо в гърдите му. Толкова много кръв се бе проляла, за да я доведе до тези стъпала. Нямаше друг избор, освен да върви до края.

„Ако там горе има някакви отговори, трябва да ги намеря.“

50.

Канти гледаше групата, отдалечаваща се нагоре по стръмните стълби. Остана на мястото си, докато те не изчезнаха един по един в облаците.

До него стоеше Джейс, който оклюма, когато Никс се скри от погледите им.

— Какво се надяват да открият там горе? — промърмори той.

Пратик, клашианският алхимик, предложи едно обяснение.

— Говори се, че на върха на Булото имало древен каменен кръг. Северният каменен кръг. Може би от него идва името Далаледа, което на древния език означава „смъртоносни камъни“.

Канти го изгледа косо.

— Много окуражаващо.

Джейс пребледня.

— Аз съм израснал на Защитните острови. Там също имаме каменен кръг.

Пратик кимна.

— Южният каменен кръг.

— Ходил съм там — каза Джейс. — Той представлява просто кръг от гигантски обрасли с мъх плочи, някои от които са били съборени преди векове. Намира се насред обширна равнина, където пасем овцете. Няма нищо особено в него.

Пратик не беше съгласен.

— Според някои учени от Дома на мъдростта вашият каменен кръг има астрономическо значение. Макар че, честно казано, никой не може да разгадае съвсем смисъла на ориентацията им.

— Знае ли се кой е издигнал тези камъни? — попита Канти.

Спомни си твърдението на Ксан, че Булото е домът на Шая. Представи си бронзов батальон, който носи гигантски камъни над главите си и ги забива насред онези ливади.

Пратик сви рамене.

— Камъните датират от Забравените епохи, така че никой не знае със сигурност.

Джейс върна вниманието си върху стълбите. На лицето му бе изписана още по-голяма тревога.

Лира идваше към тях. Изражението ѝ бе мрачно и раздразнено. Преди малко Канти бе чул последните ѝ думи към Райф, докато сочеше към бронзовата статуя: „Не я изпускай от очи“.

Канти подозираше, че жената е загрижена не за добруването на Шая, а за цената ѝ. Лира я гледаше така, както собственик на ранчо оглежда ценен бивол, пресмятайки колко злато би могъл да донесе всичкият този бронз, ако бъде разтопен.

Тя се приближи, следвана от един кетра’кайски разузнавач, който бе останал с тях — жилав млад мъж, казваше се Сеирл. Огледа ги. Ако се съдеше по киселото ѝ изражение, не бе впечатлена от видяното.

— Принц Канти. — Използването на титлата му прозвуча подигравателно. — Какво предлагаш да правим сега? Чух да споменаваш нещо за изпращане на сигнал.

Той кимна и се взря назад към гората.

— Надявам се, че с малко късмет можем да се сдобием със средство за измъкване, ако успея да ги привлека насам.

Извърна се от скалите и тръгна към един плосък камък. Сложи лъка си върху него и извади от колчана си две стрели. Развърза една мушамена чанта, прикрепена към колана му, и извади от нея две яйца от навосъчена кожа. Те бяха пълни с алхимичен прашец и от тях висяха връвчици, напоени в огнеплам. Беше му ги дал пиратът Дарант.

Привърза внимателно по едно яйце към всяка стрела, току зад костения ѝ връх.

Джейс застана до него и се взря нагоре към мъглите.

— Кога ще ги изстреляш?

— Веднага щом се убедя, че Никс и другите са се махнали от стълбите и са навлезли в другата част на медния тунел. Не искам да рискувам сигналът ни да привлече вниманието на врага, или поне не преди горе на скалите да не е останал никой.

Смяташе да изстреля едната стрела над мъглите и другата под тях. Всяко яйце щеше да избухне в малък облак от син дим. Трябваше да се надява, че войниците от легиона още са съсредоточени върху Спокоен кът. Ако ли не, щеше да се моли да помислят този сигнал за обикновен дим от лагерен огън.

Но повече от всичко искаше този сигнал да бъде уловен от „Врабчарят“.

„Ако корабът все още е там.“

Хвърли пак поглед към стълбите. Беше се посъветвал с Ксан, преди групата да тръгне. Тя му беше казала, че тунелът горе е на същото разстояние над мъглите, колкото и под тях. Като знаеше това, той можеше да следи в общи линии времето.

И той като Джейс изгаряше от желание да даде сигнала, но знаеше, че трябва да изчака.

„Прекалено е рано.“

Хвърли още един поглед към скалите.

Джейс също бе насочил вниманието си натам. Канти си спомни молбата на калфата към Никс.

„Трябва да се върнеш.“

Канти бе на същото мнение. Заболя го, като я гледаше как се изкачва по стълбите — много по-силно, отколкото би си признал. Напоследък все по-често трябваше да си напомня, че Никс може да му е сестра. Все пак не можеше да потисне напълно някои чувства, които бяха започнали да се разгарят в него, колкото и студена вода да изливаше върху тях.

Хвърли поглед към Джейс. Спомни си колко погрешно бе преценил калфата, смятайки го за мек и страхлив. Но сега, като го гледаше как се взира нагоре, успя да вникне по-дълбоко в сърцето му. Чувствата му грееха върху лицето му, пред очите на всички, без никакво смущение или страх.

Канти се извърна.

„Де да можех и аз да съм толкова смел.“

Никс примижа срещу ярката слънчева светлина. Засенчи очи от болезненото ѝ сияние, когато се изкачиха над влажната мъгла и излязоха на отрязък от стълбището, напичан от Небесния отец.

Макар че се радваше на сухия камък под нозете си, въздухът миришеше на огън и дим. Един поглед наляво ѝ разкри черно петно сред бялото море. То се вихреше около димен стълб, който се издигаше високо в небето.

Бе принудена да отклони поглед. Огледа стената до себе си, докато се катереше. По тъмния камък личаха сиви слоеве, от които стърчаха парченца черупки, сякаш бележещи дъното на древно море. Пред нея проблесна картина на същата тази стена от времето, когато Ксан ѝ бе пяла при първата им среща. Тя посегна и докосна една от черупките, чудейки се дали оттук е дошла украсата на тоягата на старицата — редица черупки, оформени да показват фазите на луната.

Свали ръка, спомнила си защо се изкачват към Булото.

„Лунопад…“

Погледна нагоре към Ксан, която вървеше най-отпред с един от разузнавачите, който ѝ помагаше и я пазеше. Следваха я три горянки, а Шая се изкачваше зад тях с Райф по петите си.

Никс се държеше на няколко крачки по-назад, все още несигурна какво да мисли за тази загадка, която блестеше пред нея. Щом излязоха на слънце, блясъкът на бронза бързо бе изсветлял до златно-медни тонове. Шая продължаваше да куцука на повредения си крак, но сега се движеше по-плавно, със сила, която растеше с всяка крачка. Скованата ѝ черупка сякаш се бе разтопила под слънцето в нещо по-меко и гъвкаво. Даже бронзовата ѝ коса се раздели на кичури, движени от вятъра, който облъхваше скалната стена.

Напрегнатите рамене на Райф също се отпуснаха, сякаш бе настроен към някаква песен, която само той чуваше и която го уверяваше, че Шая се възстановява.

— Тя е истинско чудо, нали? — обади се Фрел зад нея. Той бе последният на опашката, с изключение на Аамон, който беше най-отзад. — Нищо чудно, че ифлелен Рит я търси.

Никс хвърли поглед към бойния кораб, кръжащ около димния вихър. Изглежда, бе същият, който бе изсипал огън и смърт отгоре им. Тя не се съмняваше, че проклетият Изповедник е там.

Извърна се, уплашена, че вниманието ѝ може да привлече взора на кораба.

Забърза след Райф. Не биваше да стоят на тези стълби повече от необходимото, особено с тази бронзова фигура, сияеща на слънцето. Ксан явно разбираше това и ги поведе още по-бързо нагоре.

Никс все се озърташе предпазливо към огромния ветрокораб, но той продължаваше да обикаля бавно онова черно море, без да дава никакви признаци, че смята да идва насам.

Накрая стигнаха до входа на медния тунел, разкъсан също като онзи долу. Втурнаха се да се скрият от слънцето в тъмната му вътрешност.

Мракът беше непрогледен. Въпреки това кетра’кайският разузнавач изчака с махането на сенника на лампата си, докато не навлязоха дълбоко в тунела. Чак тогава Никс осъзна, че медните стени вече не сияят под нозете на Шая.

Фрел също го забеляза.

— Този тунел трябва да е лишен от енергиите на другия. Може би първият все още черпи сила от корените на Старата мачта, смучейки енергия от щедрото дърво. Но тукашният тунел, откъснат от онзи източник много отдавна, си остава безжизнен като всеки обикновен метал.

Никс повярва на алхимика, но това събуди у нея тревога. Ами ако всичко тук горе бе също толкова мъртво?

„Може би ще се окаже, че всичко е било напразно.“

Но нямаха друг избор, освен да продължат. Тя таеше една надежда, осланяше се на един признак, че на върха на Булото може все пак да има нещо.

— Петрин Тол — прошепна Никс на Фрел. — Кетра’каите пращат младежите си тук, за да ги изпитат. Защо мислиш, че го правят?

— Чел съм трактати на тази тема, но след одевешното предупреждение на Ксан мисля, че всички те грешат.

— Какво имаш предвид?

— Петрин Тол означава „слушащо сърце“. Ксан каза, че само хората с юларна песен могат да минат безопасно през Булото. Чудя се дали „слушащо сърце“ не се отнася до юларната песен. Ако е така, това намеква за древността на този талант, който, изглежда, е вкоренен в кръвта на тукашните племена.

Никс притисна ръка към гърдите си. Петрин Тол. Спомни си как се бе чувствала, докато пееше. „Слушащо сърце“ ѝ се стори правилно название.

— Този ритуал — продължи Фрел. — Всеки кетра’кай трябва да мине през него, за да бъде приет в племето. Чудя се дали тъкмо този обичай не поддържа юларната песен толкова силна в кръвта им. Онези, които са родени прекалено слаби или без нея, ще загинат при това пътуване. Само хората със силен талант ще се върнат и ще влеят семето си в племето.

Никс не хареса това обяснение. Струваше ѝ се ненужно жестоко.

Фрел обаче се запали по тази идея.

— Може би племето използва Булото като камък, на който наточва талантите си и ги пази силни.

Никс свали ръка от гърдите си.

— Но аз нямам кръвна връзка с кетра’каите.

„Или поне не знам за такава“, бе длъжна да признае пред себе си.

Погледна назад към Аамон. Дали връзката на Грейлин с двата варгъра не показваше някакъв зачатъчен талант? Тя не бе доловила нищо откъм него, докато пееше на братята му. Но пък, от друга страна, не бе доловила нищо и откъм Фрел. Освен това Грейлин можеше изобщо да не ѝ е баща. „Ами майка ми?“ Да не би лишаването ѝ от език като робиня за наслади да бе смълчало навеки дарбата ѝ?

Никс поклати глава, неспособна да разплете този възел.

Фрел предложи друг вариант, уникален за нея.

— Може би защото си прекарала детството си с мирските прилепи — къпала си се в крясъците им, хранила си се с млякото им, — затова тази дарба е възникнала у теб. Може би ти си нещо различно, съвсем ново, и все пак си свързана с древната юларна песен на племето.

— Яр’врен… — промълви тя, спомняйки си нещо, което Ксан бе казала, докато горянките я изследваха.

Фрел се примъкна по-наблизо.

— Това е кетранското название на мирските прилепи.

Никс кимна.

— Ксан казва, че прилепите били докоснати от старите богове много отдавна. Казва, че никой от нейния народ никога не е можел да пее на прилепите.

— Но ти можеш.

Никс си представи Башалия, как лети във въздуха и писука надолу към нея. Още го усещаше как се гушеше в каруцата с нея. Изглеждаше прекалено крехък, за да служи за вместилище на старите богове.

Тя се взря в Шая, чиято бронзова фигура отразяваше светлината на лампата като факла. Живата статуя също бе свързана по някакъв начин със старите богове.

„Това мога да го повярвам.“

Тъй като нямаше какво повече да кажат, продължиха в мълчание. Малко по-късно отпред се появи светлина, доста по-скоро, отколкото Никс очакваше. Тунелът трябваше да е дълъг не повече от осминка левга.

До тях долетя далечно грачене, заедно с някакво трополене, като на дъжд върху листа. Те изминаха забързано остатъка от пътя до смътната слънчева светлина. Като стигнаха до нея, другите се измушиха пред Никс през разкъсания изход. Тя си представи как този тунел е бил изтръгнат от земята като медния корен на плевел.

Като се измъкна навън, се изправи и видя пред себе си тъмна джунгла, далеч по-мъглива от Облачен предел. От всеки лист и трън капеше вода. Въздухът лъхаше на такова богатство и плодородие, че тя се уплаши, че ще пусне семена в дробовете ѝ, докато ѝ поникнат клони и тя стане част от него.

В дълбините на джунглата животът жужеше, бръмчеше и пееше мрачно. Нещо изврещя далеч в гората, сякаш за да ги подплаши, но това не бе необходимо.

Никс направи крачка назад.

Отпред по земята бяха пръснати кости. Черепите лежаха пробити или натрошени, белите крайници бяха преплетени и изпочупени. Ребрата образуваха клетки за дебели жаби, които крякаха и се взираха в тях с мокри очи. Тъмен изумруден мъх растеше върху по-дълбоките слоеве, сякаш джунглата се опитваше да погълне онова, което вече е сдъвкала.

Аамон се промъкна до нея, привел глава, с настръхнала грива.

Никс разбра.

„Никой не бива да навлиза тук.“

51.

Канти седеше на плоския камък до редицата стрели, към всяка от които бе здраво привързано яйце с алхимичен прах. Беше приготвил шест, за да стреля три пъти, ако е необходимо. Смяташе да го прави през една камбана време.

След като бе свършил работата си, нервността го бе обзела и растеше от миг на миг.

„Само още мъничко…“

Погледна Пратик, който стоеше на няколко крачки от него и бе наблюдавал внимателно работата му.

Тъй като имаше нужда от разсейване, Канти му кимна. Рядко бе имал възможността да разпита подробно Окования, особено по един въпрос, който винаги бе човъркал любопитството му и засягаше уникален клашиански обичай.

— Значи, Пратик, ти наистина нямаш топки? Не ти ли липсват понякога?

Джейс, който стоеше наблизо, изглеждаше подобаващо втрещен от тази насока на разпита, но също се обърна към Пратик в очакване на отговор.

Пратик просто ги погледна и повдигна едната си вежда, без с нищо да показва, че е обиден.

— Как може да ти липсва нещо, което почти никога не си имал? И със сигурност никога не си използвал.

Канти обмисли тези думи. Трябваше да признае, че той самият рядко бе използвал своите.

— Все пак — продължи Пратик — трябва да знаеш, че има и други начини да доставяш и извличаш удоволствие.

Канти се поизправи.

— Наистина ли? Я разкажи.

Пратик понечи да отговори, но точно тогава Лира, която бе стояла до Сеирл, кетра’кайския разузнавач, се приближи към тях.

— Стига дрънканици. Можеш да научиш как да се бараш по-късно. — Тя посочи към скалите. — Достатъчно време мина. Какво чакате всички?

Канти се намръщи, но нямаше нужда от повече подканване. Взе лъка си и една от стрелите.

— Джейс, запали свещица от лампата на Сеирл.

Калфата бе готов за тази заповед и вече държеше навосъчена пръчка.

Когато Джейс я запали, Канти излезе пред всички. Сложи на тетивата стрелата с коженото яйце на върха и висящ надолу фитил. Насочи лъка високо, като се опитваше да отчете допълнителната тежест.

— Пали и отстъпи назад — каза Канти. — Не знам дали това няма да ми избухне в лицето.

Джейс примижа към фитила, после допря горящата свещица до него и щом фитилът заискри, се дръпна.

Канти изпъна тетивата още по-силно.

„Няма смисъл от предпазливост.“

С мощно плющене пусна стрелата да лети. Тя се стрелна високо във въздуха и потъна в мъглата. Той затаи дъх. Всички очи се взираха нагоре. Чакаха, но нищо не се случи.

Джейс продължаваше да зяпа нагоре, но извика към него:

— Подейства ли?

Канти сви рамене.

— Няма как да знаем. Тези мъгли горе са толкова дебели, че сигналната стрела може да е избухнала като огнена шишарка на Летния фестивал и пак няма да разберем.

Обърна се и взе втора стрела. Бързо повтори упражнението, само че изпъна тетивата наполовина. Когато фитилът запращя весело, стреля отново. Стрелата се устреми нависоко, забави се на върха на дъгата си току под облачния слой — а после избухна с приглушен гръм.

Под мъглите се изду голямо кълбо синкав дим, увисна там за няколко мига, а после се разстла под облаците.

— Това със сигурност подейства. — Канти се огледа, очаквайки похвали, но срещна само разтревожени лица.

Той разбра.

Хвърли поглед назад към мъгливата гора.

„Дали там изобщо има някой, който да оцени усилията ми?“

Можеше само да се надява, че правилните очи са го видели.

„И никой друг.“

— Ще опитаме пак след една камбана — каза той.

— А дотогава — каза Лира и посочи скалните къщи — трябва да се скрием.

Това беше разумна предпазна мярка.

Канти събра стрелите и взе лъка си. Тръгнаха към сенчестите жилища. Канти оглеждаше тесните прозорци и зеещите без врати входове. Това не бяха най-укрепените домове, но ако се съдеше по отворите, водещи навътре в скалите, трябваше да стигат надълбоко.

Не знаеше колко ще им се наложи да чакат тук, но смяташе да използва добре това време. Обърна се към Пратик.

— Е, кажи сега, какви са тези други начини да доставиш удоволствие на жена?

Грейлин се събуди, стреснат от силно тропане по вратата на каютата му. Бързо се надигна, изненадан, че е заспал. Беше смятал само да изпъне пребитото си тяло за малко.

Калдер изръмжа до леглото и се изправи, наежил грива.

Грейлин сложи успокоително ръка на хълбока на варгъра.

— Всичко е наред, братко. — После извика по-високо: — Какво има?

— Ако си свършил със спането, старче — отвърна Дарант, — домъкни си задника на бака.

Грейлин долови вълнението в гласа на пирата. Стана от леглото със стон и го прободе болка в гърба. Направи няколко куцукащи крачки из каютата, схванат дори след толкова кратка дрямка. Отвори вратата, видя, че коридорът е празен, и тръгна към носа на кораба.

Калдер го последва, с все още настръхнала грива.

Грейлин се чувстваше по същия начин. Докато вървеше към бака, част от болката отшумя, но сърцето му биеше учестено. Какво бе станало? Защо го бе събудил Дарант?

Вмъкна се в малкия бак на бързолета. Дарант стоеше до Хик. Старецът се взираше през окуляра на далекоскопа.

— Ела да видиш — каза Дарант и избута Хик с лакът.

Грейлин зае мястото му. Надникна през окуляра и видя, че отново се взира над облаците, но гледката вече не бе съсредоточена върху димния вихър над Спокоен кът. Вместо това в далечината редица огрени от слънцето черни скали разделяха небето, с мъглите долу и по-тъмни облаци скриващи върховете им.

— Какво гледам? — попита той.

— Скалите на Булото — каза Дарант. — Но виж право в центъра, онези мъгли под тях.

Грейлин съсредоточи вниманието си натам. Трябваха му няколко мига да открие димното петно, като слой гъст прах върху бял мраморен перваз. Над него висеше рехав облак.

Той стисна по-здраво уреда и заговори, без да откъсва поглед.

— Възможно ли е това да е сигналът, който чакаме?

— Може би — отвърна Хик. — Цял ден наблюдавам онзи черен вихър, кръжащ над Спокоен кът. Търсех някакво облаче син дим. А после нещо друго привлече вниманието ми в обратната посока. Ярък проблясък, движещ се нагоре по онези скали.

— Какво беше? — попита Грейлин.

— Не знам. Докато завъртя далекоскопа натам, то изчезна. Все пак оттогава гледах с половин око нататък. И добре, че го правех, защото после — бум, оттам излетя облак син дим. Веднага извиках Дарант.

Грейлин се изправи и погледна двамата мъже.

— Може ли да е просто облак дим от лагерен огън?

Дарант поклати глава.

— Прекалено е син, мен ако питаш.

Грейлин сбърчи чело. Взря се през прозорците на носа към мястото, където знаеше, че гори Спокоен кът.

— Ако това са Никс и другите, как са стигнали до онези скали? Защо изобщо са отишли там?

— Не знам — отвърна Дарант. — И има само един начин да разберем.

Грейлин стисна юмрук. Искаше му се да литне право натам, но…

— Ами ако е капан? Може би някой от групата е бил заловен и измъчван да издаде как да ни прати сигнал. Това може да е примамка, за да ни измъкнат от скривалището ни.

— И на мен ми мина през ума — каза Дарант. — Точно затова събудих стария ти задник, преди да включа горелките.

Грейлин се обърна към него.

— Откарай ни там.

На бака на „Титан“ Микен крачеше напред-назад зад Хадан. Васалният генерал се въсеше над един член на екипажа, който боравеше с далекоскопа на десния борд.

— Какво мислиш? — попита Хадан навигатора.

Микен изчака, барабанеше с пръсти по бедрото си. Току-що се бе върнал на бойния кораб. Вонеше на дим и конска пот. Очите още го щипеха, а ноздрите му бяха задръстени от сажди. Въпреки това жадуваше да се върне в Спокоен кът, за да продължи с претърсването на града. Легионерите преравяха къщи и мазета, измъкваха жителите от тях и разпитваха всички, мъчейки се да определят кой може да е замесен в бунт срещу краля. В Спокоен кът трябваше да има хора, които знаят за заговора на Канти. Брат му не би дошъл в това затънтено градче, без да има съюзници тук, особено след като някак си се бе сдобил с оръжието на Рит.

Микен бе сигурен, че има и други замесени.

„Канти е прекалено глупав, за да организира всичко това сам.“

Гореше от желание да се върне там и по друга причина, която нямаше нищо общо с издирването на съюзниците на брат му. В Спокоен кът му бе доставило удоволствие да гледа как гражданите треперят пред тях. Техните писъци, протести и унижение го бяха развълнували дълбоко. Собствената му желязна ръкавица бе окървавена от побоя над онези, които се дърпаха или отричаха, че знаят нещо. Беше гледал завистливо как войниците замъкват жени в сенките.

Сега жадуваше да се върне при тях, да излее недоволството си и да се наслади на всяка мрачна тръпка, полагаща се на един завоевател. Беше се върнал на „Титан“ само за да си вземе свеж кон. Неговият бе започнал да залита, когато му прилоша от дима, и дробовете му със сигурност бяха пълни със сажди. Не подобаваше на един принц на кралството да язди залитащ кон.

Само че когато се върна на кораба, Хадан го извика тук.

„И всичко това, защото зърнали в далечината някакво облаче дим.“

Навигаторът най-после се извърна от далекоскопа.

— Цветът е прекалено синкав. Сигурен съм. Това не е следа от лагерен огън.

— Значи е сигнал — каза Хадан.

Микен спря да крачи. Очите му се присвиха.

„Какво?“

— Да, генерале. — Навигаторът се изправи под изпитателния поглед на Хадан. — Но не мога да ви предложа никаква идея защо е пуснат или за кого е предназначен. Може да са просто ловци, които си сигнализират един на друг.

Хадан пристъпи към широката крива на прозорците на носа и се взря към скалите, които образуваха Булото на Далаледа. Почеса четината върху белязаната си брадичка.

Микен отиде при него.

— Може да са други от съзаклятниците на брат ми. Може би се опитват да дадат сигнал на някого в Спокоен кът. Да призоват хората, верни на Канти, да се съберат там.

Хадан изпухтя през нос. Хвърли кос поглед към покритата със сажди броня на Микен и очите му се спряха за момент на кръвта по железните му ръкавици. После каза:

— Може и да си прав.

Микен изправи рамене.

— Ще пратя ловен катер да провери.

Хадан понечи да се извърне.

Микен посегна да го хване, но после дръпна ръка, когато генералът се навъси на това оскърбление. Бързо отстъпи назад, тропна с пети и изпъна гръб.

— Разрешете да отида с катера.

Хадан изглеждаше готов да отхвърли подобна идея.

— Един ловен катер може да побере двайсет мъже и дори някой и друг Трошач. Дайте ми най-добрите си рицари, които бездействат тук. Ще измъкнем онези заговорници от скалите и ще ги подложим на разпит.

— Може да са просто ловци, както каза навигатор Прайс.

— Все пак трябва да разберем със сигурност. — Микен посочи оцапаната си броня. — Един принц на кралството трябва да блести по-ярко от това. Трябва да го видят как преравя всяка сянка за неверни поданици на краля.

Хадан хвърли още един поглед към кръвта по ръкавицата на Микен.

— А може би не бива да виждат един принц на кралството да бие верните поданици на короната. Поне не пред цяла центурия рицари.

Лицето на Микен пламна от тези думи и скритото зад тях обвинение, но той имаше достатъчно ум да не отрича, да не лъже за нещо, което и двамата знаеха, че е вярно.

Хадан се взря настойчиво в него.

— Не се излагай на ненужен риск. Доверявам се много на преценката ти. Ще прикрепя към теб капитана на вирлианските гвардейци от „Титан“. Вслушвай се във всяка негова дума. Ясно ли е?

Микен чукна със стоманените си пети.

— Тъй вярно, генерале.

После, уплашен, че Хадан може да размисли, бързо се обърна и се отдалечи. Насили се да не тича. Надяваше се, че ще има достатъчно време да лъсне бронята си, докато ловният катер стигне до скалите. Възнамеряваше да сияе в целия си блясък.

Когато излезе от бака, се усмихна и потърка засъхналата кръв по ръкавицата си — не за да я махне, а за да направи място за още.

52.

Райф вървеше през полето от кости към джунглата. Трепваше при всяко пукане и хрущене под краката му. Шая ги водеше, неудържима както винаги. Все пак беше започнала да потъмнява под застрашителните облаци и бронзът ѝ бе придобил оловен оттенък. Докато вървеше, тежките ѝ нозе трошаха костите на прах.

Той настръхна, когато същата участ сполетя един малък череп.

Шая изобщо не погледна надолу.

Райф потрепери, спомняйки си какво бе казала Ксан на Пратик — че бронзовата Шая е обладана от неспокойния дух на някой стар бог, онези коравосърдечни и жестоки същества от Забравените епохи.

Отпред Ксан вървеше от едната страна на Шая с един разузнавач. Втора горянка се бе разположила от другата ѝ страна. Когато стигнаха до джунглата, кетра’каите избраха път, който едва личеше в мрака. Промушваха се между листата и под една увиснала трънлива лиана — която изпълзя настрани със съскане, когато Райф се опита да се приведе под нея.

Ужасен, той продължи да се препъва напред.

Следваха го Фрел и Никс, които пристъпваха бавно, шарейки с поглед наоколо. Аамон се държеше близо до бедрото на момичето, вирнал косматите си уши толкова високо, че изглеждаше, сякаш ще отлетят от главата му.

Само на няколко крачки навътре във влажната гора пътеката зад тях изчезна. Групата се скупчи по-нагъсто. Отпред Ксан запя. В мелодията ѝ нямаше веселие. Беше по-скоро скръбен напев, подходящ за мрачната атмосфера на тази джунгла.

Другите кетра’каи уловиха ритъма ѝ и запригласяха. Докато вървяха напред, цялата гора сякаш крякаше, жужеше, виеше и грачеше в синхрон с тази песен. Дори капещата вода добавяше нещо като барабанящи тимпани към хора им.

Песента сякаш разгонваше животните от пътя им. Един храст от дясната страна на Райф се разпадна — оказа се, че всяко листо е крилата гадинка и всички те закръжиха страховито във въздуха. Още трънливи усойници се скриха с пълзене. Глутница мокри космати животни пробягаха по клоните над тях, използвайки закривените си нокти и опашките си. Виеха надолу към пътниците, оголвайки редици остри като игли зъби на пурпурните си кожести лица.

— Мандраки — прошепна Фрел, докато ги подминаваха. — Мислех, че са измрели до крак.

Самият Райф не би скърбял за изчезването им.

На пътя им се изпречи огромен пън, висок до кръста му, покрит със сияещи гъби и никнещи от него фиданки. Щом се приближиха, той се надигна, разкривайки дебели люспести крака, и потъна с клатушкане в джунглата.

Райф се обърна към Фрел, за да види дали алхимикът е познал това същество.

Той само сви рамене, ококорил немигащо очи.

Докато вървяха напред, дърветата станаха по-високи. Капещата вода се превърна в непрестанен дъжд. Облаците притъмняха. Земята под нозете им се разкаля още повече. Само дебелият слой гниещи листа им пречеше да затънат в калта. Въпреки това Райф имаше чувството, че вървят по разкапан труп, който заплашва да хлътне под тях всеки момент.

Единственото окуражаващо нещо бе, че оставиха костите зад себе си. Макар Райф да подозираше, че това е защото твърде малко хора са стигали толкова далеч, преди това място да ги надвие.

Кетра’каите продължаваха да пеят на гората. Дори Шая започна да им приглася, макар че за неговите уши в безсловесния ѝ напев имаше тъжен копнеж.

Правеше впечатление обаче отсъствието на един певец от този хор. Без съмнение страхът бе задушил всякаква музика в сърцето ѝ.

— Виж — прошепна Никс на Фрел.

И посочи една гора от призрачни каменни колони, появила се пред тях — простираше се от двете страни на пътя и чезнеше в сенките. Райф си представи как камъните продължават около този връх в огромен кръг.

Колоните не бяха направени от тукашните тъмни скали, а от бял като кост камък. По повърхността им бяха издялани фигури и лица. Мъже и жени, всички гърчещи се в агония. Гледката сама по себе си накара Райф да се разтрепери. Краката му се повлякоха по-мудно.

„Какво правим тук?“

Сякаш целият този връх бе сътворен от бог, който е искал да държи хората навън с всички средства. Флората, фауната, времето, а сега и скалите. С всяка крачка напред пейзажът ги притискаше все по-силно.

„Може би трябва да се вслушаме в това предупреждение.“

— Не забавяйте ход — извика Ксан и заповедта се сля с песента ѝ. — Напред е още по-трудно.

На Райф му се прииска да се откаже.

„По-трудно?“

— Всеки трябва да използва гласа си — напя Ксан. — Когато ви кажа, пейте. Или, ако не можете, тананикайте.

И след това страшно предупреждение и слабички напътствия ги поведе през колоните към недрата на гората. Вървяха дълго и от джунглата върху тях постоянно капеше вода. Някъде в далечината сред мрака проблясваше светлина, озарявайки за кратко долната страна на тъмните облаци. Тя не бе последвана от гръмотевици, което само накара Райф да настръхне още повече.

Пукот под краката му привлече отново вниманието му надолу. От калта стърчеше бедрена кост. Райф залитна и под нозете му изхрущяха още кости.

„О, не, пак ли…“

За малко да си изкълчи глезена, когато калният му ботуш се хлъзна по темето на пожълтял череп, чиито бели зъби се хилеха.

Продължиха да газят през това ново гробище и стигнаха до тясна поляна, която пресичаше пътя им в широка дъга. Тъмните небеса се въсеха надолу към тях. Земята отпред бе отрупана с кости.

Райф задиша учестено, сърцето му се разтуптя.

„Не минавам през тази река от трупове.“

Дори кетра’каите забавиха ход, но Ксан ги подтикна да продължат.

— Сега пейте. И не спирайте да се движите.

На Райф никога не му се беше пяло по-малко. Устата му сякаш бе пълна с най-грубия памук. Не можеше да си поеме дъх. Въпреки това Фрел и Никс го бутаха напред. Никс прибави немощно гласа си към несекващия хор. Дори Аамон заръмжа по-силно, сякаш се опитваше да направи същото.

Подкарван напред към тази поляна от кости, Райф нямаше друг избор, освен да върви, макар и да залиташе.

Фрел се прокашля и затананика. В напева му нямаше никаква мелодия и тоналността му се менеше постоянно. Но жалките усилия на алхимика окуражиха Райф да се опита да се справи по-добре. Той си пое дълбоко дъх, задържа го и изпусна пресеклив звук, нещо между хъхрене и свирене. Опита се да го стабилизира, но не успя.

Все пак това го разсея достатъчно, за да продължи да се движи.

По средата на пътя потоци кал се лееха от джунглата от двете им страни. Заливаха костите и криволичеха между тях. Той се опита да ускори ход, уплашен да не затъне. Групата им продължи по-бързо през коварното поле от кости.

Изведнъж Фрел ахна и тананиканото му секна. Никс обаче го сграбчи за лакътя и го накара да продължи.

Райф видя какво е уплашило толкова алхимика.

Това, което прииждаше към тях, не беше кал.

„Паяци…“

Всеки бе голям колкото дланта му, а сновящите им крачета се разперваха още по-нашироко. Тъмнокафявите им тела бяха нашарени с отровножълти ивици. Тананиканото на Райф премина в протяжен вой на ужас.

А после ордата ги връхлетя. Паяци пъплеха по краката им, хрущяха под ботушите им. Пробягваха по гърдите му, пъхаха се под широката му риза, гъделичкаха врата и бузите му, качваха се на главата му.

Той продължи да тананика, пък макар и само за да не закрещи, да задържи устните си плътно стиснати, за да не влязат паяците и там.

Аамон отръска от козината си цяло покривало от гадинките.

И все пак групата им продължаваше напред — ала това още не бе най-лошото.

Един от паяците се изкатери нагоре по ръката му и спря там, вкопчил се с крачета в него. После от гърба му, от онези отровни ивици, изникнаха медни нишки, които се загърчиха във въздуха, а след това се забиха в кожата му. Десетки други паяци направиха същото. Той не усети жилене. Само чувството за личинки, пъплещи под кожата му.

Потрепери и едва не се замята.

Тананикането заглъхна в гърлото му.

Един паяк се бе впил в бузата му и медните нишки танцуваха пред очите му. Той вдигна ръка да го махне, но нечии пръсти я сграбчиха. Твърдостта на бронз го задържа.

Той се обърна и видя очите на Шая, сияещи срещу него. Тя пееше — но вече не на гората, а само на него. Поведе го напред, крачка по крачка. В мелодията ѝ той дочу приспивната песен на майка си. Докато тя се усилваше в главата му, пъпленето на паяците се превърна в милувката на майчините пръсти, които го галеха нежно и успокоително.

Паниката му се разсея.

Най-после, след безкрайно дълго време, ордата се свлече от тялото му, както и от другите, и паяците потънаха обратно в гората. Райф знаеше, че тези същества не са с естествен произход. Това бяха само маски, криещи медните конструкции вътре, и може би имаха някакво родство с Шая.

Силно пращене от лявата му страна разкри за момент нещо огромно, крепящо се на потъмнели зелени нозе, да се движи сред дърветата. Крачеше по края на поляната и сякаш притегляше ордата обратно в себе си. Треперенето на листака на други места показваше преминаването на други от тези гигантски стражи.

Райф разтри ръцете си, опитвайки се да прогони тръпките по плътта си, настръхването на кожата си. Разбра, че паяците са били някакво изпитание. Също както лекарят използва пиявици, за да открие какво е скрито по-дълбоко в тялото. Потрепери от отвращение за пореден път, знаейки със сигурност едно.

„Слава на всички богове, че издържахме това изпитание.“

Ксан бе спряла да пее, сякаш знаеше, че джунглата ще им позволи да продължат нататък.

— Не е далеч — заяви старицата.

— Кое не е далеч? — попита Никс.

Ксан се обърна и тръгна отново, като подметна през рамо:

— Далаледа.

Райф преглътна тежко, спомняйки си как Пратик бе превел това име.

„Смъртоносните камъни.“

Никс вървеше през тъмната джунгла след другите. Струваше ѝ се, че гората никога няма да свърши, въпреки одевешните уверения на Ксан. Още усещаше танца на косматите крачета по ръцете си. Продължаваше да отърсва от себе си паяци, които вече не бяха там.

Единствената промяна тук бяха учестените проблясъци на мълниите, които озаряваха мрачния облачен слой и потапяха джунглата в тъмноизумрудени багри. Проблясъците не бяха придружени от гръм, само от тишина, която им се струваше още по-тежка.

Тази тежест може би се дължеше на факта, че въздухът се бе сгъстил от влага и свирепа енергия, която оставяше своя вкус върху езика. Миришеше като блатото след гръмотевична буря.

Докато продължаваха да вървят към източника, раменете на Никс се надигаха все по-високо, а главата ѝ потъваше все по-ниско между тях. Аамон също го усещаше. Вече не ръмжеше, сякаш уплашен да не привлече внимание. Целият беше настръхнал, докато пристъпваше дебнешком край нея.

Атмосферата стана толкова заплашителна, че Никс имаше чувството, че някакъв вятър духа срещу нея. Фрел и Райф също се споглеждаха тревожно.

И точно когато не можеше да издържа повече, джунглата внезапно свърши.

Тя спря изненадана, другите също.

Отпред имаше висока стена от натрупани камъни, в която зееше голяма арка. Стената се виждаше само на няколко крачки разстояние. От двете ѝ страни гората бе опряла плътно в нея и пълзящи растения се катереха по камъните, но стената стоеше непоклатима.

Никс позна формата на арката. Беше същата като онази на стълбите долу: две каменни колони, наклонени една към друга и образуващи остър ъгъл на върха. Само че тази тук бе десет пъти по-голяма.

Всички се промъкнаха по-наблизо, кетра’каите със страхопочитание, а Никс и останалите предпазливо. Само Шая продължи напред, куцукайки с пострадалия си крак.

Оттатък входа джунглата свършваше и се бе ширнала равнина от гол камък, черен като скалите зад тях. Нова светкавица озари простора. Яркостта ѝ заслепи Никс и донесе със себе си освежаващия приток на онези странни енергии.

Никс премигна, за да се съвземе, и мина заедно с другите под арката. Високите стени описваха огромен кръг, ограждайки площ с големината на първото ниво на Манастира. Тя си спомни как бе влязла за първи път в училището. Сега се чувстваше по същия начин: объркана и смутена, прекалено дребна, за да влезе в такова плашещо място.

Зад стените имаше две редици от изправени камъни, които образуваха концентрични кръгове, външният по-висок от вътрешния, сякаш се кланяха на гигантската структура в центъра. Тя се състоеше от две арки, които се пресичаха по средата и се издигаха два пъти по-високо от стената, ограждайки куб от същия бял камък като ужасяващите резбовани колони.

Тя огледа цялата дължина на стената. Имаше още три порти, отворени към джунглата. Всеки изход бе отбелязан с високи колони в най-външния пръстен на кръга. Всяка от тях бе увенчана с кристална пирамида. В другия край на площадката един от кристалите заблестя по-ярко в мрака — а после от него изригна назъбена мълния, удари в тъмните облаци горе и за момент по-малки нейни разклонения плъзнаха от долната им страна.

Всички се присвиха от това ярко зрелище, дори кетра’каите.

Само Шая не му обърна внимание и продължи да куцука напред. Подмина външния пръстен и се насочи към вътрешния. Райф забърза след нея и другите го последваха.

Фрел подтичваше до Никс.

— Стой наблизо. Ако това наистина е домът на Шая, по-добре да останем в сянката ѝ.

„И да си запазим благоразположението ѝ“, добави наум Никс.

Настигнаха бронзовата жена при вътрешния пръстен и я последваха през кръстосаните арки в центъра. От толкова близо Никс вече можеше да различи сянката на една врата в куба.

Докато вървяха натам, тя огледа джунглата, тъмнееща оттатък стените. Спомни си за ужасите там, естествени или не. Това ѝ напомняше за един отшелник у дома, приятел на баща ѝ. Той живееше дълбоко в Мир и си изкарваше прехраната, като вареше огнена вода, за която се говореше, че изгаряла като огнеплам. Беше защитил спиртоварната си с лабиринт от огради, допълнен с коварни капани. Не искаше никой да узнае тайните му.

Тя се взря в посоката, накъдето отиваха.

„Какво се нуждае от такава защита в течение на векове?“

Най-после вратата под сенчестия трегер на куба се разкри пред очите им. Всички вече бяха виждали нещо подобно. Това бе меден овал, два пъти по-голям от онзи, през който бяха минали, за да влязат в тунела. Тук също плетеницата от медни и бронзови пипала чезнеше в белия куб и черния камък.

Спряха на няколко крачки от куба.

Никс се обърна към Ксан.

— Идвала ли си тук?

Старицата се подпря на тоягата си и поклати глава.

— Песента ми не е достатъчно силна, за да отместя тази врата.

Шая явно мислеше, че е способна да го направи.

Бронзовата жена изкуцука под трегера и вдигна ръце, сякаш изпробваше невидими ветрове. После ги свали и запя. Отначало тихо, като най-лек бриз, с копнеж и кротост, а после в песента започнаха да се наслагват още слоеве. Никс долови по-твърдите акорди на древна основа, първо строена, после рушаща се. Заглуши ги ритъм, бележещ времето, който ехтеше с отминаването на столетията. Ария на надеждата, лека като първите ноти, но малко по-весела, се опита да удържи една по-мрачна буря от басови полутонове — само за да бъде надвита накрая. Това бе скръбна композиция за времето и загубата, за забравеното минало, за разрушените надежди.

Никс разбра.

Това бе Шая, обявяваща коя е тя, предлагаща най-истинското си име. Бронзовата жена стоеше на прага и заявяваше по най-простия възможен начин: „Тук съм“.

Докато тази скръб се трупаше, познат риф от сияйни нишки — бронзови и потъмнели, но все още красиви — се изливаше с песента ѝ. Те се простряха към медната врата, но за разлика от одеве в тунела бяха отблъснати, разбиха се до несвързаност в упорития метал.

Шая ги придърпа обратно, изпя ги по-живо и опита пак.

И пак срещна отказ.

Раменете ѝ клюмнаха, показвайки отчаянието ѝ.

Никс си спомни за другата врата и се обърна към Ксан.

— Тя има нужда от помощта ти. Също като преди. Прекалено е слаба, може би не е съвсем на себе си, за да отвори вратата сама.

Ксан кимна, тръгна напред, потрепвайки с тоягата си, и застана до Шая. Не се опита да овладее песента, само я подкрепи, добави силата си към тази на бронзовата жена.

Шая използва този нов източник и заплете песента си по-високо, като едновременно удебели нишките и оформи краищата им до тънка деликатност. Беше толкова красиво за гледане. Сега вече Шая нямаше да се провали.

Но Никс грешеше.

Шарката от потъмнял бронз стигна до медта и се опита да проникне в нея — и пак не успя. Филигранът се оплете и разпадна, стече се надолу по вратата и изчезна.

Ксан се обърна към Никс и протегна ръка.

„Имат нужда от още сила.“

Никс знаеше, че трябва да опита. Тръгна към тях със скованите си крака и застана от другата страна на Шая.

Бронзовата жена още пееше заедно с Ксан. Никс се заслуша, затвори очи и закима, за да улови ритъма. Изчака туптенето на сърцето ѝ също да го намери. Остави го да се натрупа в гърдите ѝ, вдиша по-дълбоко, за да го разпали, а после го освободи и го остави да се влее в песента им, подхранвайки всяка нотка със своята собствена, за да надгради тази вълна.

Даже със затворени очи видя как Шая опита отново, вплитайки себе си, миналото си, нуждата си в сияйните бронзови нишки. Те изтъкаха сложна шарка, която опровергаваше всички измерения. Шая отново запрати тази красота срещу вратата.

Никс ахна, когато тя се разпадна отново, като вълна, разбила се в остри скали. Шокирана и смаяна — както от неуспеха, така и от загубата на подобна красота, — тя отстъпи крачка назад.

„Не можем да го направим.“

Ксан се бе опряла изтощена на тоягата си и призна същото.

— Не сме достатъчно силни да отворим това.

Шая остана права, но песента ѝ бавно заглъхна.

Никс поклати глава и промърмори:

— Не е там работата.

— Какво имаш предвид? — попита Фрел.

Никс погледна назад, представяйки си силата на техния хор.

— Въпросът не е, че не сме достатъчно силни. По-скоро не ни допускат.

А после разбра отговора.

Изправи се рязко.

„Ама разбира се…“

Райф забеляза реакцията ѝ.

— Никс?

— Някой е сменил ключалката — промърмори тя.

Спомни си как се беше борила с шлема на сърпозъба, как той ѝ се бе съпротивлявал също толкова упорито както тази врата на Шая. Никс прехвърли вниманието си към гладката мед. Знаеше, че металът на тази врата не е някакъв си груб шлем, а нещо много по-сложно.

Ксан се надигна, опряна на тоягата.

— Какво говориш, дете? Можеш ли да поправиш това?

Никс задиша по-тежко.

„Не и сама.“

Бръкна в един джоб и напипа тънката като хартия ивица бяла кора. Канти ѝ я бе дал, след като погреба Башалия. Беше я обелил от листатия страж над гроба на брат ѝ, свещено дърво, което кетра’каите наричаха Елай Ша или Призрачен дъх. Спомни си указанията на Канти. „Ако искаш да говориш с покойника, прошепваш в кората, после я изгаряш на лагерен огън, така че димът да може да отнесе съобщението ти нависоко“.

Тя нямаше лагерен огън, но се молеше огънят в сърцето ѝ да е достатъчен. За да има надежда да отвори тази врата, трябваше да притегли всичко, което можеше, от времето, прекарано с Башалия, да се съедини с даровете, които той бе оставил у нея. За да го направи, се налагаше да установи по-дълбока връзка с него.

Затвори отново очи и вдигна обелката от кора до устните си. Зашепна от сърце, говореше на онова минало в себе си и се мъчеше да го пробуди.

— Малко братче, чуй ме. Имам нужда от теб. Повече от когато и да било. Моля те, събуди се и добави песента си към моята, за да мога да споделя нужното ми зрение.

Целуна кората и я задържа до устните си, усещаше как връзката им се размърдва. Още бе там, макар че него го нямаше. Стисна очи по-здраво, борейки се да задържи тези ефирни нишки близо до сърцето си. Те бяха толкова крехки и деликатни. Можеше да ги изгуби само като отвори очи. Използва обелката, за да запази връзката си с него. Опипваше с пръсти грапавата ѝ структура, вдъхваше лекия аромат на чай от дървесната кора.

Пое си дъх и запя отново, не в хармония с Шая, а с пискливия глас на млад прилеп, брат, който бе дал живота си за нея, с когото бяха делили майчината любов и мляко, който никога не я бе изоставил.

„Дори и сега.“

Тя скърбеше за него и използва скръбта си като сила. Изля песента му в гласа си, през гърлото си. Пееше спомена за него, за верността му и саможертвата му. Докато го правеше, уникалното му зрение се разтвори в нея.

И той ѝ позволи да го сподели, както винаги.

Тя се взря във вратата със затворени очи. Докато писъците на малкия ѝ брат отекваха във вратата и се връщаха при нея, тя видя медта със съвършена яснота, много по-добре, отколкото бе видяла стоманата на шлема на сърпозъба. Медта вече не бе гладка, а разкъсана от несъвършенства и дефекти. Древността ѝ бе също толкова очевидна като бръчките на старец. И това беше само на повърхността. Песента на Башалия — нейният глас — навлезе по-надълбоко, разкривайки вътрешните размествания, шупли и вени.

Тя разчете призрачната шарка и видя как е била променена.

Вдигна ръка.

Ксан и Шая разбраха. Общият им хор се надигна отново. С новото си зрение Никс видя силата им. Тя наистина бе предостатъчна. Тя гледаше отстрани, докато Шая изграждаше своята шарка, ключа за тази ключалка. Никс видя, че той е бил правилен много отдавна, но вече не е. Разпозна кои нишки не са на място и вече не пасват на тази врата или къде някой възел е усукан малко накриво. Добави собствената си уникална песен, без да губи връзка с Башалия.

Протегна нишките си и запълни празнотите в шарката на Шая, махна грешните неща и ги закърпи с каквото е нужно. Като свърши, я сравни с ключалката на вратата — а после свали рязко ръка.

При този сигнал Шая запрати цялата си сила напред и я стовари върху вратата.

Дълбок тон отрази силата ѝ обратно навън и всичките им нишки затрепериха, а песните им станаха дисхармонични, дори и връзката ѝ с Башалия.

Докато всичко потъваше в мрак, се появи нещо, само за миг. Огнени очи се взряха от мрака към нея. Тя прочете в тях одобрение и още нещо, някакво друго послание. Но преди да успее да го разбере, те изчезнаха.

Тя отвори очи.

Отново бе останала празна и слаба, с треперещи нозе. Въпреки това не мръдна от мястото си, докато зрението ѝ се замъгляваше. Явно тези усилия взимаха от нея нещо повече от обикновена сила. Тя се помъчи да види нещо с очите си, върнали се отново към почти сляпо състояние.

А после друга назъбена мълния проблесна безшумно зад нея. Отрази се в медта и повърхността стана достатъчно светла, за да може тя да я види. Пред очите ѝ вратата се завъртя към мрака и оттам лъхна отдавна застоял въздух.

— Ти успя — ахна Фрел и дотича зад нея.

— Не аз — прошепна тя, все още стиснала малката обелка от кора.

XVI.

Агония от строшено стъкло

Историята може да предсказва бъдещето също толкова сигурно, колкото добре утъпканият път може да те отведе у дома. Но отклониш ли се от него, можеш да се загубиш завинаги.

Из Въведението към „Уроци, открити в избледняло мастило“ от Леопейн хи Прест

53.

Рит се втурна презглава в бака на „Титан“. Наметалото му вдигаше прах зад него. Той дишаше тежко. Бедрата още го боляха от лудото препускане през целия Спокоен кът. Беше оставил коня си, запенен и треперещ, при едно от конярчетата на бойния кораб, което изглеждаше ужасено от състоянието на животното. Рит му бе хвърлил юздите и бе хукнал през „Титан“, за да стигне до Хадан.

Васалният генерал забеляза вихреното му пристигане от мястото си до един навигатор, който се взираше през далекоскопа си, и закрачи да го посрещне.

— Какво има? — попита генералът.

Рит спря запъхтян пред него. Вдигна кълбото на Скерен и се опита да си поеме дъх. Зрението му бе замъглено от сълзите, които още се мъчеха да отмият саждите от очите му. Сърцето блъскаше в гърдите му.

— Още един… — изпъшка той. — Още един сигнал…

Замаян от умора и вълнение, той се помъчи да се окопити, докато стаята се въртеше около него.

— Връхлетя преди малко… когато бях до кратера. — Посочи с трепереща ръка към кърмата на кораба. — Невероятно силен…

Хадан се втренчи в кристалното кълбо в ръката на Рит. Смръщи вежди, оглеждайки магнитите.

— Какво е станало с инструмента ти?

Рит разбираше смайването на генерала. Половината магнитни стрелки бяха изпопадали през гъстото масло и лежаха на дъното на сферата. Няколко още стояха по местата си и се въртяха лениво. Рит притисна с палец една пукнатина в кристала, за да запуши теча.

— Сигналът връхлетя с такава сила, че кълбото едва не отхвръкна от ръката ми. — Той го стисна по-здраво, уплашен, че всеки момент може да долети нов сигнал.

В Спокоен кът кълбото изведнъж се бе дръпнало рязко в дланта му. Наложи му се да го сграбчи с две ръце, за да го задържи. То обаче продължи да се тресе бясно и се напука от едната страна. Когато Рит се взря в него, магнитите трепереха настойчиво и медните нишки сияеха в маслото. После, една след друга, стрелките се откъснаха от осите си и бяха ответи от невидимите ветрове към задния край на глобуса. Останалите трепереха и се мъчеха да останат на мястото си като платна в буря.

Без да откъсва поглед от тях. Рит завъртя коня си в кръг. Щом установи посоката, препусна право назад към „Титан“.

Хадан се намръщи.

— Да не би сигналът да е дошъл от мястото на взрива?

— Не. От извън Спокоен кът.

Сигналът бе утихнал, преди да стигне до „Титан“, но явно идваше от по-далеч на изток.

— Покажи ми. — Хадан дръпна Рит до кръглата маса, където бе забодена една карта.

Рит изучи схемата на града и околността. Към навигационната карта бе прикрепено пътеводно стъкло. Той използва стрелката му, за да определи посоката. Сложи пръст върху градските докове и прокара линия право на изток, навън от картата. Продължи да сочи с ръка в същата посока през прозорците на носа.

— Дойде някъде от скалите на Далаледа — каза Рит. — Може би дори от върха на Булото.

Хадан изруга и се изправи. Завъртя се към далекоскопа на десния борд.

— Навигатор Прайс! Още ли виждаш ловния катер?

— Тъй вярно, генерале, тъкмо се доближава до скалите.

Рит се вцепени.

— Защо катер вече пътува нататък?

— За да провери един сигнал — процеди в отговор Хадан. — Оттам се издигна облак син дим. Мислех, че вероятно няма нищо, но все пак пратих катер да провери.

Рит стисна юмрук, знаеше, че това не може да е съвпадение.

— Те някак си са се озовали там. Бронзовото оръжие, а може би и предателите.

— И не само те. — Лицето на Хадан бе пребледняло. — Принц Микен е на борда на онзи катер.

— Какво? Защо?

Хадан закрачи бързо към една говорилна тръба, като извика ядосано през рамо:

— За да му дам да прави нещо. Но най-вече за да попреча на това копеле да си опетни още повече репутацията тук.

Рит последва генерала.

— Трябва да се прехвърля на „Пиул“. Да проследя този сигнал.

— Направи го. Аз ще пратя врана на командира със заповед да ти се подчинява.

Рит се завъртя, готов да се втурне към някой небесен сал и да полети към „Пиул“.

Хадан извика подире му:

— Аз ще отвържа този тромав бивол и ще те последвам. Но не ме чакай. Намери къде са се сврели онези предатели.

Рит махна с ръка, за да покаже, че го е чул. Представи си как „Титан“ влачи кила си по върхарите на дърветата, за да стигне до скалите. Половината от газовите му торби още не бяха закърпени. Но „Пиул“ бе невредим и би трябвало бързо да стигне до Булото.

„И все пак няма да съм първият там.“

Микен се приведе наляво от седналия водач на ловния катер. Погледна през тесния прозорец към издигащата се стена от черен камък. Забеляза редица стълби, изсечени в скалите. Проследи ги до мъглите долу.

Посочи натам и извика през рамото на водача към вирлианския капитан.

— Ей оттам се издигна димът. Сигурен съм.

И сякаш боговете искаха да потвърдят твърдението му, от мъглите точно там, където сочеше, излетя стрела и избухна в синкав облак.

Капитанът, Торин, се ухили широко.

— Прав си.

Вирлианецът, изглежда, бе наполовина джин. Беше толкова висок, че трябваше да стои с приведена глава и прегърбени рамене, за да не се удря в тавана на катера. Зад него двайсет бронирани рицари се бяха свили в тясната вътрешност на нападателния кораб. Сред тях имаше един чистокръвен джин, седнал на пода и сложил бойна брадва върху коленете си.

„Може да е роднина на Торин?“

— Трудно е да отклоним любезната им покана. — Торин се приведе към водача. — Спусни ни бързо през онези мъгли. Да не им даваме шанс да размислят.

Микен се ухили. Стисна с една ръка кожената примка, висяща от покрива, а другата сложи върху дръжката на меча си.

Торин го изгледа и се намръщи.

— Ти стой до мен, млади принце. Не смея да те върна на „Титан“ дори с най-малката вдлъбнатина в тази красива броня.

Микен скръцна със зъби недоволно, но имаше достатъчно ум да не спори.

Торин извика през рамо на легионерите:

— Стиснете си задниците и се молете на боговете си! Слизаме да цунем косматия гъз на Хадис.

Капитанът тупна водача по рамото.

— Свий балона и ни остави да паднем като камък.

Водачът дръпна една ръчка. Катерът потрепери — а после полетя право надолу.

Бързото падане издигна Микен на пръсти. Кръвта нахлу в главата му, а околният свят изчезна в мъглите. Микен затаи дъх, докато под кила им не се появи нова гледка.

Той огледа земята, носеща се към тях. Видя групичка каменни къщи в основата на скалите. Друг облак синкав дим разцъфтя от долната страна на мъгливата пелена, само за да бъде отвят от преминаването им. За миг му се стори, че зърна някаква фигура да потъва в едно от скалните жилища, но можеше да е само игра на сенките, докато катерът падаше.

Водачът бутна друга ръчка и огнепламовите горелки се включиха под тях, опърляйки тревистите могили долу. Под кила им се закълби дим и катерът рязко спря и увисна само на две педи над земята.

— Всички вън! — ревна Торин.

Кърмовият люк се отвори с трясък. Краят му се удари в земята достатъчно силно, за да подскочи. Джинът изскочи навън пръв, следван от рицарите. Неколцина останаха вътре и вдигнаха заредени арбалети към процепите в корпуса на съда.

Микен пусна примката и тръгна след излизащите от катера.

Торин го спря с ръка като желязна порта.

— Остани до мен, докато не добием някаква представа какво ни очаква.

Микен се наежи от такава предпазливост. Кръвта му се бе разгоряла. Пръстите му стискаха дръжката на меча. Трябваше да вложи всичките си сили, за да кимне.

Торин прецени положението навън само за миг и се насочи към рампата.

— Стой зад мен.

Микен го последва обезсърчен. Как можеше светлият принц на кралството да блесне, като се крие зад нечий гръб?

Но все пак се подчини.

Засега.

Задъхан, Канти се криеше с другите в една от каменните къщи, сгушени край скалите. Беше приклекнал до тесен като процеп прозорец. Лира стоеше до друг вляво от него, откъм зейналата врата. Пратик бе до нея. В дъното на малката стая кетра’кайският разузнавач вече бе закрил лампата си с кожено покривало. Джейс стоеше до Сеирл, хванал брадвата си с две ръце.

— Май някой е видял сигнала ти — изсъска Лира.

Канти се намръщи. Беше излязъл преди малко да изстреля вторите две избухващи стрели. Тъкмо бе пуснал втората, когато огромна сянка се появи над мъглите. Като не знаеше дали се приближава приятел или враг, Канти хукна да се скрие. Едва бе влязъл през вратата, когато зад него се разнесе свистене, придружено от рев и дим на огнепламови горелки.

Сега гледаше как рицарите се изсипват от катера, предвождани от един чудовищен Трошач в желязна броня.

Канти огледа кораба им.

Ловният катер приличаше на малка акула, застанала до каменен риф. Беше тесен и заострен, с балон, оформен за по-голяма скорост. Около кила му туфи суха трева горяха и тлееха, обгръщайки кораба в димна пелена. Все пак Канти лесно можеше да види редиците процепи по корпуса, откъдето вече стърчаха върховете на избухливи стрели. Дори острият нос на кораба бе всъщност върхът на гигантско стоманено копие, изстрелвано от балиста, скрита в едно отделение под вътрешната палуба.

Джейс се промъкна през стаята, за да надзърне над рамото на Канти.

— Може би трябва да се оттеглим в тунелите. Аз ги претърсих, докато чакахме. Не стигат много надълбоко, но се преплитат и образуват малък лабиринт.

— Не още — прошепна Канти.

Искаше да прецени заплахата по-добре.

„Освен това мразя тъмното.“

Огледа войниците, събиращи се отпред. Освен гигантския Трошач преброи петнайсет рицари. Вероятно вътре имаше още няколко. Легионерите се разгърнаха, надигнали лъковете и мечовете си. Неколцина се обърнаха към гората, но останалите насочиха вниманието си към къщите.

— Не можем да се отбраняваме тук — каза Лира и той я изгледа косо. Тя си играеше с един стоманен нож за хвърляне. Накрая насочи върха му назад към ниския праг, водещ към пещерите. — Трябва да намерим някаква теснина там отзад. Място, където да ограничим броя им, така че да можем да се защитаваме.

Канти хвърли поглед през рамо.

„Тя е права.“

Пратик изказа предпазливо възражение:

— Това ще ни спечели съвсем малко време. Те без съмнение ще ни изкарат с огън от всяка дупка, ако се изнервят прекалено.

Канти направи гримаса.

„Той също е прав.“

Но нямаха кой знае какъв избор. Той понечи да се извърне от прозореца, когато проблясък на ярко сребро привлече вниманието му обратно. От катера излезе грамаден вирлианец, следван от по-дребна фигура в ярка броня. Шлемът ѝ отразяваше дори нищожната светлина под мъглите.

Канти се вцепени.

„Микен…“

— Трябва да вървим — обади се Лира.

Канти стисна по-здраво лъка. Гледаше как брат му се приближава към редицата рицари, обърнати към къщите.

— Вие вървете — прошепна той на другите. — Намерете къде да се скриете.

Джейс направи крачка назад.

— А ти какво…?

— Ще кажа здрасти на брат си.

Изправи се и пристъпи към вратата.

Лира се обърна пак към прозореца си и изруга.

— Какво се надяваш да постигнеш, Канти? Ще те надупчат със стрели още преди да си направил и три крачки.

— Надявам се, че не — каза той. — Но така или иначе, едно такова отвличане на вниманието може да ви даде малкото допълнително време, за което говореше Пратик.

Канти обаче имаше и друга причина.

В блатата бе избегнал мечовете на убийците, но част от него бе започнала да вярва, че гибелта му е неизбежна, че тези последни няколко дни ги е получил само назаем. Все пак това отлагане му бе дало възможност най-после да ловува из Облачен предел и да срещне своята сестра, която бе много по-красива, отколкото имаше право да е — доказателство, че боговете имат извратено чувство за хумор.

Освен това, колкото и да му бе неприятно да си го признае…

„Длъжен съм пред Микен поне да се опитам.“

Представи си кутията, която бе дал на брат си, преди да замине за блатата, малката статуетка на двама братя, хванати за ръце. Спомни си за детските им години, как тичаха лудо из Върховръх, как се смееха под одеялата, как устройваха номера на нищо неподозиращите слуги, как крадяха сладки изпод носа на готвача. Взря се в бляскавия принц на обвитата в дим поляна.

„Той все още е мой брат.“

Може би Микен не знаеше нищо за опита за убийство. Може би щеше да успее да го убеди да прояви благосклонност към него — или поне снизходителност.

— Не отивай — настоя Джейс.

Молбата на калфата съвсем не бе толкова прочувствена като сбогуването му с Никс, но Канти му бе благодарен за загрижеността.

Все пак пристъпи към вратата.

— Вървете. Скрийте се. Аз ще направя каквото мога. Ако не друго, трябва да предупредя брат си за пророчеството на Никс. Кралството трябва да знае.

„Дори с цената на моята смърт.“

Пое си дълбоко дъх, вдигна лъка над главата си с две ръце и излезе от сенките в мъгливата светлина.

„Нека посветя поне толкова…“

При появата му стрелците замръзнаха в предпазлива изненада. Мечовете се вдигнаха по-високо. Някой пусна стрела, която се строши в каменната стена вдясно от него. Той отказа да трепне. Тръгна бавно към редицата рицари.

— Аз съм принц Канти! — извика. — Искам да говоря с брат си!

Микен се опита да излезе иззад високата алена фигура, но мъжът вдигна ръка и го спря. Дори под сребърния шлем морскосините очи на брат му блестяха срещу Канти.

— Къде са другите предатели? — извика в отговор Микен. — Кажи им да излязат!

Канти остави лъка на земята и прекрачи през него. Държеше ръцете си високо вдигнати.

— Тук няма предатели. Само хора, които се опитват да спрат една наближаваща гибел. Трябва да изслушаш какво имам да ти кажа.

Вече бе изминал половината разстояние до рицарите.

Микен се втренчи през редицата към него.

Крачките на Канти се разколебаха. Не заради омразата, изписана на лицето на брат му — макар че я имаше — а от мрачното злорадство на Микен. Родени от една и съща утроба и отрасли заедно, те се познаваха по-добре от всеки друг. Той видя как маската пада от светлото лице на Микен, разкривайки бушуващите отдолу сенки.

— Трябваше да умреш в блатата — извика Микен с натежал от жлъч глас. — Сега вече смъртта ти няма да е толкова лека.

Канти най-после спря.

„Трябваше да послушам Джейс.“

Микен се наслаждаваше на смайването на брат си. Рицарите преграждаха всеки път за отстъпление. Скоро съюзниците на Канти щяха да бъдат измъкнати от дупките си. Микен възнамеряваше да ги измъчва пред очите на брат си.

До него Торин извика:

— Хванете предателя! Пригответе се да претърсите скалите за други бунтовници!

Когато вирлианският капитан пристъпи напред, Микен го заобиколи. Искаше да гледа Канти повален на колене. Докато рицарите го натискаха надолу, брат му затвори очи, сякаш отказваше да приеме поражението си.

„О, ще видиш още по-лоши неща, преди да умреш, братко.“

Изведнъж Торин сграбчи Микен за рамото и го дръпна назад. Микен, чиято кръв се бе разпалила, се изтръгна от него с недоволно ръмжене.

Капитанът се хвърли отново напред.

— Залег…

От небето падна горящо буре и се разби пред редицата рицари.

Взривът отхвърли Микен назад. Той се удари в земята толкова силно, че въздухът излетя от дробовете му. Мъчейки се да вдиша, загледа как коремът на един небесен сал минава над него. Тъмната сянка на още една запалителна бомба се изтърколи от кърмата.

Микен се сви на кълбо, докато тя избухваше зад него.

Светът потъна в огън и дим.

Докато Микен кашляше и хриптеше, Торин го вдигна. Зад тях ловният катер стреляше към атакуващия съд, но той вече потъваше обратно в мъглите. Вече стъпил на крака, Микен се обърна. Канти се бе освободил от ръцете на рицарите и тичаше към каменните къщи. В движение грабна лъка си от земята.

„Не…“

Микен се изтръгна от ръцете на Торин и хукна след брат си през дима.

Капитанът изруга, а после го последва, като крещеше заповеди:

— След принц Микен! Пазете го!

Зад Микен ловният катер включи огнепламовите си горелки. Понесе се с рев към небето. Нападателният кораб не смееше да остане на земята. Беше прекалено уязвим при наличието на враг, криещ се във висините. Само във въздуха такъв съд можеше да оправдае името си и да се превърне в истински ловец.

Честно казано, на Микен не му пукаше какво става горе.

Той се съсредоточи върху земята, върху брат си. Отпред Канти се шмугна през една врата и изчезна. Микен си спомни как като деца си играеха до безкрай на ловец и плячка, често се криеха в килерите или скачаха през парапета на стълбището един върху друг.

Микен се усмихна.

„И аз винаги печелех.“

54.

Никс — беше приклекнала под събраните колони на арката в центъра на тъмния площад — чу далечна гръмотевица. Беше с гръб към медната врата и гледаше тежко дишащия Аамон. Макар да бе все така слаба, поне зрението ѝ се връщаше.

Беззвучна мълния проблесна в назъбени линии от една от колоните с кристален връх и се разля по черните облаци, сякаш подхранваше по някакъв начин тъмните небеса.

Варгърът се присви и се огледа, присвил уши.

— И мен ме е страх — прошепна тя.

„Особено от това къде трябва да отида сега.“

Вдигна ръка към носа на варгъра. Аамон спря тежкото си дишане, колкото да я подуши и да я близне, после побутна дланта ѝ, сякаш за да каже: „Какво искаш?“.

Тя си спомни за заповедта, която му бе дал Грейлин. Имитира я, като обхвана с жест пространството непосредствено пред медната врата, а после се хвана за китката с другата ръка.

— Пази — каза твърдо.

Очите на Аамон заблестяха и се присвиха леко — после той се отдалечи на няколко крачки и се обърна навън, с опашка към вратата. Изръмжа предизвикателно към света.

— Добро куче — прошепна тя.

Той махна с опашка, за да покаже, че я е чул.

Никс стана, макар че ѝ бяха нужни два опита при отмалелите ѝ нозе.

Фрел се приближи.

— Достатъчно силна ли си за тези стълби?

— Мисля, че да… — прошепна тя, а после се изправи и добави по-твърдо: — Да.

Хвърли поглед към медната врата. Оттатък прага лампата на разузнавача бе разкрила каменни стълби, виещи се надолу. Всички щяха да слязат по тях с изключение на кетра’каите, които щяха да пазят пътя за отстъпление при нужда, заедно с Аамон.

Ксан обаче щеше да дойде с тях. Тя стоеше до Райф и Шая.

— Ами тогава да вървим — каза Фрел.

След като никой не възрази, минаха през вратата. Шая вървеше отпред, с Райф зад нея. Следваше ги Фрел с лампата на разузнавача в ръка, а Никс и Ксан останаха последни.

Стъпалата — изсечени в черния камък на планинския връх — бяха достатъчно широки, та двама души да вървят един до друг. Никс вървеше до Ксан, която бе също толкова изтощена като нея. Старицата се подпираше тежко на тоягата си.

Слизаха все по-надолу. Подземният мрак сякаш поглъщаше светлината на лампата. Никс си представи как стигат чак до огнената сърцевина на земята. Би се заклела, че дори долавя дъх на сяра.

Отпред бронзовите нозе на Шая кънтяха по стъпалата като биенето на някаква погребална камбана. Никс се стараеше да не изостава, но краката ѝ започнаха да се уморяват. До нея Ксан също забави ход, дишаше хрипливо. Скоро изостанаха от другите. Шая изчезна зад един завой на стълбището, също и Райф. Фрел се забави, осветявайки стълбите с лампата.

„Колко още има?“

Отговорът дойде, когато екотът от стъпките на Шая смени тоналността си — от бронз върху камък на по-острия звън от метал върху метал.

Пред тях засия светлина.

Привлечена от яркото сияние, Никс се разбърза. Дори Ксан не изоставаше от нея. Свиха зад завоя на стълбите и се озоваха в ослепително ярко пространство. Никс премигна срещу блясъка, който имаше цвят на мед.

Райф стоеше на границата на тази светлина, засенчил очите си с ръка.

Пред тях Шая куцукаше по меден под. И отново металът засияваше при всяка нейна стъпка, само че после не угасваше, а следите ѝ ставаха все по-ярки, разстилаха се и се отразяваха в стените.

Никс спря до Фрел и Райф.

Медната стая бе кръгла, с размерите на една четвърт от деветото ниво на Манастира, само че тук нямаше горящи клади. Вместо това по средата на стаята имаше голяма стъклена маса. Стените се извиваха, за да образуват заоблен купол. Никс забеляза, че очертанията на тавана повтарят онези на каменните арки горе.

Райф направи собствено сравнение, докато пристъпваше предпазливо в стаята.

— Прилича на изправено яйце — прошепна. — Намерих Шая на подобно място, само че онова беше десет пъти по-малко. И изглежда, някой се е опитвал да счупи това яйце.

Тя го последва, като внимаваше за големите парчета счупено стъкло по пода, и видя, че е прав. От всички страни по стените се редяха сияещи полици. На тях вместо прашни томове имаше правоъгълни блокове от най-прозрачния кристал. Бяха хиляди и хиляди. За съжаление половината бяха съборени от полиците и лежаха разбити на металния под. Дори централната маса бе разцепена от широка пукнатина.

Щом наближи масата, Шая забави крачка. Вдигна ръка към гърлото си, докато сякаш оглеждаше щетите… а после я подмина с куцукане.

В този момент от масата бликна стълб светлина, който се стрелна към сводестия покрив. Трептеше и пулсираше, сякаш ги предупреждаваше да не се приближават.

Никс засенчи очи от яркостта му.

Стълбът продължи да трепка още няколко мига, а после се сви в идеална сфера от светлина, сияеща над напуканата маса.

Гледката напомни на Никс за газовото сияние на Примамката на лъжеца — феномен, който хората виждаха понякога да се носи в по-тъмните дебри на блатата.

Пред очите им в сферата се появиха цветове: изумрудено и синьо във всякакви оттенъци, потоци от млечнобяло, ивици от по-наситено бронзово и кафяво.

Шая продължи да куцука през стаята. Дори Райф я остави да върви сама, привлечен към масата от любопитството си. Цветовете в сферата се вихреха и кръжаха, а после бавно започнаха да образуват глобуса на някакъв свят.

Суша се издигаше, морета нахлуваха, облаци се носеха над повърхността.

— Що за магия е това? — попита Фрел и протегна ръка към сиянието.

— Недей — предупреди го Райф и отстъпи назад.

Фрел не му обърна внимание и смело прекара ръка през глобуса. Пръстите му минаха безпрепятствено, само раздвижиха леко образа, както когато плъзнеш ръка през дима на огън. След миг обаче миражът се върна към предишната си форма.

Никс се взираше като хипнотизирана. Пред нея светът се въртеше бавно, разкривайки всяка брегова линия, планински масив и море. Докато всички тези земи минаваха пред нея, тя оглеждаше повърхността.

— Не виждам тук нищо, което да прилича на Короната — прошепна тя. — Това не може да е нашата Земя.

Фрел кимна.

— Трябва да е светът на старите богове — мястото, откъдето са дошли.

Образът от време на време се накъдряше, сякаш повредата в масата се опитваше да попречи на разкриването на този свят. Но засега все още се държеше.

Райф погледна през стаята.

— Шая…

Доловила загрижеността в гласа му, Никс заобиколи да застане до него. Бронзовата жена бе стигнала до другия край на стаята. Там на стената имаше висок меден щит, ограден с ръб от дебело стъкло. Мрежа от медни и стъклени тръбички криволичеше през стъклото и потъваше в стената.

— Прилича ми на пашкула, в който я видях за първи път — каза Райф.

Шая посегна към рамото си и съдра робата. Тя се свлече около глезените ѝ, разкривайки голотата ѝ пред всички. Шая прекрачи дрехата и се качи по късата рампа, водеща към нишата.

— Не. — Райф забърза след нея, явно уплашен от най-лошото.

Останалите го последваха, но закъсняха. Шая се обърна с гръб към щита и се притисна към него. Когато контактът бе установен, подът се разтърси от мощен звън. Шая се изправи рязко, отметна глава назад и тя издрънча в медта.

Само след миг стъклото около нея изсветля. Медният щит засия. Златен еликсир потече по кристалните тръбички. Подът под краката им запулсира. Никс го усещаше в костите си, като туптенето на някакво огромно сърце, което черпи сила отдолу. Самият въздух се изпълни с енергия.

Докато гледаха, цялата тази яркост — на кристалното стъкло, златната течност и сияещата мед — се просмука в Шая. Бронзът ѝ заблестя като току-що излят. Фигурата ѝ сякаш се разтопи и потече. Драскотините и вдлъбнатините изчезнаха. В очите ѝ сега грееше светлина, която можеше да се опише само като болезнена. Пръстите ѝ се сгърчиха страдалчески.

Райф пристъпи напред, но Фрел го спря.

— Шая — изстена Райф.

След няколко мига светлината започна да помръква. В същото време бронзовата фигура стана по-твърда. Всякакво изражение се оттече от лицето на Шая. Ръцете ѝ се прилепиха към медта. После клепачите ѝ се спуснаха, не като на заспиващ човек, а по-скоро като затварянето на мънички люкове. Шая стоеше неподвижно, а светлината около нея се стопи до слабо сияние.

А после пулсирането на пода също утихна.

Всички бяха затаили дъх.

— Какво стана? — попита Фрел.

Никс се взираше в пустотата пред себе си.

— Мисля… мисля, че тя ни напусна.

Райф крачеше нервно пред сияещия пашкул и кършеше тревожно ръце. Дишаше тежко и все още се чувстваше замаян. Чуваше как другите си шепнат, докато той стоеше на пост.

Спомни си как бе намерил Шая в съвсем същата поза, сияеща бронзова статуя в златна паяжина. Спомни си за смайването и несравнимия ужас на онзи момент.

Сега всичко си бе отишло, угасено като свещ в тъмното.

Спря и започна да се моли на бронзовата статуя: „Моля те, не си отивай.“

И все пак осъзнаваше егоизма в молбата си. Взираше се в тялото ѝ, върнато отново към бронзовото си съвършенство. Спомни си одевешните си притеснения, когато я гледаше как куцука по медния тунел: „Може би изобщо не трябваше да излизаш от яйцето си. Този свят е прекалено суров дори за жена от метал.“

Може би желанието му се бе сбъднало.

Пренебрегвайки риска, той се качи по рампата и застана в сиянието ѝ. Вдигна ръка и посегна към гърдите ѝ. Опря длан в бронза, който бе топъл като обикновена плът.

Просълзи се от загубата си.

И все пак трябваше да я остави.

„Остани в мир, мила Шая.“

Наведе поглед и свали ръката си — и усети как нечии топли пръсти я хващат.

Взря се в очи, които блестяха в съвършено лазурносиньо; стъклото бе толкова живо, че никой не би казал обратното. Тя сведе глава в знак на благодарност. Вдигна ръка ѝ я сложи на бузата му. Люлчината песен на майка му зазвуча отново в главата му, само че много по-силна отпреди.

Тя го пусна и мина покрай него. Движеше се невъзмутима в своята голота. Другите се приближиха. Шая отиде до една част от стената вляво от пашкула. Махна с ръка и медта изчезна като дим, разкривайки ниша.

Отвътре бликна светлина. Идваше от кристален куб, нашарен с медни жилки, в чиято сърцевина пулсираше златна маса.

Тя го извади много внимателно и го притисна към голия си пъп.

Райф си спомни за мините на Варовиково, за ифлелена Рит, който бе влял своя кръвороден еликсир на същото място. Спомни си как животът на бедното момиче бе преминал в Шая, за да я събуди за суровия свят.

Този път обаче нямаше ужас.

Кристалният куб засия по-ярко… а после потъна в бронзовата ѝ плът и изчезна. Сякаш Шая вкарваше в себе си ново сърце, достатъчно силно да издържи на този свят.

Той хвърли поглед към другите, които изглеждаха не по-малко смаяни.

Шая отиде от другата страна на пашкула и повтори жеста си, отваряйки втора ниша. Оттам не я посрещна сияние. Тя извади отвътре кристален куб върху поставка. Стените му бяха толкова прозрачни, че почти не се виждаше. Тя го вдигна от поставката и се обърна. После тръгна към стъклената маса, където бавно се въртеше трепкащият свят.

Може би нейният свят.

Всички я последваха.

Тя хвана куба с две ръце и в него се вля мека светлина. Шая най-сетне заговори. Това не бе предишният шепот, а по-силен и по-ясен глас. Все пак личеше, че ѝ е трудно.

— Много… е било загубено — каза тя. Хвърли жален поглед към счупеното стъкло по пода. — Аз не съм яла… цяла.

Райф преглътна, спомняйки си какво бе казала Ксан на Пратик. „Шая носи в себе си духа на стар бог, който още не се е успокоил напълно.“ Може би това все още важеше.

— Мога само да се надявам да направя достатъчно. — Гласът ѝ спадна до шепот, но не от слабост, а от объркване и страх. — Ще ви покажа каквото мога… ще споделя малкото, което ми бе оставено от липсващия Пазител.

Погледна назад към пашкула.

Райф също се взря нататък намръщен. „Да не би някой друг да е стоял там и да си е тръгнал?“ Ако бе така, усещаше, че това е станало много отдавна.

Шая отново изгледа тъжно останките в стаята. Райф се зачуди дали щетите тук са нанесени умишлено, или се дължат на някакво земетресение, може би когато в далечното минало Булото се е издигнало.

Фрел се примъкна по-наблизо.

— Шая, какво можеш да ни покажеш?

Тя върна вниманието си към кристалния куб и прокара длан над него. Трепкащият свят пред нея изведнъж изхвърли пламтящо слънце, което се стрелна през стаята и увисна високо във въздуха като ярък фенер. После се отдели и сребриста луна, която закръжи над главите им, обикаляйки въртящия се свят.

На Райф му се замая главата от цялото това зрелище.

— Така се започна… — изрече напевно Шая и махна отново с ръка. — Преди над триста хилядолетия…

Въртенето на глобуса постепенно се забави. Докато това ставаше, земи потъваха, океани кипваха и ветрове разяждаха планините. Мощни земетресения разкъсваха света, издигайки нови брегове и унищожавайки други. Накрая въртенето спря напълно и едната страна остана да пламти под слънцето, а другата тънеше в мрак и сенки.

И все пак времето продължаваше да тече пред очите им. Лед се трупаше от тъмната страна, докато слънцето превръщаше другата в пясък. Между тези две крайности една здрачна ивица опасваше света, червеникава в единия край, сенчеста в другия. Земите в тази ивица блестяха от гори и реки или бяха нашарени с високи планини и вълнообразни зелени хълмове. Сини океани се вихреха около всичко това, опасвайки този нов свят.

Само че той не беше нов.

Никс се приведе по-наблизо, взирайки се ококорено и немигащо в северната част на този здрачен пръстен. Гласът ѝ бе изпълнен с неподправено смайване.

— Това е… Това е нашата Корона.

При това разкритие Никс залитна назад, сякаш разстоянието можеше да опровергае думите ѝ. Отказваше да го повярва, но знаеше, че е вярно.

— Земята някога се е въртяла — ахна тя. Опита се да побере тази мисъл в главата си, но тя ѝ изглеждаше прекалено огромна.

Фрел се обърна към Шая.

— Не разбирам. Какво е спряло въртенето ѝ?

Тя се взираше в замръзналия глобус.

— Не мога да кажа. Много е било загубено…

Никс направи още една крачка назад и под петата ѝ изхрущяха кристали. Тя усети мащабите на знанието, натрошено и унищожено тук. При хрущенето Шая трепна, сякаш за да потвърди това.

После се обърна към Фрел.

— Това не е въпросът, който трябва да зададеш.

— Тогава кой е?

— За да разбереш… — Шая върна вниманието си към трептящия образ на Земята. Прокара ръка над куба в дланта си. — Сега видя миналото. А това е, което ще стане.

Те се вгледаха, но като че ли не ставаше нищо. Земята оставаше неподвижна, с една пламтяща страна и една замръзнала. А после нещо прелетя покрай рамото на Никс, сребърен проблясък. Тя се приведе стреснато, само за да осъзнае, че това е сияещата луна.

Изтръпна. Знаеше какво ще се случи.

Луната заобиколи, минавайки призрачно през Фрел и Райф. Ксан вдигна тоягата си срещу нея, но тя прелетя и през дървото. Кръжеше около трепкащия свят, приближаваше се все повече — отначало бавно, после по-бързо.

Накрая направи една последна обиколка и се заби в него. Ударът разтърси образа над масата. Вълни на разрушение плъзнаха от мястото на сблъсъка, заличавайки всичко по пътя си: земи, океани, лед и пясък. Нищо не бе пощадено. Само след миг развалините на Земята сияеха пред зашеметените им лица.

— Лунопад… — прошепна Никс. — Онова, което зърнах във видението си.

— Пророчеството на яр’врен — промълви Ксан.

Шая огледа стаята.

— Ето това ме събуди. Ние, Спящите, стоим заровени в дълбините на света, докато не се появи нужда от нас. Но ние не сме единствените стражи, оставени тук, докато светът се забавяше. Онези преди нас…

Млъкна и се намръщи, явно търсеше думи да обясни, или може би просто се опитваше да пришие онова, което знаеше, върху дупките от знанието, разбито на пода. Започна отново.

— Онези преди нас, те са вложили дарби в други, посели са ги в кръвта им, създавайки вместилища за спомени. Те са били живи стражи, които са бдели, докато ние спим, и са можели да се променят заедно със света, за разлика от нас. Те са били създадени, за да поддържат една вечна памет, споделена и запазена сред големия им брой.

Никс задиша по-тежко и затвори очи.

„Аз познавам тези стражи.“

Спомни си нападението в блатата, когато съзнанието ѝ се сля с отмъстителната орда, връхлитаща Брайк. Тя бе споделяла очите им, копнежите им — но също така си бе представяла двете огнени очи, отвръщащи на погледа ѝ. В онези моменти долавяше по-великия разум зад този поглед, нещо безвременно и мрачно, студено и непознаваемо. Неговата необятност я бе уплашила.

Отвори очи и видя, че Шая я гледа. На бронзовото ѝ лице блестеше същата тази древност.

Никс разбра, че огненият разум в блатата е равен на това, което лежеше тук. Онези огромни очи — взиращи се от мрака към нея — не бяха просто споделените умове на живеещите в момента прилепи. Бяха всичките им умове, минали и настоящи, спомените на всеки прилеп, живял някога, простираха се надалеч в древното минало — всичко това обединено в една сила.

Шая сякаш прочете на лицето ѝ зараждащото се разбиране и кимна. После хвърли поглед към другите.

— Дарът, който са получили тези живи стражи… ние Спящите също го имаме.

— Говориш за юларната песен — каза Ксан. — Това е и наша дарба.

Шая се усмихна тъжно.

— По погрешка.

Никс трепна, но Ксан изглеждаше втрещена, наранена.

— Не искам да кажа нищо лошо с тези думи — утеши я Шая. — Тази дарба е преминала у вас много отдавна. Може би с помощта на някаква болест, може би чрез смесица от отрова и кръв. Но веднъж попаднало там, семето е намерило плодородна почва, и тъй като е носело полза, която си струва да се предаде на поколенията, е пуснало дълбоки корени у един благословен народ.

— Кетра’каите — каза Ксан.

— А може би и у други. — Бронзовото чело на Шая се смръщи недоволно. Тя отново се запъна, може би бе срещнала нова дупка в паметта си. — Не само, че това семе се е разпространило по невнимание, но и дарбата… се е променила, докато ние сме спали, и е пуснала разклонения, които никой не си е представял.

Погледът ѝ намери отново Никс.

Фрел прекъсна речта ѝ. Той обикаляше около масата и се взираше в сияещите развалини на Земята.

— Всичко това е много интересно, но не върху него трябва да се съсредоточим. — Лицето му бе смръщено от тревога. — Лунопадът. Кога ще стане?

Шая стисна устни и се намръщи.

Райф притисна длани една към друга.

— Моля те, не казвай пак „много е било загубено“.

Лицето на Шая омекна и тя посегна да го докосне по ръката.

— Не е това. Но променливите са много. Дори за мен. Мога да дам само приблизителен отговор.

— Кога ще стане? — настоя Фрел.

Шая заговори по-тихо.

— След не повече от пет години. Може би само след три.

Фрел наведе глава, явно обмисляше това страшно предсказание. Никой друг не продума. Алхимикът въздъхна и вдигна отново лице към Шая.

— Тогава как можем да го спрем?

Шая се обърна към развалините на Земята.

— Не можете.

55.

Рит стоеше до щурвала на „Пиул“. Командирът на бойния кораб бе от другата му страна. Оттатък извитите прозорци на носа редица черни скали разделяше света отпред, с мъгла долу и тъмни облаци горе. Две колони дим се издигаха някъде от подножието на скалите.

Рит стискаше в ръка напуканото кълбо, вперил поглед напред. Проклинаше дългото време, което му бе отнело да се прехвърли на „Пиул“, да обърне огромния боен кораб и да го подкара към Булото. Явно в подножието на скалите вече се бе завързала някаква схватка. Докато се приближаваха към тези тъмни чукари, два огнени проблясъка бяха озарили мъглите отпред.

Сега всички на бака наблюдаваха небето.

„Какво ли става под онези мъгли?“

— Там! — обади се Браск и посочи наляво.

Върхът на един сив балон проби бялата пелена, после потъна отново. Изглежда, се отдалечаваше от скалите.

Браск го разпозна с един бегъл поглед.

— Небесен сал.

После се подаде друга, по-остра перка на черна газова торба, която теглеше със себе си корпуса на тесен съд със заострен нос.

— Ловният катер — каза Рит.

— Преследва сала. — Браск се премести на другия прозорец и загледа как гонитбата минава от лявата им страна.

Ловният катер отново потъна в мъглите. Малки огнени проблясъци озариха облаците, когато нападателният съд се опита да изкара на открито плячката си с избухващи стрели, изтласквайки я от скалите.

Рит се надяваше, че Микен се намира на сигурно място в онзи катер. Ифлеленът бе хвърлил големи усилия да превърне принца в полезен инструмент. Щеше да е много лошо да го загубят сега.

Навигаторът хвърли поглед към Браск.

— Да завием ли, за да се включим в битката?

— Не, ние не сме толкова подвижни като катера. Докато извъртим „Пиул“, всичко ще е свършило. Освен това… — Той посочи по-далеч вляво през прозорците. — Изглежда, няма да има нужда от помощта ни.

Рит мина от онази страна и пред него се разкри по-широка гледка.

Зад тях грамадата на един издут балон се влачеше подире им. Хадан бе вдигнал „Титан“ и сега ги следваше, включил всичките си горелки. Беше впечатляващо колко бързо васалният генерал бе подкарал войските си, особено при положение че половината балон на бойния кораб бе разкъсан. Краищата му плющяха, докато той се носеше ниско над облаците. Все пак извършените ремонти бяха позволили на „Титан“ да се издигне достатъчно, за да мине лодката му над върхарите на дърветата — макар и не над мъглата. Под балона корабът се носеше през облаците, оставяйки светеща диря с огньовете на горелките си.

Сивият балон се показа пак за миг, а след него и по-заострената форма на газовата торба на ловния катер. И двата се скриха отново. Все пак траекторията на тази гонитба бе ясна. Катерът подкарваше плячката си право към „Титан“.

Разчитайки, че тази работа ще се нареди от само себе си. Рит се върна заедно с Браск до щурвала. Командирът явно бе стигнал до същото заключение. И двамата се обърнаха към скалите отпред.

— Готови за пълен стоп! — изрева Браск към екипажа на бака. — Спрете ни току до онези скали. — Командирът посочи един мъж, застанал до говорилна тръба. — Прати заповед всички катери и салове да бъдат натоварени с хора и готови за спускане.

Рит гледаше как скалната стена се издига пред тях.

„Толкова сме близо…“

Сведе поглед към топката, която продължаваше да държи. Малкото магнитни стрелки, останали на мястото си, потрепваха върху осите. Всички сочеха напред.

— Улавям сигнал — каза Рит. Пристъпи към Браск. — Идва точно отпред.

Завъртя кълбото, като внимаваше за маслото, процеждащо се през пукнатината в него. Опитваше се да получи по-точно показание. Наклони го към основата на скалите, но магнитите само загубиха ясната си ориентация.

„Не…“

Сърцето му се разтуптя. Когато завъртя кълбото обратно и наклони магнитите нагоре, стрелките се стабилизираха.

Обзе го трепет.

Браск сигурно бе забелязал вълнението му.

— Какво стана? Помръдна ли?

— Не. Още сочи право на изток. Но не идва отдолу. — Той се взря в тъмните облаци, кълбящи се над скалите. — Идва от Булото.

— Сигурен ли си?

Рит затаи дъх и завъртя отново кълбото насам-натам. Кимна бавно.

— Артефактът определено е там горе.

Командирът се намръщи.

— Ами Микен? Не трябваше ли да търсим и принца?

Рит поклати глава.

— Не знаем дали Микен е долу при скалите. Най-вероятно вече е на борда на онзи катер. — Погледна през рамо към далечния край на извитите прозорци. — Така или иначе „Титан“ несъмнено може да се погрижи за благополучното връщане на Микен.

— Тогава какво предлагаш?

Рит вдигна кълбото.

— Отиваме към Булото. Ще се сдобием с онзи артефакт за доброто на кралството.

„И за мое собствено добро.“

Стисна юмрук. За да има някаква надежда да постигне върховната си амбиция — да се издигне до могъщество, по-голямо от това на всеки крал или император — трябваше да подкрепя Халенди, всячески да се старае да насочва събитията иззад трона. За добро или за зло, съдбата му бе обвързана с тази на кралството.

„Поне засега.“

* * *

Грейлин се сви, когато нов огнен взрив озари облаците зад небесния сал. Беше достатъчно близо, за да го заболят очите. Висеше на една кожена дръжка до отворената врата на кърмата. Всъщност Дарант бе накарал да махнат цялата врата, за да им е по-лесно да изтъркулват запалителните бомби отзад.

Пиратът извика от предния край:

— Този за малко да ни влезе право в задника! Но пък такъв беше планът, нали?

На носа Дарант се приведе над дъщеря си. Глейс бе поела руля и педалите на сала и ги водеше майсторски през мъглата.

„Не, планът не беше точно такъв.“

На „Врабчарят“ бяха видели през далекоскопа на Хик как един ловен катер се спуска към скалите. Явно легионерите бяха забелязали същия облак дим, който бе привлякъл и бързолета. За нещастие другият кораб бе пристигнал преди тях. Грейлин и Дарант трябваше бързо да преразгледат плана си за спасение на хората, пратили този сигнал.

Грейлин се взря в празния трюм на небесния сал. Там имаше още две запалителни бомби, привързани от вътрешната страна на корпуса. „Врабчарят“ не можеше да задели повече. Преди малко бомбардировката им бе постигнала желаната цел да подмами ловния катер. Надяваха се да отворят зад себе си достатъчно свободно пространство, за да може „Врабчарят“ да се спусне покрай скалите и да подбере другите. По онова време Грейлин бе разчитал, че повечето легионери или ще са на катера, или ще бъдат привикани обратно на него.

„А няма да тичат по земята в преследване на един млад принц.“

Когато салът се бе спуснал от облаците, Грейлин бе забелязал, че легионерите са се разгърнали пред група каменни къщи. По средата между скалите и войнишката редица двама рицари държаха една коленичила фигура.

Принц Канти.

В онзи момент Грейлин почувства облекчение, че са се потвърдили подозренията му, че синият дим идва от Никс и другите. Двамата с Дарант бързо пуснаха две запалителни бомби — половината от запаса им — за да освободят принца и да разпръснат легионерите. После ловният катер стреля по тях и ги накара да побягнат.

Преди да потънат в облаците, той бе зърнал как нападателният съд се издига, за да ги подгони — но също така бе видял, че легионерите тичат след Канти.

За жалост салът не можеше да се върне да му помогне, не и с тази акула по петите си. Сякаш за да му напомни това, нов огнен взрив избухна толкова близо, че в трюма нахлу дим.

Глейс извика от щурвала:

— Огнепламът ми почти свърши!

„Значи определено не можем да се върнем.“

Оттук нататък всичко зависеше от „Врабчарят“. На бързолета все още му бяха останали няколко бомби и Грейлин се надяваше да са достатъчно, за да си разчисти път и да разгони легионерите, докато успее да прибере другите.

Знаеше, че шансовете за успешна спасителна операция са малки, почти нищожни.

„Да не би за пореден път да не оправдах доверието на дъщерята на Марейн?“

Единствената част от плана им, която се увенча с успех, бе отклоняването на ловния катер. Нямаше начин „Врабчарят“ да спаси другите с тази акула, пазеща там.

Грейлин намери мъничко утешение в този факт.

Изведнъж Глейс наклони рязко сала настрани и го издигна нагоре — и тъкмо навреме. Едно голямо копие се стрелна от мъглите зад тях и забърса кила им. Отдолу се чу чупене на дъски и целият съд се разлюля. Ударът ги изхвърли от мъглата обратно в открито небе. Грейлин се залюля на кожената дръжка, взирайки се през кърмата. Ловният катер изскочи от облаците зад тях, много по-близо, отколкото той подозираше. Балонът му се издигна бързо, издърпвайки на открито смъртоносната лодка, като оголи целия ѝ кил.

Вместо да се гмурне отново към тях, ловният катер описа кръг и включи горелките си, като едва не подпали балона на сала. После полетя на висока скорост право към скалите.

Краката на Грейлин опряха в пода, когато Глейс изравни сала.

Той се намръщи към отдалечаващия се ловен катер.

„Защо си тръгва? Какво би могло да го привлече обратно толкова бързо?“

По-нататък, край скалите, видя един огромен боен кораб да прехвърля ръба и да поема през Булото. Не разбираше накъде отива, но се страхуваше, че може да направи обратен завой като катера.

— Грейлин! — извика разтревожено Дарант.

Той се обърна към носа. Точно пред тях гигантски издут балон изпълни света, носейки се към тях. Сега Грейлин разбра защо ловният катер си бе тръгнал.

Вече нямаше нужда от него.

Канти водеше другите през мрака. Бяха се оттеглили в лабиринта от тунели, който навлизаше в скалите зад къщите. Джейс носеше лампата. В нея бе отворен само един малък процеп, колкото да осветява пътя им. Потното лице на калфата бе като втора лампа — отразяваше оскъдната светлина и лъщеше от ужаса му.

От всички посоки ехтяха викове. Трепкащите пламъци на факли ги подкарваха ту насам, ту натам, и даже едно ниво нагоре. През цялото време се мъчеха да не останат приклещени в някоя задънена пещера. Канти помнеше предупреждението на Пратик, че могат да ги изкарат с огън от такава дупка. Единственият им шанс бе да не спират да се движат.

Канти таеше една надежда. Още виждаше как небесният сал го бе освободил. Той бе дошъл от „Врабчарят“, което означаваше, че бързолетът трябва да е наблизо. Ако бе така, групата му трябваше да издържи достатъчно дълго, за да бъде спасена.

Но тази задача ставаше все по-трудна.

Зад тях отекна вик.

Той се обърна и видя, че Лира е приклекнала ниско, с протегната назад ръка. Една фигура пристъпи със залитане в малкия кръг светлина и се просна на земята с нож в гърлото.

Лира се втурна назад към тялото и издърпа камата си.

— Не спирайте — изсъска тя.

Канти бе сложил стрела на тетивата си. Малко след като навлезе в тези тунели, бързо започна да съжалява за избора си на оръжие в такова тясно пространство, особено пък на тъмно. Горният край на лъка му все закачаше ниския таван или пък лакътят му се удряше в стената. Вече беше пуснал, без да иска, две стрели, които отлетяха в мрака.

Сега следваше примера на Сеирл. Кетра’кайският разузнавач се промъкваше странично. Беше сложил стрела на тетивата, но не я изпъваше. Вече бе показал колко бързо може да стреля, ако се появи някоя мишена. За щастие рицарите, които ги търсеха, носеха факли и лампи, което ги правеше лесни за забелязване. Разузнавачът бе повалил двама. Канти смяташе, че може би и той е одраскал един.

Все пак не се заблуждаваше. Не можеха да се задържат пред преследвачите си още дълго.

Канти ги поведе по една извивка на тесния тунел. Като свърна зад завоя, отпред засия слаба светлина, което подсказваше, че се приближават към място, където пещерите излизат отново в скалните домове. Преди малко се бяха качили по едно стълбище, за да стигнат до това второ ниво. Ако се появеше „Врабчарят“, би трябвало да могат да скочат долу и да изтичат до него.

Дотогава трябваше да се крият в мрака.

Стигна до един напречен тунел и поведе групата по него, така че да остави слабата светлина зад тях. Докато вървяха по тъмния проход, пред тях грейнаха светлини и разкриха група рицари, чакащи в засада.

Микен се изправи до рамото на един вирлиански гвардеец.

— Скъпи братко.

Други двама рицари бяха коленичили отпред, скрити зад един вдигнат щит.

Сеирл пусна една стрела, която отскочи от щита. Другият рицар стреля с арбалет и кетра’каят падна със стрела в окото.

Канти вече бе поднесъл една тлееща свещица към скъсения фитил на вързаното към стрелата му яйце. Докато Сеирл падаше, той изпъна лъка и стреля. Успехът му не бе по-голям от този на горянина. Щитът на рицаря спря стрелата — но яйцето избухна в огромен облак син дим.

Докато чакащите в засада кашляха и се давеха, стена от дим нахлу в тунела и заля Канти. Той избута всички зад завоя.

„Но накъде да вървим?“

Отговорът дойде с мощен рев на огнепламови горелки. Тътенът долетя от лявата му страна, от мястото, където слабата светлина огряваше извития проход.

„Врабчарят…“

Той забута всички нататък, но грабна лампата на Джейс и смъкна коженото ѝ покривало. Пламъкът засия по-ярко.

Джейс се дръпна от светлината.

— Какво…?

— Към „Врабчарят“ — нареди Канти и го бутна напред. — Аз ще подмамя брат си.

Заотстъпва в другата посока. Знаеше, че Джейс и другите ще имат нужда от всеки миг, за да стигнат до мястото на срещата, което означаваше да задържи повечето легионери в пещерите.

— Аз ще заобиколя — обеща Канти. — Ще се видим там.

Те се поколебаха — или поне Джейс. Но Лира хвана калфата и го помъкна, като буташе Пратик пред себе си.

След като те тръгнаха, Канти се задържа на кръстопътя достатъчно дълго, за да може димът да се поразсее. Светлините от засадата на брат му изплуваха отново от мрака.

„Което означава, че те също могат да видят лампата ми.“

Изчака оттам да долети вик и пое надясно, надалеч от Джейс и останалите. Докато тичаше, остави лампата на бедрото му да свети. Трябваше да е сигурен, че ще привлече брат си след себе си. Зад него отекнаха нови викове.

„Стига толкова.“

Покри отново лампата, за да намали светенето ѝ само до един процеп.

Все пак това го остави сляп за няколко крачки. Тъй като не забави ход, той се блъсна в един остър ъгъл. Изпращя дърво и лъкът му се счупи.

Той захвърли парчетата, вдигна лампата и тръгна отново.

Тичаше лудо, избягвайки всякакви светлини отпред и преследван от викове отзад. После пред него се разнесе познато бучене, заедно с по-ярка светлина.

„Благодаря на боговете, че ми се усмихват…“

Насочи се към по-яркия напречен тунел и сви по него. Отпред една сияеща арка бележеше изхода. Канти се втурна натам. Светът навън тътнеше. Като наближи арката, той видя, че тунелът не излиза в някоя от скалните къщи, а върху плоския покрив на долната. Не го интересуваше. Домовете бяха достатъчно ниски, така че щеше да му е лесно да скочи.

Изхвръкна през прага и се пързулна по грапавия каменен покрив. От лявата му страна се издигаха скалите. Точно отпред бе гладката стена на съседната къща. Той се обърна надясно, където имаше мъглива гора, и се втурна към края на покрива, готов да скочи долу.

Когато наближи ръба, зърна пред себе си кораб, обвит в дим.

Не беше „Врабчарят“.

Беше ловният катер, с нажежени до червено горелки.

Канти хвърли поглед надолу. Когато се бе приплъзнал, за да спре, надолу бяха полетели камъчета и пясък и бяха привлекли вниманието на един грамаден джин, който изви буцестото си лице към него. Гигантът с железен шлем вдигна по-високо брадвата си, подканяйки го да скочи долу.

„Друг път…“

Канти се завъртя — точно навреме, за да види как Микен излиза от тунела върху покрива. Бронята му блестеше ярко в мъгливата слънчева светлина. По петите го следваше ви-рицар.

Канти направи крачка назад и петата му се хлъзна по ръба на покрива.

В този момент осъзна грешката си.

„Значи все пак боговете не ми се усмихваха.“

По-скоро се скъсваха от смях.

56.

Рит посочи тъмните облаци, отминаващи под кила на „Пиул“. В другата си ръка държеше кълбото на Скерен. Беше заповядал на бойния кораб да обходи два пъти района и изследваше ветровете долу с помощта на магнитите в уреда.

— Сигналът определено идва оттук — потвърди Рит. — От центъра на Булото. Долу трябва да се намира Северният каменен кръг.

Командирът се намръщи. Под тях бушуваше буря и ярки мълнии озаряваха облаците. Не бяха съпътствани от гръмотевици, но заплахата бе ясна за всички. Хората в бака се заспоглеждаха тревожно.

Браск поклати глава.

— Не мога да сниша „Пиул“ през такава свирепа буря и при тия светкавици. Ако балонът бъде улучен достатъчно пъти…

Рит си представи как балонът лумва в пламъци и рухва в джунглите. Въпреки това не смяташе да позволи на лошото време да провали плановете му.

„Не и когато съм толкова близо.“

Обърна се към командира.

— „Пиул“ е висок. Можеш ли да спуснеш лодката през облаците, така че балонът да остане над бурята?

Браск трепна само при мисълта за това.

— Ами ако спуснем само кила на „Пиул“? — упорстваше Рит. — Заедно с най-долните нива?

Браск ясно си представи идеята на Рит.

— Искаш да снижим кораба достатъчно, че трюмовете да се подадат под облаците?

— Там се намират повечето салове и катери на кораба. Тези по-малки съдове би трябвало да могат да изскочат под облаците, да се спуснат бързо и да завладеят целия район долу.

Браск потърка брадичка, после кимна. Погледна екипажа си и очите му блеснаха от предизвикателството.

— Можем да го направим.

Рит издиша облекчено.

Браск го тупна по рамото.

— Като за Изповедник не си лош тактик.

Рит прие този слаб комплимент. Извърна се и тръгна през бака.

— Къде отиваш? — извика след него Браск.

— Долу — каза Рит. — Да се присъединя към войниците, които отиват в Булото.

Браск понечи да го последва, сякаш за да възрази, после просто махна с ръка. Въпреки похвалата си отпреди малко командирът явно искаше Рит да се махне от кораба му.

Но Рит и без това не би му позволил да го спре.

Ако древният бронзов артефакт се намираше долу, той смяташе да го завладее лично. Но си спомни също, че бе видял Канти да бяга с оръжието в Спокоен кът.

След като знаеше това. Рит смяташе да е готов.

Ако принцът бе там долу…

„Един друг също е.“

* * *

Никс и другите се събраха около стъклената маса. Развалините на Земята трепкаха пред тях. Никс се взря в опустошения пейзаж от разкъсани земи, възврели морета и небе, в което бушуваха бури. Никакъв живот не би могъл да оцелее от това.

Отново чу надигналите се писъци от горящия планински връх, трясъка на бойни машини, а после на луната, врязваща се в Земята. Но онова, което помнеше най-добре от съня си, бе оглушителната тишина в края, неподвижността на древен гроб.

— Значи казваш, че не можем да го спрем? — попита пак Фрел.

Шая им даде знак да се приближат.

— За да разберете, трябва да видите.

Бронзовата ѝ ръка се плъзна над куба, сияещ в другата ѝ длан. Пред тях времето потече назад. Докато гледаха, светът се оформяше наново: моретата се връщаха, разкъсаните крайбрежия се съединяваха и Короната се възстановяваше. Накрая луната се надигна от кратера си и излетя обратно в орбита, за да закръжи пак около тях.

— Аз ви показах миналото. И бъдещето, което неизменно ще дойде. — Шая кимна към блестящия свят. — Това е настоящето, което познавате.

— Не разбирам — каза Никс. — Защо ни показваш нашия свят, ако не можем да го спасим?

— Както вече казах, не можете.

На Райф явно му беше зле.

— Значи Земята е обречена.

Никс стисна юмрук, отказвайки да приеме тази участ.

Фрел вдигна ръка.

— Щом ние не можем да предотвратим това, ти можеш ли?

Очите на Шая засияха, докато явно обмисляше думите му, но после поклати глава.

— Дори аз не мога. Ще е нужен целият свят, за да бъде сторено.

— Какво имаш предвид? — попита Никс.

— Ще ви покажа. — Шая вдигна куба и отново прокара ръка над него. — Това е единствената надежда.

За няколко мига Земята изглеждаше същата. Никс се спогледа разтревожено с Фрел. Да не би нещо да се бе объркало?

А после Райф до нея трепна и привлече вниманието ѝ. Отначало тя не разбра какво го е стреснало, но после също го видя. Кръгът на Короната се бе преместил по-близо до нея.

Тя зяпна света пред себе си.

„Той се върти…“

Докато гледаха, Короната продължаваше да се върти — отначало бавно, а после все по-бързо.

Ксан посочи настрани.

— Луната…

Никс погледна и видя, че призрачният сребърен глобус се отдалечава, разширявайки орбитата си.

— Отдръпва се — прошепна тя.

— Вижте Короната — ахна Райф.

Никс върна вниманието си натам. Докато Земята продължаваше да се върти — сега вече с постоянна скорост, планините от лед от едната страна се разтопиха. Моретата се надигнаха и заляха Короната. Мощни земетресения разтърсиха глобуса, някои земи се издигнаха, а други потънаха. Горният и долният край на света бавно се заледиха.

Сърцето на Никс блъскаше в гърдите ѝ.

„Нищо не изглежда същото.“

Фрел имаше по-страшни опасения.

— Милиони ще умрат, ако това стане.

Шая сложи ръката си върху куба.

— Да. Но не всички.

Никс не бе особено утешена от думите ѝ.

Дори Райф изгледа Шая с ужас.

— Значи за да се спаси светът, Короната трябва да бъде унищожена?

Шая не отговори. Нямаше и нужда.

Фрел още се взираше в странния нов пейзаж.

— Единственият начин да се избегне лунопадът е да завъртим отново Земята. — Той се обърна към Шая. — Възможно ли е изобщо такова нещо?

— Може би. — Тя се взираше надолу към кристалния си куб. — С малко помощ.

— Каква помощ? — попита Райф. — Откъде?

Шая кимна напред и вдигна дланта си от куба.

Глобусът пред тях засия по-ярко, направо ослепително. Когато светлината отслабна, техният свят се бе върнал. Короната отново блестеше в здрачен кръг между замръзналия лед и нажежения пясък. Само че сега върху картата на света разцъфтяха мънички сини и алени точки, както по техните земи, така и отвъд.

Райф се приближи и протегна врат.

— Тази червена точка на юг от Гулд’гул. Това е мястото, където те намерих.

Шая кимна.

— Местата, отбелязани с червени точки, са празни или унищожени.

Никс разбра.

— Всички тези светещи точки. Те бележат местата, където са заровени тези като теб, които ти нарече Спящи.

— Така е, но са останали малко. А и са затворени на места с прекалено сурови условия, за да се събудят.

Никс видя, че алените точки са много повече от останалите. Единствената синя, намираща се в Короната, бе далеч на юг, дълбоко в Клаш.

— Но не това исках да ви покажа — каза Шая.

Тя чукна от двете страни на куба. Две по-големи зелени точки се появиха върху света. Едната далеч сред ледовете, а другата — далеч сред нажежените пясъци.

Ксан се подпря на тоягата си, за да се взре по-внимателно.

— Какви са тези нови места, които ни показваш?

Изражението на Шая стана печално. Тя посочи пръснатото по пода натрошено стъкло.

— Не знам. Това знание е било разбито тук.

Никс долови безпокойството в гласа ѝ. Спомни си как вратата не ги пускаше да влязат.

Шая продължи:

— Знам само, че след като Пазителя вече не е тук, аз трябва да отида на това място. — Посочи точката сред тъмния лед. — Нещо ме тегли натам, но не знам причината. Там има нещо и аз трябва да стигна до него, за да може светът да се завърти отново.

Райф се взря в замръзналата пустош западно от Ледените зъби.

— Шая, такова пътешествие е невъзможно. Особено ако си сама.

Никс знаеше, че е така — и бе сигурна в още нещо.

— Трябва да дойда с теб.

Всички се втренчиха в нея.

Тя се обърна към тях, за да могат да видят решимостта ѝ.

— Нещо се опита да попречи на Шая да влезе на това място в Булото. Дори тя да стигне до онова друго място, там може да стане същото. Тя може да има нужда от помощта ми.

Погледна бронзовата жена.

Преди Шая да успее да отговори, тропот на крака привлече вниманието им към вратата. Шая махна с ръка и светещият глобус върху масата изчезна, скривайки онова, което им бе показала.

В стаята нахълта една от кетра’кайките. Спря с приплъзване по медния под и се огледа. Шокът от видяното я накара за момент да онемее.

— Какво има? — попита Ксан, като излезе напред, потрепвайки с тоягата си.

Жената се съсредоточи върху нея и отговори бързо на кетрански. Ксан стисна тоягата по-здраво.

— Какво е станало? — попита Никс.

Ксан се обърна.

— Някой идва. С голям кораб, който се спуска през облаците.

Никс знаеше кой трябва да е. Представи си бойния кораб, който ги бе нападнал в Спокоен кът.

— Трябва да вървим — каза Фрел. — Веднага. Не бива да останем приклещени тук долу. Трябва да се скрием в джунглата.

Всички се втурнаха към вратата.

Шая обаче тръгна в другата посока, движеше се с невероятна бързина. Щом стигна до пашкула, вдигна малкия куб и прокара пръсти по повърхността му. Когато най-после се обърна, изпод пода отекна глух гонг, от който цялото място се разтресе.

Няколко от стъклените томове паднаха от полиците и се пръснаха.

Без да обръща внимание на щетите, Шая се втурна през стаята. Когато се присъедини към групата, натика кристалния куб в гърдите си. Той мина през бронза и изчезна.

— Какво направи там отзад? — попита Райф.

— Никой друг не бива да научи какво има тук долу. — Шая им махна да продължават. — Никога.

Всички побягнаха нагоре, като Шая почти носеше Ксан.

Докато Никс тичаше, зад нея отекна още един гонг, по-силен, като камбана, отмерваща течението на времето. Тя погледна назад. С цялото си същество усещаше, че трябва да са далеч оттук, когато тези удари стигнат края си.

57.

Канти вдигна длани към брат си.

— Микен, моля те, трябва да ме изслушаш.

Брат му не му обърна внимание, а тръгна по плоския каменен покрив. На лицето му нямаше страх, нито съчувствие, само злоба. С всяка крачка бронята му сякаш засияваше по-ярко.

Следваше го огромният вирлиански гвардеец, истинска алена планина.

Канти хвърли поглед назад, през ръба на покрива. Трошачът все още чакаше долу. Държеше във великанските си юмруци бойна брадва. Около него се събираха още рицари. По-нататък черният кинжал на един ловен катер висеше сред облак дим.

Канти върна цялото си внимание върху брат си.

— Знаеш, че не представлявам опасност за краля и за бъдещото ти управление. Не е възможно да вярваш, че се домогвам към трона.

Микен спря и сви рамене.

— Сега може би не, но по-късно — кой знае? За кралството е по-добре всяка възможност за спор да бъде елиминирана. Защо иначе щях да тръгна срещу желанията на баща ни и да организирам убийството ти?

При тези думи Канти изстина.

— Какво? Значи кралят…

— Дори сега баща ни иска да те върна у дома. Той изпитва невероятно голяма търпимост към теб, може би дори обич. — Ново свиване на рамене. — Затова ще те върна у дома. Или поне главата ти.

Канти се помъчи да нагоди своя свят към думите на брат си. Чувстваше се замаян, главата му се въртеше, докато се бореше да приеме истината, измъчван от чувство за вина, че е съдил баща си толкова строго.

„Кралят никога не е заповядвал да ме убият…“

— Вече се опитах да те премахна веднъж в Азантия, когато бе отишъл да пиянстваш в Дъното. Сбърках. Не биваше да разчитам на крадци и главорези да свършат такава работа.

Канти премигна изненадано, спомняйки си как бе нападнат в една уличка след онази нощ в „Островърхият меч“. Струваше му се, че е било преди цяла вечност.

— Сега вече разбирам по-добре. Това винаги е било моя работа. — Микен протегна ръка към ви-рицаря. — Торин, мечът ти, ако обичаш.

Мъжът отказа, мръщейки аленото си лице.

Светлият принц не бе в настроени да спори.

— Дай го или ще накарам краля да ти вземе главата. За да я набучи на кол до главата на брат ми.

Вирлианецът изгледа Канти от глава до пети и правилно прецени, че той не представлява опасност за Микен. Изтегли широкия си меч и го подаде на принца. Той бе толкова тежък, че дръпна ръката на Микен надолу. Той хвърли оръжието към Канти и то издрънча в нозете му.

— Вдигни го — заповяда Микен. — Хайде да направим една последна братска игра.

Канти се взря надолу. Рядко изобщо бе докосвал меч. И то само на шега, без никакво намерение да го използва. На един Принц в шкафа му бе забранено да учи фехтовка.

Ако се съдеше по усмивката на лицето на Микен, брат му също го знаеше. Беше му направил това предложение само от злоба, за да се позабавлява със смъртта му. Или може би по-късно щеше да твърди, че тъмният принц го е нападнал и в цялото си бляскаво великолепие Микен е бил принуден да убие предателя. Канти трябваше да признае, че от това би излязла добра история.

„Само че аз няма да ти помогна да я напишеш.“

Канти свали ръце.

— Не — заяви твърдо със съзнанието, че може би за първи път в живота си отказва нещо на Микен.

И това явно не се хареса на светлия принц.

Усмивката на Микен се изкриви в озъбване.

— Така да бъде.

Изтегли собствения си меч и тръгна към него.

Канти отстъпи една крачка и едва не падна от покрива. В него пламна гняв, подклаждайки яростта, таена цял живот. Заради това че се е родил втори след това чудовище. Заради всичките обиди, пренебрежения и унижения, които трябваше да търпи в сянката на Микен, за да може брат му да блести по-ярко.

А ето че сега този мръсник искаше да го заколи като прасе.

Той скочи и грабна с рев меча.

Замахна с две ръце към брат си. Изненадващата му атака стресна за момент Микен. Все пак, докато отстъпваше, той отби меча на Канти.

Ви-рицарят, Торин, тръгна напред, но Микен му извика:

— Не! Дръпни се!

Възстанови равновесието си, обърна се към Канти и вдигна меча си по-високо с една ръка. С другата подкани Канти да се приближи.

— Хайде да го направим, братко.

С все още разпалена кръв, Канти закръжи предпазливо, стиснал тежкия меч с две ръце. Микен нападна, преодолявайки с лекота опита на Канти за защита. Върхът на меча се стрелна към гърдите му — само за да бъде отклонен в последния момент и да се хлъзне по ребрата на Канти.

Там пламна огнена резка.

Канти отстъпи крачка назад. Кръвта потече по страната му като гореща река. Той се опита да нападне, но тежестта на меча го затрудняваше. Микен небрежно отби острието и със светкавичен рипост отвори нова рана на бедрото на Канти.

Усмивката на Микен се разшири. Той явно се наслаждаваше да си играе с по-малкия си брат. Очевидно яростта на Канти не можеше да се мери с уменията на един трениран фехтовач.

Канти се опита да засипе с бесни удари близнака си с надеждата да си пробие път до вратата и може би да избяга обратно в тъмните тунели. Но Микен очакваше дори това. Той отстъпи пред атаката на Канти и го остави да си изхаби силите. Докато Микен стигне до вратата, Канти вече се бе запъхтял и едва можеше да вдигне меча.

Микен размаха своя в широк жест.

— Мисля, че научи кой е истинският принц тук. Ще направя смъртта ти…

Сребърен проблясък се стрелна през вратата към Микен. Брат му сигурно го бе забелязал с крайчеца на окото си, защото се извъртя и отстъпи — но не достатъчно. Острието на една брадва сряза лицето му дълбоко, чак до костта, от темето до брадичката.

Микен изтърва меча и се хвана за лицето, сякаш искаше да му попречи да се разпадне. Когато се завъртя, между пръстите му бликаше кръв.

Канти се втурна към него, обзет от инстинктивна загриженост.

Пищейки, Микен се врътна да избяга от заплахата и изблъска Канти.

Торин сграбчи Микен.

Канти стигна до вратата тъкмо когато Джейс пристъпи през нея с окървавената си брадва. Следваше го Лира, която замахна с ръка. Проблесна нож. Торин се изви в последния момент и пое острието в рамото си. После, без да му обръща внимание, вирлианецът се втурна с принца и скочи през ръба на покрива.

Канти и другите го последваха.

Долу Торин се бе приземил благополучно. Блъсна Микен към Трошача.

— Вкарай принца в катера!

После се обърна към тях. Вдигна ръка насреща им, с камата все още забита в рамото му, явно готов да им отмъсти. После се приведе и погледна към небето вдясно от себе си.

Канти също се обърна натам.

От мъглите изплува гигантска сянка. Килът ѝ браздеше облаците. От кърмата ѝ се сипеха тъмни бурета и избухваха в пламъци долу, носейки се към легионерите на земята.

„Врабчарят“!

Торин се втурна към ловния катер и изрева:

— Потегляй! Веднага!

Заповедта бе отправена едновременно към легионерите и увисналия във въздуха съд. Горелките на катера се включиха, плюейки огън и дим. Той забави излитането си, за да позволи на колкото може повече мъже да стигнат до него.

Торин стъпи на рампата и се гмурна в кораба.

Миг по-късно ловният катер се стрелна нагоре, като едва не изпревари собствения си балон.

Канти посочи надолу.

— Тичайте!

Страхуваше се, че врагът може да заобиколи и да ги атакува. Но пък, от друга страна, със смъртно ранен принц на борда можеше и да не посмеят.

Все пак Канти не смяташе да рискува.

Той скочи с другите, когато „Врабчарят“ се спусна да прелети покрай тях. Люкът на кърмата му бе отворен и долният му край се плъзгаше през пламъците.

Канти и другите се втурнаха подир кораба.

Той забави ход достатъчно, за да могат да стигнат до дрънчащата рампа. Те скочиха, претърколиха се и се струпаха вътре. Задъхан, Канти издрапа по-навътре в трюма. Хвърли поглед назад, докато „Врабчарят“ се издигаше. Спомни си как бе скочил от същата тази рампа. Струваше му се, че е било в друг век и с друг принц.

Навлезе по-дълбоко в сенките.

Една голяма космата фигура се завъртя около тях, дишаше тежко и размахваше възбудено опашка. Канти огледа намръщено около варгъра, забелязал кой липсва до него.

„Къде е Грейлин?“

— Дръж се здраво! — извика Дарант иззад дъщеря си.

Грейлин стисна висящата кожена примка с две ръце. През малкия прозорец на носа загледа как балонът на бойния кораб изпълва света отпред. После Глейс натисна двата педала и завъртя щурвала. Носът на небесния сал се издигна и зад отворената кърма зарева огнеплам. Съдът се изстреля към небето, използвайки всяка капка гориво в горелките си. Летеше нагоре покрай балона.

Мъглите долу не му предлагаха никакво укритие, особено след като по-голямата част от повредения боен кораб се влачеше през облаците.

А и така или иначе планът им не беше такъв.

По тях бяха изстреляни няколко копия, които обаче не ги достигнаха. Когато ловният катер ги бе изкарал от мъглите, салът вече бе високо над лодката на бойния кораб.

— Приготви се! — извика Дарант.

Горелките на сала закашляха и угаснаха. Пламъците зад кърмата изчезнаха. Съдът описа висока дъга, изравни полета си и продължи по инерция. Огромният балон мина под тях. Килът им едва не го обърса.

Дарант се втурна назад и откачи бурето на малката запалителна бомба от стената, където висеше. Грейлин грабна другата.

— Почти стигнахме! — извика Глейс от седалката си.

Грейлин се обърна към отворената кърма. Планът им не включваше хвърлянето на тези последни запалителни бомби върху балона на бойния кораб. Подобен опит би нанесъл не повече вреда от две убождания с карфица.

Вместо това Грейлин метна на рамо опасното буре, вече омотано в мрежа. Дарант направи същото със своето.

— Започваме! — извика Глейс и скочи от седалката си. Целуна се по дланта и плесна с нея по щурвала, а после хукна към тях.

Небесният сал занесе надясно към един улей, спускащ се отстрани по балона. Глейс стигна до тях при кърмовия люк. Въздухът отзад оставаше горещ. Под отворения люк стоманеният рул сияеше от скорошното горене.

Грейлин погледна покрай изстиващите горелки към стръмната извивка на балона под тях. Докато салът се рееше, килът му застърга по парчета плющяща материя. В балона под тях зейна голяма дупка. Това бе една от секциите, взривени при по-раншната атака на Дарант. Вътрешният скелет на балона бе оголен. Той бе оребрен с начупени подпори и накичен с оплетени въжета.

Дарант посочи надолу и вляво, където най-външната обшивка на разкъсания балон оставаше цяла и издута. Тя образуваше дълъг улей, спускащ се към сенчестите дълбини. Небесният сал мина над него.

Грейлин се обърна към Дарант.

— Правил ли си го преди?

Пиратът се усмихна, издавайки лъжата си.

— Има си пръв път за всичко.

Дарант притегли омотаното буре към гърдите си и го прегърна с две ръце… а после скочи от кърмата. Падна с краката напред през дупката в балона и се удари в горния край на платнения улей. Подскочи и се пързулна надолу, а смехът му се носеше зад него.

Глейс го последва с весело „юхууу“, очите ѝ блестяха.

„И двамата са луди като надрусани вещици.“

Все пак Грейлин стисна ръба на люка, вдигна своето буре в едноръка прегръдка и скочи. Тъй като килът на небесния сал задираше върха на балона, падането бе не по-високо, отколкото от покрива на хижата му в Краелес. Въпреки това ботушите му срещнаха хлъзгавата намаслена кожа и той загуби опора. Падна по задник и полетя надолу по стръмния улей към недрата на балона.

Покрай него прелитаха въжета и рейки. Профучаваше под тесни мостчета и вътрешни подпори. В дълбините на балона сенките се сгъстяваха. Той се сви, очаквайки да се удари в някакво препятствие и да бъде изхвърлен нависоко, но близо до дъното наклонът постепенно се изравни. Слънчева светлина, идеща отгоре, му позволи да види как Дарант помага на Глейс да стане. Двамата стояха нестабилно на еластичното изпънато дъно на балона.

Грейлин се допързаля до тях.

Дарант се усмихна и го вдигна на крака.

— Не мога да повярвам, че се получи.

Грейлин се съгласи, малко замаян от всичко това.

Бяха измислили този план на „Врабчарят“. Ловният катер може да смяташе, че ги е подгонил към бойния кораб, но грамадният съд бе тяхната цел от самото начало. Грейлин не можеше да рискува този звяр да откара подкрепления до скалите.

Изведнъж извън балона заехтяха приглушени викове. Разнесе се остър гърмеж на оръдия, придружен от екливия звън на балисти. Грейлин се спогледа с Дарант. И двамата знаеха коя е мишената. Той си представи предсмъртната спирала на небесния сал покрай десния борд на бойния кораб. Глейс умишлено го бе пратила от онази страна, за да привлече вниманието с надеждата да убеди хората на борда, че заплахата е унищожена.

— Насам — прошепна Глейс и ги поведе напред.

Стигнаха до един ъгъл на балона. Зад изсветлялата от слънцето материя тъмнееше някаква сянка.

Глейс се обърна към тях.

— Това трябва да е едно от стоманените въжета.

— Има само един начин да разберем. — Дарант изтегли кама, мина пред дъщеря си и мушна в здравия плат. Трябваше да удари три пъти, за да го пробие.

Надникна през дупката и кимна одобрително на дъщеря си. После се зае да реже квадратна дупка, достатъчно голяма, за да минат през нея.

Когато свърши, Грейлин огледа делото му. Едно стоманено въже минаваше покрай отвора, на малко повече от една ръка разстояние, но достатъчно близо. Грейлин погледна надолу. Ако се ориентираше правилно, въжето би трябвало да води до квартердека. „Не че мога да го видя.“ Лодката под балона още се носеше през мъглите, които скриваха всичко долу.

Дарант махна на Грейлин.

— Ние бяхме първи миналия път.

Грейлин се намръщи, привърза малкото буренце към себе си и прескочи късото разстояние. Уви ръце и крака около въжето и се плъзна надолу по него. Потъна в мъглата и едва в последния момент зърна палубата. Удари се силно в нея и трепна от екота. Ниско приведен изтича настрани. Очите му се мъчеха да привикнат към мъгливия сумрак.

Но тук отзад, изглежда, нямаше никой. Той се надяваше, че вниманието на всички още е приковано към десния борд, където бе унищожен небесният сал. Дарант и Глейс бързо дойдоха при него, приземявайки се доста по-сръчно — но пък те двамата бяха нападали много кораби.

От мъглата отекнаха викове, идещи откъм средната палуба. Огнени ореоли бележеха лампите там долу.

Грейлин посочи към предния парапет на квартердека. Трябваше да слязат на средната палуба и да стигнат до един от люковете към вътрешността на кораба. След като получи кимвания от двамата, той ги поведе към тесните стълби и се спусна бързо по тях.

Щом стъпиха на средната палуба, Грейлин ги насочи с махване на ръка към една двукрила врата, водеща навътре в кораба. Той самият остана ниско приведен, за да ги пази. През мъглата се носеха гласове. Мърдаха сенки.

Дарант отвори вратата и пантите изскърцаха.

Като бивш рицар, Грейлин знаеше плана на тези кораби и бе надраскал груба карта за пирата, за в случай че се разделят.

Това бе добра предпазна мярка.

Пред него се разнесе тревожен вик. И други го подеха. Изглежда, легионерите тук се бяха приспособили към мъглата доста по-добре от Грейлин.

Изведнъж пред него изникна грамадната сянка на един Трошач. По-малки сенки прииждаха от всички страни.

Грейлин се обърна и подаде бурето си на Глейс.

— Върви. Аз ще ги отклоня.

Дарант не се поколеба и потъна в кораба с дъщеря си. Като се молеше двамата да са останали незабелязани, Грейлин отскочи вляво и се втурна приведен по средната палуба.

Зад него загърмяха ботуши.

А после пред него отекна гръмовен тътен на копита.

„Не…“

От мъглата изскочи грамаден черен жребец и му прегради пътя. Рицарите зад него се приближаваха, понесли факли и лампи, така че пространството по средата на палубата постепенно изсветля. Ездачът скочи от високото си седло и закрачи напред.

Разбира се, васалният генерал бе привлечен на палубата от гибелта на сала. Той винаги се включваше, когато ставаше дума за схватки.

Хадан се приближи. Дори мъглата не можеше да скрие мръщенето му.

— Добре дошъл отново на моя кораб. — Изтегли меча си. — Та докъде бяхме стигнали при последното ти гостуване?

XVII.

Буря над Булото

Какво е смъртта, ако не най-краткото сбогуване? Само в сърцето човешко споменът превръща такива раздели във вечност от болка или в безценно съкровище. Така че желая на всички ви най-богат живот.

Из заключителната реч на Сигил Слепия, често изписвана на надгробни камъни

58.

От прага на медната врата Никс зяпаше мрачното зрелище, обхванало цяла Далаледа. Всички се бяха събрали под високите кръстосани арки, дори кетра’каите и Аамон.

Над главите им небето беснееше срещу нарушителите горе. Светкавици цепеха мрака в непрекъсната буря. Мълнии литваха от колоните с кристални върхове и нашарваха търбуха на един грамаден кораб, пробил черните облаци. Дебелият кил понасяше основната сила на атаката, но изглеждаше, че устоява на огъня в тези мълнии.

От множеството трюмове на кораба излитаха малки съдове, които се понасяха напред с издуващи се балони. Огнепламовите горелки озаряваха небесата във всички посоки. Енергията във въздуха бе примесена с горящо масло и дим от всички тези над десет-петнайсет корабчета — ловни катери, небесни салове и подобни на стрели лодки.

Няколко от тях вече бяха кацнали. Те пазеха четирите порти към джунглата и стоварваха легионери в лъскави брони. Други горяха разпарчетосани върху каменната площадка, улучени от мълнии по време на спускането си.

— Закъсняхме — каза Райф. — Няма начин да пробием тази блокада.

Никс се огледа. Групата им, включително кетра’каите и Ксан, наброяваше само девет души. Аамон се отърка в нея, напомняйки ѝ, че има и десети член. Пред очите ѝ още кораби кацнаха тежко на площадката, бълвайки огън и дим изпод малките си килове. Една от двуместните лодки прелетя ниско над кръстосаните арки, явно за да разузнае земята долу.

— Трябва да опитаме — каза Фрел. — Нямаме избор. Ако си пробием път до джунглата, може би ще имаме шанс да се измъкнем.

Но дори той не изглеждаше убеден в своя план.

Друг обаче беше.

— Аз ще пробия път — обади се Шая.

Излезе от укритието на портата и закрачи през площадката. Вдигна ръка, сякаш призоваваше врага — но всъщност зовът ѝ не бе насочен към кралските сили. Една от колоните с кристален връх прати мълния към нея. Тя улови огъня ѝ в ръка и го запрати към прелитащия наблизо небесен сал.

Балонът му избухна в огнено кълбо. Взривът накара сала да рухне и да се разбие с грохот, оставяйки огнена диря върху камъка.

Шокът от чудодейната ѝ атака вцепени всички.

— Напред! — каза накрая Фрел. — След нея.

Втурнаха се навън.

Докато тичаха, Ксан запя и другите кетра’каи се присъединиха към нея. Сред рева на безброй корабни горелки Никс все пак ги чуваше ясно. Нишките на песента им се виеха навън като филизите на покълващо семе. Издигаха се все по-високо в небето.

Никс също се включи в мелодията — пък макар и само за да овладее ужаса си.

Не разбираше намеренията на Ксан, но прибави силата си към тяхната.

Отпред Шая улови друга мълния и я запрати към един кацнал ловен катер. Не го улучи, което доказваше, че дори една жива статуя не може да владее напълно дивата мълния. Все пак удари камъка близо до мъжете и ги накара да се пръснат. Бронзовата ѝ фигура пламтеше в мрака като факла.

Но това не бе единствената светлина.

Над главите им сребристозлатните нишки на хора на Ксан се издигаха нагоре и се преплитаха, образувайки блестящ дънер. От него се разпериха клони и по тях поникнаха по-фини влакънца, които се сплетоха в златни листа.

Удивлението почти надви ужаса ѝ, докато зяпаше гигантската елша, която сияеше и растеше над тях. Сякаш духът на Старата мачта бе дошъл, за да ги защити под короната си. Но това сияйно дърво предлагаше нещо повече от защита.

То бе флаг, призив за сбор.

Оттатък стената джунглата се раздвижи, събудена от този светещ символ на юларната песен, греещ на площадката. Гората запищя бясно и зави срещу нарушителите. През всички порти враждебното сърце на тъмната джунгла нахлу на площадката. Отровни зъби и разкъсващи нокти нападнаха легионерите, събрали се на входовете. Въздухът около тях се изпълни с болезнени жила и хапещи челюсти.

Викове и писъци заехтяха над камъка.

Когато войниците побягнаха от портите, Никс започна да се надява. Но напразно.

Рояк стрели, много от тях горящи, изпълниха небето, дошли от група стрелци вдясно. Шая се опита да помете заплахата с една мълния, но те бяха прекалено много. Смъртта се посипа върху тях.

Докато Никс зяпаше, някой я блъсна отзад и я събори. Тя се удари силно в камъка. Черепът ѝ изкънтя и за момент тя бе зашеметена. Някаква тежест я притискащо, сложила лапи на раменете и краката ѝ.

„Аамон…“

Стрелите се сипеха наоколо. Стоманените им върхове изтръгваха искри от черния камък. Дървените им пръчки се пръскаха на парчета. Други рикошираха.

Когато залпът отмина, Никс бе пусната. Вдясно от нея се търкаляха две кетра’кайки с надупчени от стрели гърбове. Между тях лежеше възнак Ксан. Двете бяха направили всичко по силите си, за да заслонят старицата с телата си, но една стрела си бе пробила път през саможертвата им.

И бе пронизала гърлото на Ксан. Кръв бе избила на устните на старицата и около раната ѝ, смълчавайки навеки песента ѝ. Но тя все още дишаше. Райф изтича до нея. Бронзовата фигура на Шая се бе справила доста по-добре в заслоняването на Райф и Фрел. Въпреки това лицето на алхимика кървеше.

Никс се обърна към своя собствен щит.

Аамон дишаше тежко зад нея. Стрели се бяха забили в гърдите, раменете и хълбоците му. Тъмна течност се разстилаше по козината му и капеше бавно под него. Тя почувства отчаяние, но варгърът стоеше твърдо на крака и продължаващо да се оглежда бдително.

Оглушителна серия от взривове в другия край на площадката привлече вниманието ѝ. Тя се завъртя замаяно в кръг. Бомби се сипеха от корабите горе и избухваха при всяка порта. Горските орди пищяха и ревяха сред огнената стихия.

Никс запуши уши и ѝ се прииска да си затвори очите.

Отпусна се на колене до Аамон в локвата от кръвта му.

Накъдето и да погледнеше, виждаше само смърт.

Райф коленичи на студения камък и взе Ксан в обятията си. Последните двама кетра’каи ги пазеха.

— Само се дръж — прошепна ѝ той.

Тя се взря в него с изумрудено-лазурните си очи, събрала в погледа си целия Облачен предел. Кръв се процеждаше от устните ѝ, които невероятно, но му се усмихнаха. Той не виждате признаци на болка, докато стрелата туптеше в ритъм със сърцето ѝ.

Тя протегна трепереща ръка и я сложи на бузата му. В него отново се надигна люлчината песен на майка му, но той знаеше, че тя не е само негова, не е само песен на майка към детето ѝ. Това бе баба, утешаваща внучката си, баща, учещ сина си. Беше хиляда поколения от хора, успокояващи други. Дори и сега Ксан се опитваше да направи същото за него, да го дари с утеха, да му даде да разбере, че краят на един човек не е краят на всичко.

Той си спомни колко ужасен бе от плана на Шая. Тя искаше да унищожи Короната и да избие безчет милиони, за да може тази искрица да оцелее и да продължи да съществува, от едно поколение в следващото.

В този момент почти го разбра.

Наведе се и притисна чело към бузата ѝ.

— Ксан… ти никога няма да бъдеш забравена.

Тя успя да прошепне:

— Внучката ми… живее в теб… чрез теб. Както и аз… както и всички кетра’каи. Не го забравяй.

Той се насили да се усмихне.

Дори и сега тя все още се опитваше да го учи.

Песента в него се усили, заехтя с ноти едновременно радостни и тъжни… а после бавно заглъхна. Дланта ѝ се свлече от бузата му. Той се надигна и видя, че тялото на Ксан се е отпуснало в покой.

Нечии ръце го издърпаха.

Последните двама кетра’каи също искаха да си вземат сбогом. Райф се отдръпна и им позволи да го направят. Те заеха мястото му, застанали на колене; пееха над тялото ѝ, като същевременно бдяха.

Райф се взря към легионерите, приближаващи се към тях от всички посоки. Рицари и Трошачи, стрелци и пиконосци. Огненият дъжд продължаваше да се сипе от корабите. Навсякъде се кълбеше дим. Джунглата крещеше в агония.

Пред него Шая блестеше насред всичко това, огнено бронзов факел на фона на мрака.

Той тръгна към нея.

Фрел стоеше недалеч, по средата между Шая и момичето, коленичило до окървавения си защитник. Алхимикът изглеждаше объркан, лицето му бе оцапано в алено.

Шая вдигна ръка, готова да призове огъня.

В този миг малък кораб с формата на стрела — разузнавателна лодка — се стрелна над главата ѝ. Нещо се изтърколи от търбуха му. После още едно и още едно. Всички падаха към Шая.

„Не…“

Той се втурна към нея с предупредителен вик.

А после малките буренца с алхимичен огън избухнаха около Шая, отхвърляйки я напред. Засегнаха леко и Фрел, който бе запокитен настрани. Гореща вълна блъсна Райф, откъсна го от земята и го запрати назад. Той падна и се претърколи през дим и прекалено парлив за дишане въздух.

Накрая се спря и погледна към мястото, където бе стояла Шая.

Там имаше само пламъци.

Просната върху камъка, Никс се надигна мъчително на лакът, после на коляно. Претърколи се и се огледа. Целият свят бе обгърнат в дим и озарен от петна пламъци. Все пак огньовете нямаха достатъчно сила да пробият гъстата пелена. Дробовете ѝ горяха. Очите ѝ сълзяха. Огнени искри кръжаха във въздуха, завихряни и носени насам-натам.

Тя се взираше наоколо, частично оглушена от взривовете.

А после нещо я побутна отзад. Тя се стресна, само за да открие, че един студен нос докосва дланта ѝ. Обърна се, когато Аамон се примъкна до нея, дишаше тежко, почти мъчително. Предложи ѝ рамото си. Тя се подпря на него. Той я побутна с глава по бедрата и се обърна напред, сякаш ѝ казваше: „Натам…“

Поведе я през дима, заобикаляйки огньовете, като се придържаше към по-гъстия пушек, за да останат скрити колкото се може по-дълго. Но той не можеше да ги крие вечно.

Докато вървяха, димът около тях постепенно се разнесе. След такава жега въздухът ѝ се струваше леден. Тя потрепери, и Аамон също, но не от студа. Варгърът явно губеше сили с всяка крачка, но продължаваше да върви, подчинявайки се на последната заповед на прошарения си брат.

„Пази.“

При тази мисъл тя усети, че нещо лети през въздуха, приближава се, сякаш притегляно от нея. Приличаше на буря, растяща на хоризонта. Тя се надяваше да е „Врабчарят“… но долавяше опасност в тази буря — мрачна сила, насочена към нея.

Тя вдигна очи.

„Какво ли идва?“

Рит кръжеше с небесен сал над огненото опустошение на черната площадка на Далаледа. Все още стискаше кълбото на Скерен, но вече нямаше нужда от напътствията му.

Бе видял как една разузнавателна лодка засипва с огнена буря бронзовата фигура. Тя бе отхвърлена надалеч, откъсната от съюзниците си. Сега дим забулваше гледката. Той го чакаше да се разсее. Макар че копнееше за артефакта, не винеше хората, че са я обстреляли. Беше я видял как командва този каменен кръг, привлича мълниите като гръмоотвод и ги запраща към враговете си.

Никога не си бе представял такова страховито оръжие.

Жаждата му за нея растеше — заедно с предпазливостта му. По заповед на Рит водачът на сала го държеше високо и надалеч. Всички се страхуваха да не би някоя от онези мълнии да ги удари.

През малките прозорчета Рит оглеждаше огъня и дима долу.

Някакво движение привлече погледа му. През пелената се образуваше път, все едно някой бе прокарал пръст през черна вода. Димът се раздели достатъчно, за да разкрие една пламтяща бронзова фигура, която не изглеждаше повредена, поне от тази височина. Тя измъкна от мрака в нозете си две замаяни фигури, двама мъже. Всички се огледаха, изгубени в това димно море. Но търсеха нещо… или някого.

Костеливи пръсти стиснаха Рит за лакътя. Една ръка посочи в обратната посока. Той се обърна и присви очи. Видя две фигури, препъващи се заедно, които изглеждаха почти като една. Бяха голям вълк или куче и малко момиче.

Витаас се приведе и прошепна в ухото на Рит нещо, от което кожата му настръхна.

— Вик дире Ра…

Рит се втренчи по-внимателно. Не можеше да си представи как тази крехка залитаща фигурка може да е бъдещото вместилище за мрачното величие на клашианската богиня, прословутата Сенчеста кралица.

Обаче Витаас знаеше повече от всеки друг за това пророчество, така че Рит трябваше да се довери на сбръчкания Изповедник. Нещо повече, въпреки вида си момичето все пак бе стигнало чак дотук, до мрачния каменен кръг на Далаледа, като в същото време някак си бе забрало по пътя древното оръжие. Ако Витаас бе прав за нея, тя трябваше да бъде спряна сега, преди да достигне пълната си мощ.

Рит погледна пак към пламтящата бронзова факла. Блестящата жена си оставаше страховита и опасна. Той все още се боеше да се приближи твърде много до нея. Засега щеше да остави на хората на Браск да я нападат и изтощават с надеждата да я обезсилят.

„И тогава аз ще я прибера.“

Междувременно…

Рит докосна водача по рамото и посочи към двете фигури, препъващи се по камъните.

— Свали ни бързо пред тях.

Никс отново усети налягането в ушите си, докато нещо идваше за нея, онази мрачна буря се движеше към нея. Тя затрепери от страх, долавяйки заплахата и яростта. Отказа се да оглежда небето и се озърна наоколо.

Зад себе си видя един огън, много позлатен от другите, да сияе сред дима.

„Шая…“

Опита се да се обърне и се олюля.

— Аамон, вървим в грешната посока.

Варгърът продължи напред. Може би само натам можеше да върви. Краката му трепереха. Дланта ѝ върху рамото му бе мокра от топлата му кръв. Той продължаваше упорито напред, почти влачейки се. Тя не разбираше каква е целта му, ако има такава. Може би просто да я отдалечи колкото може повече от дима и пламъците.

Ала с всяка болезнена крачка той сякаш я приближаваше към онази мрачна буря във въздуха. Тя вече не бе оттатък хоризонта, а се носеше право към нея.

Изведнъж светът отпред се изпълни с рев. Тя се приведе и ахна. Пред нея бушуваше огнеплам, забавяйки един небесен сал, който се спускаше от висините като падаща канара.

Никс залитна назад, спъна се и падна на колене.

Салът се спусна на площадката, обвит в дим и огън.

Аамон пред нея се врътна, все още готов да я брани. Но вече не се държеше на краката си. Те потрепериха за последен път и той тупна тежко, образувайки стена от окървавена козина между нея и пламтящия съд.

Кърмовият люк на сала падна с трясък и от трюма излязоха двама Трошачи и разгънаха огромните си фигури. Носеха чукове, но вместо да се приближат, се разделиха на две страни.

Между тях се появиха двама Изповедници. Единия тя не го познаваше, но подозираше, че е ифлелен Рит. Другият — кокалест и с увиснала плът — трябваше да е онзи, описан от Канти, Изповедникът, който бе дошъл в Манастира с кралските легионери. Канти бе казал, че името му е Витаас.

Двамата не се приближиха повече, а спряха в края на рампата. Може би се страхуваха от ръмжащия варгър. Дори и ранен, Аамон бе опасен.

Ръцете ѝ посегнаха към козината му и усетиха трептящата му закана.

Тогава Изповедниците се разделиха, за да пропуснат още две фигури, които излязоха тежко напред. Движеха се сковано, като съживени мъртъвци. Мъкнеха след себе си железни пики. И носеха железни шлемове като онези на сърпозъбите.

Когато се приближиха до Изповедниците, една малка медна кутия в ръката на Витаас засия по-ярко с жужене, което сякаш дълбаеше ушите ѝ, опитвайки се да проникне в черепа.

Тя го пренебрегна, прекалено шокирана кои са новодошлите.

Лицата им бяха отпуснати и безизразни; слюнка се точеше от устните им. И все пак тя ги позна. Те бяха част от един живот, който ѝ се струваше, че е бил живян от друга.

Тя прошепна имената им от този друг живот.

— Аблен… Бастан…

Витаас вдигна медната си кутия. Изрече някаква заповед в нея и от дъха му тя засия по-ярко. Никс почти можеше да види как думите му прелетяха през въздуха по толкова отвратителни и покварени нишки, че тя потрепери.

Освен това чу заповедта му:

— Убийте ги… убийте ги и двамата.

Аблен и Бастан вдигнаха пиките и тръгнаха напред.

Райф се приведе, когато Шая запрати нова мълния, разпилявайки рицарите. Същевременно тя оглеждаше небето, готова за в случай че друга разузнавателна лодка се приближи твърде много. Два кораба лежаха в тлеещи развалини, увеличавайки гъстия дим, който едновременно правеше въздуха задушлив и ги скриваше.

Макар че с отбраната бе заета предимно Шая, Райф и Фрел също помагаха. Ако видеха някакви стрелци в далечината или следи от горящи стрели в небето, надаваха вик. С такива предупреждения групата се надяваше да има време да се скрие в дима, за да е по-трудна за улучване или да се подслони зад бронзовата фигура на Шая.

Все пак оставаше един въпрос.

Фрел го зададе отново.

— Къде е Никс?

Групата им се въздържаше да се насочи към някоя от портите, преди да са открили момичето — не че имаше голяма вероятност подобно бягство да успее и в двата случая. Като доказателство за това Райф видя как един от пурпурноликите мандраки претича през дима край тях. Носеше се подивял, с горяща опашка, оставяйки сияещ път през мъглата.

От всички страни портите горяха.

Райф проследи мандрака и погледът му бе привлечен от един небесен сал в далечината. Горелките му пламтяха. Той едва не извърна поглед, мислейки, че това е поредната порция легионери. После зърна близо до него една космата грамада — и момиче, притаило се зад нея.

„Никс…“

— Фрел! — извика Райф.

Алхимикът трепна и се приведе, помислил, че Райф го предупреждава за нова атака.

Райф отиде до него и посочи.

— Онова ей там е Никс.

Фрел присви очи и се вцепени, щом я позна. Пристъпи напред.

— Трябва да стигнем до нея…

Преди алхимикът да може да продължи, една бронзова ръка го сграбчи за ръката.

— Не — заяви Шая. Нажежената ѝ от мълниите длан задимя върху ръкава му. — Чувам какво се пее там. То е… погрешно. Никой не бива да отива.

— Но Никс… — настоя Фрел.

Шая не го пусна.

— Не. Тя е изгубена за нас.

Никс се криеше зад Аамон, докато двамата ѝ братя крачеха бавно напред с вдигнати пики. Макар че фигурите приличаха на Аблен и Бастан, онова, което се приближаваше, не бяха те. Можеше да носят техните лица и тела, но това не бяха братята, които я бяха дразнили безжалостно и я бяха обичали не по-малко горещо.

Тя се взря в пиките от твърда стомана, вдигнати срещу нея. Цял живот ги бе гледала да ловят риба с подобни оръжия, можеха да замахнат към най-слабия сребрист проблясък в черната вода и да извадят пляскащ шаран или гърчеща се змиорка. С по-здрави копия бяха ходили на лов за големите бронирани крокодили и бяха прогонвали вълчища, тормозещи биволите им.

Макар че приближаващите се фигури изглеждаха мудни, с мъртвешки очи, тя подозираше, че смъртоносните им рефлекси са се запазили, контролирани от онова, което им пееше от медната кутия в ръката на Витаас.

Двамата ифлелени изучаваха братята ѝ, взирайки се в тях със студено любопитство, сякаш проверяваха какво са сътворили. Те биха могли да пратят джиновете за Никс и Аамон, но може би мислеха, че тази смърт ще ѝ причини по-голяма болка. Или дори ще я накара да възпре ръката си.

Тя знаеше, че и двете неща са верни.

„И да можех, сърце не ми дава да убия братята си. Щом те биха умрели за мен, мога ли аз да направя по-малко?“

Въпреки това отказваше просто да се предаде.

Ръцете ѝ още бяха върху Аамон, който изръмжа предизвикателно, макар че животът изтичаше от него. Тя се бе свързала с него и с брат му. Сега почерпи сила от тази връзка.

„Аз ще бъда варгър.“

Бореше се по единствения познат ѝ начин. Пое си дълбоко дъх и запя на братята си. Почерпи от тяхната любов, от тяхното приятелство, опитвайки се да им напомни кои са. Клепачите ѝ се спуснаха. Тя си ги спомни как се смееха, играеха, закачаха, хъркаха. И вложи всичко това в мелодията и ритъма си.

„Спомнете си кои сте.“

Освободи плетеница от песен и спомени, вливайки яркост в тези нишки с гласа и сърцето си. Опита се да ги прати към братята си. Но във въздуха имаше нещо скверно, което осуетяваше всяко приближаване — вятър, духащ насреща ѝ. Тя потрепери от развалата в него. Това бе огънят на треска, вонята на повръщано, покварата на гной и гнилоч. То се бореше с пратените от нея нишки.

И все пак тя не се предаде. Пръстите ѝ стиснаха козината на Аамон.

„Аз съм варгър.“

Запя по-силно, натисна по-силно, напрягайки всички сили. Бавно нишките ѝ се промъкнаха през зловредния въздух, докато не докоснаха стоманата. Още с първия допир тя разбра, че я блокират. Все пак за миг долови проблясък на агония, болка от пробиване на кост, от огнена отрова, вливаща се в черепите.

Никс трепна, но запази песента си силна.

Стегна гърлото си и почерпи от силата на друг свой брат. Макар че пръстите ѝ още усещаха козината на Аамон, тя си спомни също и една обелка от дървесна кора, аромата на чай.

Писък се вля в песента ѝ и очите ѝ се затвориха още повече. Тя пращаше тези вълни навън с всяка нота, изпробвайки стоманата, търсейки ключалката ѝ. Но развалата отново ѝ се противопостави. Тя бе не само във въздуха, но също и в стоманата. Никс усети, че там няма ключ, който би могла да използва. Всичко бе твърде покварено, твърде отровно. Тя никога нямаше да намери път през този осквернен метал.

Още по-зле — докато се бореше, тя успя да надзърне за миг оттатък стоманата. Там имаше само сенки и отрова. Вътре наистина не бе останало почти нищо от братята ѝ. Но за частица от удара на сърцето си тя зърна съвсем мъничък пламък от тях, потопен дълбоко в мрака.

„Не всичко е било угасено.“

Това ѝ причини по-голяма болка от всичко друго — да знае, че те са затворени там.

Отчаяна, тя остави песента си да заглъхне, разбирайки колко е безполезна срещу такава мерзост.

Отвори очи.

Двамата ѝ братя стигнаха до нея.

Аамон изръмжа и се помъчи да стане.

Тя отново усети бурята във въздуха, тъмните енергии, трупащи се в небето. Нещо вече почти я връхлиташе, по-опасно от всичко тук. Тя се молеше да е просто „Врабчарят“, включил всичките си горелки, за да стигне при тях.

Но знаеше, че греши.

И двамата ѝ братя мушнаха с пиките си към Аамон.

Никс закри лице. Знаеше, че всичко е загубено.

59.

На средната палуба на бойния кораб Грейлин пристъпи към Хадан. Бяха заобиколени от рицари, сред мъгла, озарена от факли и фенери. Васалният генерал бе извадил меча си.

Грейлин също изтегли старото си фамилно острие от ножницата и го вдигна. Дори в мъглата Сърцетрън сияеше ярко, гравиран с преплетени лози.

Хадан отстъпи от потното тяло на черния си жребец. Вдигна ръка към рицарите, събрали се в мъглата, за да покаже ясно намерението си. Искаше лично да убие този човек. Десницата на Грейлин го болеше от удара с чук на Хадан преди цяла вечност, преди цял живот.

Хадан изгледа оръжието му.

— Мислех, че са го претопили. — Сви рамене. — Няма значение. Този път лично ще се погрижа за това.

Грейлин стегна още повече хватката си и стъпи по-здраво на дъските. Остави Хадан да се приближи, докато мечовете им почти се докоснаха.

— Има стомана, която никога не може да бъде счупена — каза той със студен, спокоен глас. — Дори и от чука на един страхливец.

Устните на Хадан се помъчиха да не се озъбят, да не реагират на подигравката на Грейлин. Но ръката на генерала стисна меча по-силно. Хълбокът му помръдна, издавайки прекалено много.

Грейлин отстъпи вляво, когато Хадан го нападна отдясно. Мечът на генерала мушна там, където вече го нямаше. Беше му лесно да парира този удар и да отвърне с рипост.

Но все пак Хадан не бе новобранец. Избегна острието, плъзна единия си крак назад и замахна ниско с меча. Грейлин едва успя да извърти оръжието си навреме, за да блокира удара, който иначе би му отсякъл крака.

И двамата отстъпиха.

Хадан изпука врата си.

— Виждам, че си се упражнявал. Нарушавайки още една клетва. Да използваш меч. Тук, в земите, в които се закле да не стъпваш повече.

Грейлин махна с другата си ръка към мъглата.

— Е, не съм стъпил на земята, нали?

Хадан се намръщи.

— Винаги си бил човек, който търси оправдания за действията си. Като например да лягаш с курва, забранена за теб, и после да твърдиш, че е било любов, а не похот. А по-късно, когато тя наду корема, да се преструваш, че я обожаваш.

Грейлин изръмжа и скочи. Хадан парира с лекота и едва не приклещи Сърцетрън с меча си. Грейлин отвърна с извъртане на китката, за да освободи себе си и оръжието. Финтира бързо вдясно. Хадан се хвана на хитрината му и му даде възможност да посече високо. Но острието само одраска бузата му.

Двамата се разделиха. Кръв се стичаше по лицето на Хадан, но генералът не обърна внимание. Това щеше да е просто още един белег сред многото.

— Ето защо хората ти те презираха — каза Хадан. — Преструваш се на благороден и честен. Обличаш всичките си прегрешения в красиви думи. Ти, който имаше влияние върху краля, но не намери време да облагодетелстваш друг, освен себе си.

Грейлин наблюдаваше яростта на мъжа, но също така чу и думите му. Знаеше, че Хадан не греши съвсем. Честно казано, малко от неговите другари рицари го бяха смятали за приятел, камо ли за весела компания. Трябваше да се появи Марейн, за да започне да му разкрива истинската му същност, да го учи да бъде по-добър човек, не толкова егоистичен, човек, който може да бъде обичан и наистина да обича някого.

Той облиза устни и се изправи срещу гнева на противника си.

„Да не би сам да съм си създал враг в негово лице?“

Хадан му се присмя.

— И въпреки цялата обич на краля към теб ти пак измени на приятелството ви.

Грейлин усети, че това е причината за омразата и презрението на Хадан към него.

— Значи всичко е от завист? Иска ти се ти да беше спал с Марейн — или пък жадуваше да получиш кралската обич за себе си?

Хадан изрева при тази обида — инсинуация, а може би истина. Нахвърли се срещу Грейлин, като редуваше финтиране, отстъпване, мушкане и замах. Грейлин се биеше срещу тази буря, страхувайки се, че може да го е тласнал прекалено далеч.

Усети жилване по рамото и там остана дълбока резка.

Той отби острието и отстъпи.

Лицето на Хадан бе помрачняло, очите му тънеха в сенки, присвити от ярост. Все пак Грейлин видя пресметливостта, светеща в тях. Страхуваше се, че генералът просто му взема мярката, изпробва уменията му, замисляйки неуязвима стратегия.

За щастие Хадан се забави прекалено дълго.

Зад тях се отвори с трясък една врата.

— Грейлин! Сега!

Очи се завъртяха към квартердека. Оттам изхвръкнаха Дарант и Глейс и се пързулнаха по дъските. Изнесоха ръце назад, с фитили, искрящи между пръстите им. Хвърлиха бомбите си високо — не към средната палуба, а през десния парапет. Те избухнаха в огнени кълба в мъглата.

Екипажът отстъпи предпазливо.

Грейлин се втурна към пламъците, прибирайки тичешком меча си.

Хадан изрева, явно заподозрял какво предстои. Сигурно вече осъзнаваше, че истинският финт тук не бе направен с меч, а с небесен сал, пратен да пада покрай десния борд, за да привлече огъня, така че балистите и оръдията от тази страна да изстрелят боеприпасите си.

Всичко това, за да се осигури безопасното преминаване на друг съд.

Силно стържене на дърво долетя от онази посока. По-голямата част от екипажа побягна от заплахата. Една голяма сянка се стрелна нагоре от мъглите с рев на огнепламови горелки — първо балон, а после корпусът на бързолет.

„Врабчарят“ се издигна, докато изравни палубата си с тази на бойния кораб, продължавайки да стърже по борда му. Дарант и Глейс се втурнаха към парапета. Грейлин тичаше редом с тях.

И тримата профучаха покрай празната балиста.

Няколко стрели полетяха след тях. Но треперенето на палубата пречеше на точния прицел. Грейлин скочи върху парапета и се оттласна от него. Спомни си за последния път, когато бе правил това. Този път обаче нямаше стълба, за която да се хване. Вместо това падна на горната палуба на „Врабчарят“, претърколи се и се плъзна по дъските.

Дарант и Глейс го последваха. Приземиха се едновременно и успяха да се задържат на крака, което доказваше, че не за първи път скачат от един кораб на друг. Все пак, когато „Врабчарят“ се отдели, избумтявайки в корпуса на бойния кораб за прощална целувка, те също се проснаха на дъските.

Щом се озова на открито, бързолетът се отдалечи с рев, включил всичките си горелки.

— Хвани се за нещо! — изрева Дарант.

Грейлин допълзя до държача на едно въже и го прегърна. Знаеше какво предстои. Чу два остри взрива да отекват в небето. Представи си двете буренца със запалителна смес, пренесени на бойния кораб. Стисна още по здраво, защото знаеше къде са били поставени те.

Под Хадиския котел на бойния кораб.

Следващата експлозия разцепи небето, раждайки ново слънце, по-ярко от Небесния отец. Ударната вълна връхлетя „Врабчарят“ и го завъртя във въздуха, като го наклони почти отвесно.

Грейлин се бе вкопчил в своята опора. Зърна бегло гъстия облак дим, разлетелите се пламтящи останки, тлеещите дрипи на балона. Всичко това бе увиснало в небето, а после започна да се сипе надолу през мъглата.

„Врабчарят“ продължи да лети с клатушкане, докато постепенно се стабилизира.

Грейлин се надигна на крака. Дарант и Глейс минаха покрай него. Пиратът невъзмутимо изтупваше панталоните и късото си наметало.

Хвърли един поглед на Грейлин и го попита:

— Идваш ли?

Грейлин ги последва с огъващи се крака, рамото му бе обляно в кръв. Отидоха до вратата и по едно стръмно стълбище се спуснаха в бака на кораба. Другата дъщеря на Дарант, Брейл, стоеше зад щурвала.

Пиратът ѝ се намръщи.

— За какво беше всичкото онова стъргане? Преди да тръгна, ти казах, че не искам и една драскотина по корпуса, когато се върна.

Но въпреки мъмренето грабна дъщеря си, вдигна я и я завъртя.

— Добра работа, момиче!

Грейлин се обърна, когато още хора нахълтаха в бака. Позна принц Канти и калфата от Манастира. След тях влязоха двама непознати: гулд’гулка и клашианец. Той огледа групата, забелязвайки окървавените превръзки на гърдите и бедрото на Канти, но също така забеляза и кой липсва.

— Къде е Никс?

Очите на Канти бяха бесни. Посочи Брейл.

— Опитах се да я накарам да ни изслуша.

Сърцето на Грейлин прескочи един удар. Страхуваше се от най-лошото.

— Къде е?

Канти протегна ръка към прозорците на носа и трепна от болка. Посочи към далечните скали, където тъмнееше балонът на друг боен кораб.

— В Булото.

60.

При гръмотевичната експлозия на запад Никс се присви. Звучеше ѝ като края на света, сякаш луната вече бе ударила Земята.

Взривът накара цялата огнена картина на битката върху Далаледа да застине. Дори Аблен и Бастан бяха спрели, докато замахваха с пиките си към тялото на Аамон. Върховете на копията им бяха замръзнали над гърдите на варгъра. Аамон изръмжа и се дръпна назад, не за да избегне оръжията, а за да заслони по-добре Никс.

Аблен и Бастан се изправиха. Изглеждаха объркани, сякаш за момент взривът бе разтърсил въздуха достатъчно, за да прекъсне връзката. Това не продължи дълго. Зад тях Витаас вдигна медната кутия. Другият Изповедник — Рит — се намръщи, обърнат на запад към експлозията.

Витаас зашепна в устройството си и влакънцата засияха по-ярко.

Аблен и Бастан се съсредоточиха отново върху Никс. Пиките им се вдигнаха по-високо, а в очите им блестеше злобата, която ги бе обладала, която ги контролираше. Тя отново видя как скверните вибрации обвързват братята ѝ към Витаас и отвратителната му кутия. Нишките във въздуха бяха отровни, подхранвани от агония и злост.

Песента на Никс заглъхна в гърлото ѝ.

„Не мога да се боря с това зло.“

Но друг прие това предизвикателство.

Над главата ѝ ударната вълна от експлозията най-после стигна до Булото. Връхлетя върху тъмните облаци и ги разкъса на места. Слънчеви лъчи си пробиха път покрай корпуса на увисналия горе боен кораб.

Точно отпред, над сала, някаква сянка се спусна по един от тези ярки лъчи. Формата ѝ се губеше сред сиянието. Никс усети мощта, излъчваща се от нея. Това бе тъмната буря, която бе усетила да се приближава.

„Дошла е за мен.“

А после яростен крясък се откъсна от тази буря и се понесе над площадката. Силата се превърна във форма. Разперени гигантски черни криле. Огромният прилеп пикира към сала, към хората, събрани долу. Пищеше бясно — песен на ярост и сила.

Също като взрива преди малко, писъкът разцепи въздуха и разкъса скверните нишки. Аблен и Бастан залитнаха назад и размахаха диво пиките, сякаш търсеха някаква заплаха. Медната кутия в ръцете на Витаас засия по-ярко, подхранвана от атаката отгоре. Превърна се в малко слънце в сбръчканите му пръсти. Изповедникът се опита да я пусне, но тя избухна в ръката му, разкъсвайки плът и кости, като остави само чуканче, от което бликаше кръв.

Витаас изкрещя и залитна.

Бастан замахна, когато Изповедникът се приближи твърде много. Пиката му щръкна от гърба на мъжа. Но въпреки това Бастан сякаш не забелязваше. Размаха оръжието си, мятайки кокалестото тяло насам-натам. Ехтяха писъци, хвърчеше кръв. Ръце се размахваха, крака ритаха.

Рит се хвърли в сала с вик:

— Излитай!

После изрева назад към двамата Трошачи:

— Убийте ги всички!

Джиновете тръгнаха напред, вдигнали високо чуковете си.

Прилепът обаче вече бе стигнал до тях. Пренебрегна сала, който се стрелна към небето, и пикира към един от Трошачите. Заби нокти дълбоко в гърба на великана. С плясък на криле се издигна във висините и запрати тялото надалеч.

Вторият джин изрева и нападна Никс и Аамон. Развъртя с една ръка чука си и замахна ниско. Аамон се хвърли да я защити. Чукът улучи варгъра в хълбока и го запокити по камъните. Все пак Аамон бе посегнал в последния момент и бе хванал Трошача за глезена, събаряйки грамадния си враг, докато отхвърчаше настрани.

Великанът се стовари по гръб и се опита да стане, но една тъмна сянка връхлетя отгоре му. Нокти пронизаха тялото му. Прилепът наведе глава и зъбите му разкъсаха гърлото на жертвата. Кръв пръсна нависоко и една глава с железен шлем се търкулна по камъка.

Прилепът остана там. Разперил криле и привел глава, нададе свиреп писък към света.

По цялата площадка бушуваха огньове. Летяха стрели. Взривяваха се запалителни бомби. Писъци се носеха над камъните. Никс зърна Шая, пламтяща в мрака, да мята мълнии във всички посоки. Над нея кораби избухваха в пламъци и се разбиваха.

В своето сравнително тихо кътче Никс се огледа с надеждата да види още прилепи от мирската орда да се спускат, за да им помогнат в тази битка. Но небесата се бяха затворили; тъмните облаци бяха запушили пролуките.

Тя осъзна истината.

Беше само този единствен прилеп.

Високо над главата си видя как салът се носи нагоре, отнасяйки Рит.

Обърна се към Аблен и Бастан. Освободени и ненаправлявани, те се лутаха наоколо. Слюнка се стичаше от устните им. Бастан бе изтървал пиката си. Тялото на Витаас още бе набучено на нея, но вече не мърдаше. Аблен седна по задник, взирайки се в собственото си копие, сякаш изненадан, че го държи.

Бастан последва примера му и се тръшна до него.

Очите им оставаха празни. Тя си спомни изтерзаните пламъчета дълбоко в мрака. Знаеше колко голяма част от мозъка им е изгорена, оставяйки само тези черупки. Онези пламъчета на братята ѝ никога нямаше да пораснат отново, за да запълнят онова, което им е било отнето. Можеха единствено да крещят в мрака, навеки тънещи в болка и страдание.

Тя се надигна на крака и се опита да пристъпи към тях.

Пръстите на Аблен се стегнаха върху пиката му в инстинктивна заплаха.

Тя спря, несигурна какво да прави, след като знаеше, че не може да им помогне.

А после прилепът замахна с крило. Острият му връх сряза гърлата им и двамата се катурнаха назад. Крайниците им зашаваха вяло за момент — а после се отпуснаха. Кръвта се разстла в локви около тях, отразявайки огъня и мълниите.

Никс отстъпи ужасена. Прилепът пристъпи от крак на крак върху джина, за да се обърне към нея. Големите му тъмни очи блестяха. Кадифените му уши стърчаха. За момент зрението ѝ се раздвои: тя виждаше едновременно и прилепа, и себе си стояща там. Мярна се и един образ, на взет назаем нож, който срязва едно нежно гърло: милост, оказана въпреки болката, която причиняваше.

Тя погледна братята си.

„Тук беше същото…“

Преди да успее да осмисли всичко, вниманието ѝ бе привлечено от нокти, дращещи по камък. Тя се обърна и видя как Аамон, протегнал врат, се мъчи да се върне при нея, но тазът му бе строшен.

Тя изтича при него, както за да спре напразните му опити, така и за да е с него.

Падна на колене до варгъра. Ръцете ѝ се поколебаха над тялото му, защото се страхуваше да не увеличи страданията му. Аамон пъхтеше силно, но успя да се размърда достатъчно, за да сложи глава на бедрата ѝ. Отпусна се тежко върху нея.

Тя сложи длан на бузата му.

Той тупна с опашка.

Никс се взря покрай него към огньовете на площадката и кълбящия се дим. Прилепът напусна мястото си и тръгна към нея и Аамон, подпирайки се на крилете си. Като стигна до тях, ги сви. Тя видя, че не е толкова голям, колкото ѝ се бе сторило. Ако застанеше изправена до него, главата му нямаше да стигне и до рамото ѝ.

Той се примъкна по-наблизо и наведе нос да подуши Аамон. Варгърът оголи зъби, заявявайки твърдо: „Тя е моя“.

Прилепът не възрази. Клечеше и я гледаше. Съвсем тихо писукане долетя откъм него, печална мелодия, примесена с нотка на съжаление, сякаш му се искаше да бе дошъл по-рано, за да спаси Аамон.

Тя откри, че се взира в тези очи и усеща в тях нещо повече.

Гърлото ѝ се сви и гласът ѝ се изля неканен в песен. Не бе нужно никакво усилие от нейна страна. Ритъмът я притегли със своята познатост, идеща от сърцето ѝ. Тя усети обелка от дървесна кора между пръстите си, дъх на чай в ноздрите си. А после и вкуса на топло мляко върху езика си.

Никс се взря в тези очи и разбра кой стои пред нея, кой се е върнал при нея.

„Башалия…“

Прилепът се приведе по-наблизо. Мекият му нос повдигна брадичката ѝ и се гушна топъл до гърлото ѝ. Тя си спомни малкия прилеп, свит в шейната, докато блатото бръмчеше и жужеше около тях. Тихото мучене на Мърморко, газещ отпред.

Остави дланта си на бузата на Аамон, но вдигна другата си ръка и напипа едно ухо, нежното местенце, където брат ѝ обичаше да го чешат. Пръстите ѝ го намериха лесно, докато двамата пееха заедно, приведени над един защитник с най-храброто сърце.

Тя знаеше, че това е Башалия. Нямаше представа как е възможно. Спомни си, че Шая бе описала дарбата, получена от обитателите на Юмрука — единство, което надхвърляше границите на плътта и времето. Всичките им съзнания и спомени, запазени за вечността.

Спомни си последните си мигове с Башалия, приведена над крехкото телце на брат си в гората. Тогава също му пееше, за да го унесе преди жилването на ножа.

Представи си огнените очи, които бяха отвърнали на погледа ѝ в онзи момент.

И осъзна истината.

„Ти си го взел — помисли си. — Дал си му ново тяло, дарено от друг, който се е съгласил да отстъпи мястото си, за да може той да се върне при мен.“

Отдръпна се, за да огледа бойното поле.

Огнени стрели прорязваха тъмното небе.

Легионерите настъпваха от всички страни.

Башалия се бе върнал при нея.

„Само за да умре редом с мен.“

Рит се приведе над водача на небесния сал. Писъците на прилепа още ехтяха в ушите му. Никога не бе усещал такава мощ. Представи си кутията на Витаас, засияла болезнено ярко — а после експлозията и разлетелите се парчета мед, плът и кост.

Огледа долу и зърна гигантския прилеп, сега приклекнал до момичето. В главата му изникнаха думите на Витаас.

„Вик дире Ра…“

Спомни си клашианското пророчество за завръщането на мрачната им богиня.

„Онази, която ще се носи на криле от огън и ще унищожи света.“

Рит си представи този прилеп, спуснал се от небе, изпълнено с мълнии и огън. Беше го видял как разкъсва джина и дори убива братята на момичето. Без съмнение това бе същество с безмилостна сила.

Спомни си по-раншните си съмнения в думите на Витаас. Наруга се, че е бил толкова сляп.

„За доброто на кралството повече не бива да подценявам нито животното, нито детето.“

Все пак страховете му можеше и да не се сбъднат. В момента рицари и стрелци се приближаваха към нея. От другата страна крачеха Трошачи. Засега момичето не бе обладано от Вик дире Ра. Една стрела можеше да сложи край на тази заплаха.

Той огледа цялата шир на площадката и приключващата долу битка. Дори бронзовото оръжие вече помръкваше, запъваше се, изчерпваше се. Мяташе мълниите си с по-малка сила и по-малка точност. Залиташе сред дима, опитвайки се да опази двамата мъже със себе си. Сега те, изглежда, се опитваха да стигнат до момичето, привлечени от появата на страшния прилеп.

Но Рит се съмняваше, че имат сили за това.

Още съдове се спускаха от бойния кораб, готвейки се да умножат броя на легионерите долу. Скоро всичко щеше да свърши.

Водачът до него заговори:

— Резервоарите ни с огнеплам са почти празни. Трябва да презаредим на „Пиул“, преди да се спуснем отново.

Рит вдигна глава към търбуха на бойния кораб. Той представляваше непревземаема крепост, може би най-доброто място, където да изчака отминаването на тази буря.

— Закарай ни там.

Водачът завъртя руля и огнепламовите горелки зареваха по-силно. Салът се понесе нагоре. Рит понечи да се извърне, но в този момент ослепителен проблясък привлече погледа му отново навън. Той засенчи очи.

Пред тях пламтеше гигантска колона от светлина. Издигна се от центъра на каменния кръг и удари кила на „Пиул“ по средата. Нямаше нито взрив, нито гръм. Сияйната колона просто остана да грее там за един дълъг миг — а после угасна.

Рит се намръщи, озадачен от това странно явление. Погледна надолу към източника му, спомнил си за двете кръстосани арки, заслонили блок от бял камък. Тях ги нямаше. Той присви очи, все още заслепен от яркия проблясък. Премигна, мъчейки се да осмисли онова, което виждаше. В площадката бе зейнала дълбока яма, идеално кръгла и с гладки стени, сякаш някой бог бе взел шило и бе пробил дупка в каменния кръг, без да остави и най-малката отломка.

Водачът извика и изви рязко сала. Рит се вкопчи в облегалката му и видя, че мъжът се взира нагоре, не надолу. Рит проследи ужасения му поглед.

Същата дупка бе пробита и в облаците, през центъра на „Пиул“. Бойният кораб бе изтърбушен по средата. През дупката грееше ярка слънчева светлина и се виждаше синьото небе високо горе. Отново нямаше отломки. Дупката бе пробита чисто и гладко през центъра на кораба.

Бавно предната и задната половина на бойния кораб се отчупиха, разкъсвайки малкото, което все още ги свързваше. Отделиха се една от друга и полетяха към тъмната площадка долу.

Водачът се бореше яростно с машината си, опитвайки се да се махне от пътя им.

— Давай! — настоя Рит. — Разкарай ни оттук.

— Накъде? — изпъшка мъжът, зает с контролните уреди.

— Спокоен кът. Далеч от Булото. Където и да е.

Докато бягаха, светът под тях затътна. Земята започна да се гъне и тресе от онази адска дупка навън. От нея плъзнаха пукнатини и заизвира дим.

Небесният сал се носеше над площадката. Точно зад тях рухна кърмата на „Пиул“, влачейки след себе си въжета и дрипи от балона. Излязъл от района на катастрофата, салът изви нагоре и потъна в облаците.

Щом изскочи отново под ярката слънчева светлина, Рит най-после издиша и отпусна ръката си, която се бе вкопчила с побелели кокалчета в седалката на водача.

И други кораби започнаха да изскачат от облаците, понесли още бягащи легионери. После нещо прелетя от лявата им страна, устремено в обратната посока.

Бързолет с ожулен корпус.

Гмурна се в облаците.

Рит присви очи. Водачът също го видя и се озърна през рамо към него. Рит посочи напред, където в далечината над мъглите висеше тежък облак дим.

— Не спирай.

Ако нещо оцелееше от тази разруха. Рит щеше да намери начин да се справи с него. Тукашните събития го бяха научили на много неща. Той щеше да използва това знание.

„И ще го обърна срещу тях.“

61.

Докато „Врабчарят“ потъваше през тъмните облаци над Далаледа, Грейлин затаи дъх. Не знаеше какво да очаква, нито какво ще намери. Чуваше зловещо буботене, идещо отдолу.

След като научи, че Никс се е качила в Булото, Грейлин бе предизвикал Дарант да му докаже колко бързо може да лети корабът му. Докато се носеха към скалите, държеше очите си вперени във високия балон на втория боен кораб. После копие от ослепителна светлина разцепи съда по средата и отломките му полетяха надолу. Щом стигнаха до върха, пред очите им изскочиха по-малки лодки, които бързо се отдалечиха. Без да им обръща внимание, Дарант включи горелките на кораба си и се гмурна в облаците.

Докато се спускаха през тази тъмна пелена, Грейлин стоеше вляво от Дарант. Канти бе заел позиция от другата страна на пирата, с Джейс до себе си. Всички очи се взряха надолу, когато бързолетът излезе от облаците и пред тях се разкри картина като от най-ужасния кошмар на Хадис.

„Нищо чудно, че всички бягаха оттук.“

Под тях се простираше тъмна равнина от камък. По-голямата част от нея бе скрита от дима на горящи корабни останки. Двете половини на бойния кораб се бяха разбили, образувайки планини от огнени отломки.

Грейлин видя голяма дупка точно под тях. Земята се тресеше непрестанно и по нея пълзяха назъбени пукнатини, които сякаш се разпростираха от онази яма. От пукнатините бълваше още дим.

— Нищо не би могло да оцелее от това… — прошепна Джейс.

— Свали ни по-ниско — заповяда Дарант на дъщеря си.

Грейлин сложи ръка на рамото на пирата в безмълвна благодарност — знаеше какво рискува той.

Дарант го погледна. На лицето му вече нямаше и помен от обичайната му несериозност, там се виждаше само страх.

А после Канти се изпъна рязко. Ахна и посочи вдясно на борд.

— Там! Виждате ли онази факла, дето се движи сред дима и отломките?

Грейлин мина от неговата страна, за да види по-добре. Проследи накъде сочи младежът и различи нещо, което приличаше на разтопена рицарска броня, крачеща през пейзажа.

— Шая… — промълви Джейс.

Канти кимна.

Двамата бяха описали набързо на Грейлин събитията, случили се след като Никс и останалите бяха скочили от „Врабчарят“. Той не бе повярвал много на приказките им за жива статуя, но явно трябваше.

— Спуснете се — рече умолително Канти. — Последвайте я.

Дарант кимна и завъртя щурвала, за да ги насочи натам, докато дъщерите му ловко снижаваха кораба.

— Вижте. — Джейс посочи към бронзовата жена. Пламъкът на тялото ѝ сега разкриваше четири фигури, следващи огнения ѝ път. — Това са Фрел и Райф. И мисля, двама от кетра’каите.

— Никс? — попита Грейлин, разчитайки на техните по-млади и по-зорки очи.

Джейс се обърна към него и поклати глава.

„Не.“

Канти се приведе напред, докато носът му не опря в прозореца.

— Шая ги води нанякъде, вместо към най-близката порта в стените.

Грейлин стисна юмрук, като се молеше и надяваше.

Обвита в дим и жега, Никс още стоеше на колене върху треперещите камъни с главата на Аамон в скута си. Той вече не пъхтеше, само дишаше тежко и мъчително. Тя го почеса в основата на косматите уши.

Не виждаше причина да мърда оттук, не и след като бликналата ярка светлина бе разцепила небето. Спомни си гонга, отекнал в стаята на Шая. Ето я разрухата, която предвещаваше той. Сега светът бе потънал в огън, дим и трошащи се камъни. Тя чуваше писъците на умиращите. Земята продължаваше да се тресе. Но там, където се намираше тя, камъкът наоколо засега устояваше.

Затова тя остана.

Не искаше да зарязва Аамон.

Башалия бдеше с нея. Беше приклекнал и от време на време размахваше едното си крило, за да разсее най-гъстия дим. Примъкна се по-близо и се облегна на Никс, все така изненадващо лек за размерите си. Отърка буза в нея.

Гърдите му вибрираха леко до нейните. Макар че не писукаше на глас, тя усещаше мъркането в него. Затвори очи и се заслуша. „Помня това.“ Беше стояла на топло под крилете, с коремче пълно с мляко, сгушена до кадифената кожа. Тогава той също мъркаше. Тя се върна в онова време, обгърната от майчина и братска любов.

Чу песента в това мъркане и добави към нея своята, тананикано на задоволство и щастие. Златни пипалца, толкова крехки, че един повей на вятъра щеше да ги разсее, потекоха между тях. Но те не бяха единствените слушащи. Аамон зави тихо, молейки да бъде присъединен. Тя протегна нишките си към него, докосна дивата му същност, неопитоменото му сърце, но намери също и зърното на една цицка, сладостта на майчиното мляко, блъскането на братята и сестрите му, все още слепи за света с мъничките си затворени очи.

Тя ги привлече всички заедно и не изпитваше страх. Запяха, сливайки се някъде по-дълбоко от костите и кръвта. Нямаше огън, нямаше трошащи се камъни, нямаше задушлив дим. Времето течеше, или пък не, тя не можеше да каже.

Накрая Башалия се размърда и крехкостта на песента им се разсея. Аамон изръмжа тихичко, но бе прекалено слаб, за да вдигне глава.

Тя потърси какво ги е разтревожило.

А после димът отляво изсветля от приближаващ се огън, предшестван от гръм и трошене на камъни. Тя се напрегна, очаквайки най-лошото. Само че пламъкът, който идваше, стана златист и затрепка в бронзови оттенъци.

Тя се раздвижи, като задържа ръка върху бузата на Аамон.

Башалия се промъкна напред да я защити. Крилете му се вдигнаха и разпериха. Тя го успокои с длан, с шепот от сърцето си.

— Всичко е наред — каза му.

От дима излезе Шая, пламтяща като изваяна от слънце. Взря се надолу към нея, към другите и погледът ѝ се задържа на Башалия.

— Чух ви — каза простичко Шая — и дойдох.

Зад нея се появиха със залитане Фрел и Райф, покрити със сажди и кървящи от множество порязвания. Последваха ги двама кетра’каи, с измъчени и отчаяни очи. Всички спряха на разстояние от мрачния страж, пазещ Никс.

Шая вдигна глава към тъмните пушеци, които започваха да се разкъсват.

А после Никс чу какво е привлякло вниманието на бронзовата жена.

Ревът на горелки.

Тя се взря нагоре и един кораб се появи пред погледа ѝ, раздухвайки дима. Никс се уплаши, че това са последните останали легионери, привлечени тук също толкова неизбежно като Шая. Но вместо това, когато димът се разнесе, позна спускащия се кораб. Помъчи се да осмисли това чудо.

„Врабчарят“ се снижи и увисна над земята. Кърмовият люк вече бе отворен. Оттам изскочиха няколко души и се втурнаха напред. Тя зърна Канти и Джейс. Грейлин и Дарант. И дори Пратик и Лира. Една голяма космата фигура заобиколи Грейлин с настръхнала грива, като ръмжеше заплашително.

Аамон поздрави брат си със сумтене.

Другите се заковаха на място вцепенени, когато цялата гледка се разкри пред тях. Неколцина изругаха. Някои извадиха оръжия. Цялото им внимание бе съсредоточено на едно място.

Никс нежно свали главата на Аамон от скута си. Изправи се, защото трябваше да е сигурна, че няма да станат грешки. Пристъпи пред високия прилеп и вдигна ръце, сякаш го предпазваше с криле.

— Това е Башалия — каза тя.

Само няколко лица омекнаха при обяснението ѝ.

Канти бе първият, който се приближи. Повдигна вежда и огледа другаря ѝ. После само сви рамене.

— Трябва да кажа, че е пораснал малко.

Грейлин пристъпи по-наблизо. Земята вече трепереше.

— Всички на борда, бързо.

Никс ги спря.

— Чакайте. Аамон. Той е… — Тя се втренчи в Грейлин, без да е сигурна, че има думи или сили да му го каже. — Няма да го оставя тук.

Грейлин заобиколи прилепа достатъчно, за да види проснатия Аамон, с просмукана с кръв козина и изкривени крака. Все още лежащ на една страна, Аамон също го видя. Задращи с предните си лапи, сякаш се опитваше да се втурне към него.

Грейлин се хвърли напред, за да прекрати усилията му. Гласът му бе задавен от мъка.

— Аамон…

Дарант се приближи зад него.

— Ще го качим на борда. Не се тревожи.

Използваха едно одеяло за импровизирана носилка. Когато вдигнаха Аамон и го понесоха към кораба, Никс вървеше от едната му страна, а Грейлин от другата.

Башалия ги следваше, пълзейки на криле и крака.

Дарант изгледа скептично прилепа, но Никс му махна да продължава. След малко всички бяха в тъмния трюм. Башалия се отдръпна и литна нагоре, явно предпочиташе собствените си криле.

След като всички бяха на борда, горелките на „Врабчарят“ се включиха. Корабът се стрелна нагоре, оставяйки под себе си окончателното унищожение на Далаледа. Сякаш ги бе чакала да си тръгнат, земята се затресе мощно, разкъсвайки остатъците от каменната площадка. Стените рухнаха. Портите се разпаднаха. Изправените камъни потънаха в скалата като кораби в бурно море.

А после „Врабчарят“ се скри в облаците, за да излезе малко по-късно под яркото слънце. Никс остана до отворения кърмови люк. Огледа небето и видя познат черен полумесец да се носи след тях.

Доволна, тя се обърна към двете фигури, приведени над носилката.

Грейлин коленичи до умиращия си брат. Калдер го подуши, побутна го с нос, а после се отпусна до Аамон и се притисна към него. Никс остана встрани, защото не бе сигурна, че е уместно да им се бърка.

Грейлин я видя и вдигна ръка, после я свали — явно не се доверяваше на гласа си. Никс се приближи бавно. Падна на колене. Двамата стояха от двете страни на главата на Аамон. Уморените очи на варгъра бяха затворени. Дишането му се забави.

— Той… Той беше толкова… глупав — промълви Грейлин.

Тя го погледна смаяно, но той се усмихваше тъжно, а в очите му блестяха сълзи.

— Опитвах се да го обуча. — Грейлин поклати глава. — Калдер схващаше бързо. Аамон… той предпочиташе да си играе с пъстървите в потока, да души нечий чатал, да гони всичко, което блее или грачи. Водеше неспирна война с щурците в хижата ми, постоянно ги търсеше откъде свирят.

Тя се опита да си представи този храбър защитник толкова безгрижен. Затвори очи, търсейки онова щастливо сърце. Сложи ръка върху косматата му глава. Започна с тихо тананикане, като топлото сияние на лятото. Насложи върху него ветровете през гората, шумоленето на листа. Пееше за росната трева, за нашарените със слънчеви петна поточета. Остави тези нишки да попият през окървавената му козина, покрай почти утихнала болка.

Подмамваше го с птичи песни и свиренето на щурци.

Усети го как се издига към нея, пращайки нишки на зимна гора и лед, който чупи клоните. „Това е твоят дом, нали?“ Той ѝ отговори с топлината на огнище, разсеяно чесане, гордостта в един глас и даже мъмренето. Тя видя легло, прекалено малко за тримата. Усети вкуса на карантиите, хвърлени му от убита плячка, споделена от всички.

Разбра сърцето му, онова, което казваше накрая.

„Това е моят дом и винаги ще бъде.“

Тя протегна ръка и напипа твърди пръсти и мазолеста длан.

„Да, тук е твоят дом.“

Хвана ръката и запя по-дълбока песен, привличайки в нея първо единия брат, после и другия. Калдер зави, добавяйки чувството за преследване на плячката, лудия бяг по слънчеви ливади, братското боричкане. С това идваше и дъхът на утринния скреж, зовът на другар, топлината на бърлога. Грейлин до нея омекна; той може би не чуваше песента толкова ясно, но я усещаше. Тя ги сплете всички заедно, остави ги да се съберат в едно, да се сбогуват, доколкото могат.

Знаеше, че точно затова Аамон е издържал през всичкия онзи дим и страдания. За да се събере отново с глутницата си, да се наслади на топлината ѝ за последен път. Сега, когато вече бе тук…

Тя се отдръпна, оставяйки тримата братя да пеят заедно тази най-лична от всички песни. Чакаше и ги слушаше отдалеч. Чу как песента на Аамон бавно заглъхва, отдалечавайки се все повече. Мина за момент покрай нея и я побутна нежно. Тя зърна висока гора, пълна с безкрайни пътеки и мъгливи далнини.

Аамон се озърна веднъж назад на прага — а после се обърна и се втурна в този последен пущинак.

Тя прошепна прощални думи, знаейки, че той си е отишъл.

Грейлин до нея се тресеше.

Калдер виеше тихо и скръбно.

Грейлин се просна върху Аамон, като обхвана и Калдер, сякаш се опитваше да задържи глутницата заедно само със силата на волята си. Но никой не е толкова могъщ.

Тя го докосна по гърба. Той протегна ръка към нея. Тя се приближи към мъжа, който можеше да ѝ е баща. Остави го да я притегли още по-близо. Облегна се на него, докато двамата не се прегърнаха, утешавайки се взаимно.

Най-после онова, което раждането в блатата не бе успяло да събере, го направи скръбта.

62.

Три седмици след завръщането си в Краелес Грейлин яздеше в тръс понито си през напечените от слънцето пясъци към тътнещия водопад, който скриваше пиратското свърталище. До него подтичваше Калдер, махайки с опашка. Варгърът изръмжа към близката суматоха на паянтовото градче, сгушено под високите скали.

Двамата тъкмо се бяха върнали от тридневно пътешествие до западните горски дебри, където погребаха Аамон. Грейлин бе избрал за това мястото, където навремето бе намерил двете изплашени свирепи кутрета. Благодари на онези студени тъмни гори, че са му дали такъв смел брат. След като го погребаха, гората заехтя от песните на варгрите. Калдер им отговори, дори изчезна за една нощ.

Сега Грейлин погледна от седлото към брат си. Беше се страхувал, че Калдер няма да се върне, но на сутринта варгърът се бе промъкнал до лагерния му огън с изплезен език, а в очите му блестяха искрите на дивата гора. Грейлин би го разбрал, ако останеше в своята гора, но все пак потрепери от облекчение, когато брат му се върна.

„Благодаря ти, братко. Не бих понесъл да загубя и теб.“

Изправи се в седлото и подкара понито си към пролуката между водопада и скалите. По пътя мина покрай Канти и Джейс. Двамата водеха тренировъчен бой на пясъка, единият с меч, другият с брадва. Тези двамата бяха странна двойка, с това неправдоподобно приятелство между тях, още повече че явно си съперничеха за вниманието на Никс — не че тя го даваше на някой от двамата.

Той се озърна назад.

Никс стоеше на брега на речния вир и се взираше нагоре към тъмния полумесец, кръжащ високо в небето. Прилепът — Башалия — заемаше по-голямата част от времето ѝ, а той подозираше, че и сериозна част от сърцето ѝ. На двамата младежи щеше да им е трудно да си съперничат с него.

„Не че аз имах кой знае какъв успех.“

Макар че стената между него и Никс бе разрушена, отношенията им си оставаха предпазливи. Той все още улавяше кратки пристъпи на гняв към него, някаква чувствителност, която още не бе омекнала, а може би и никога нямаше да омекне.

Въздъхна и заряза този въпрос засега. Промуши понито зад бученето на падащата вода и навлезе в лабиринта от речни тунели и сухи пещери, които се простираха надалеч в тези варварски земи. Непосредствено зад водопада имаше висока пещера с обрасли с папрат стени и черен таван. Той вдигна глава към скелето, обхващащо корпуса на „Врабчарят“, който висеше в пещерата. Огромното пространство ехтеше от удари на чукове, викове, оплаквания, звън на ковачници и глухото бучене на огнища и мехове.

Грейлин заобиколи целия този хаос. Зяпаше смаяно колко са се променили нещата дори за краткото му отсъствие. „Врабчарят“ бе подложен на ремонт след тежките си премеждия в Халенди, но освен това се преустройваше и подобряваше за предстоящото пътуване.

Силен лаещ глас привлече вниманието му към долния край на бързолета.

— Грейлин! Ти се върна!

Дарант, който бе стоял приведен под кила на кораба, се показа. Носеше ботуши, бричове и широка риза с отпрани ръкави. Лицето и дрехите му бяха покрити със сажди и смазка; ръцете му бяха почернели от масло. Дарант потупа „Врабчарят“ по носа и дойде при него.

Грейлин се смъкна от седлото, за да го поздрави.

— Виждам, че имате напредък.

— Да. — Дарант хвърли поглед назад и избърса чело, като го оцапа още повече. — Монтираме рамки от двете страни на корпуса, които да държат новите стоманени резервоари. Ще са ни нужни всичките запаси огнеплам, които корабът може да носи. Както за горелките му, така и, разбира се, за да не ни замръзнат топките.

Грейлин кимна. Пътешествието през ледения свят щеше да е коварно, но всички знаеха, че е необходимо. Шая им бе показала предстоящата гибел с помощта на кристален куб, който криеше в себе си сияеща версия на света. Той си представяше разрухата дори сега.

„Лунопад.“

Дарант се взря в Калдер и попита:

— Значи всичко с моя варгър мина добре?

Грейлин въздъхна. Въпреки всичко, което се бе случило, пиратът настоя да спазят сделката, сключена със Симон. Оттогава сякаш бе минала цяла вечност, но Дарант не беше забравил. Пиратът бе удържал на думата си, като откара Грейлин до Халенди според плана. Макар че в крайна сметка бе направил много повече.

Но след завръщането си тук пиратът настоя да получи платата си.

„Един от варгрите.“

Грейлин погледна Калдер, който се озърташе, оголил заплашително зъби от всичкия този шум и суетня. Когато сключваха сделката, Грейлин бе настоял сам да реши кой от братята си ще даде на пирата. Но после изборът му бе отнет в Далаледа.

След като кацнаха и привързаха „Врабчарят“, Дарант застана на това място с ръце на кръста и посочи кой варгър иска.

— Да — отвърна Грейлин. — Всичко мина добре. Твоят варгър е благополучно погребан в горските дебри.

Дарант бе избрал Аамон.

— Хубаво. — Дарант пристъпи по-наблизо, преметна оцапаната си ръка през рамото на Грейлин и го поведе към „Врабчарят“. — Ела да ти покажа новите нокти, които добавих на тази чудесна птица.

С меч в ръка Канти отстъпваше по пясъка. Джейс го последва, прехвърляйки ловко брадвата си от едната ръка в другата.

И двамата се потяха обилно, останали само по бричове. Пясъкът пареше ходилата му, слънцето го заслепяваше, а гърдите още го боляха от заздравялата рана от меч. Искаше му се да използва всичко това за оправдание, че един калфа от Защитните острови надвива принц на кралството.

Накрая се предаде и хвърли меча.

— Стига! Ти вече обезобрази един принц. По-добре да не ни правиш еднакви. — Сложи ръка на бузата си. — Това мургаво лице е прекалено красиво, за да го съсипеш.

Джейс се ухили запъхтян.

— Ама ти наистина си много самовлюбен.

Канти пристъпи към него и го тупна по рамото.

— Добре казано. — Примижа кисело към ярките пясъци. — Обаче вероятно ще трябва да намерим човек, който разбира от бой с брадва, за да ни научи какво да правим.

— Така си е. — Джейс кимна към меча на пясъка. — На теб определено ще ти дойдат добре повечко уроци.

Силен вик ги накара да се обърнат — идваше откъм оживения град, издигащ се по скалите. Към тях идваха Фрел с пачка листове и перо и Пратик с цяла купчина книги.

Канти изстена.

— Като говорим за уроци…

Фрел кимна към водопада, за да покаже на Канти, че е време за заниманията му. Там двамата алхимици бяха приготвили импровизирана класна стая.

Канти вдигна меча си, избърса го от пясъка и с мърморене последва учителите си.

Джейс тръгна с него.

— Клашианският не е толкова труден за учене. Граматиката е малко сложна, но прилича на гжоанската.

Канти се намръщи на калфата.

— Четеш прекалено много книги.

Джейс сви рамене и лицето му стана по-умислено. И двамата знаеха, че времето им заедно изтича. Джейс щеше да замине за леда с другите, но не и Канти. Оттук нататък той имаше собствен път, който водеше далеч в Южен Клаш.

— Мислиш ли, че ще успеете да го откриете? — попита Джейс.

— Нали затова уча клашиански.

Джейс му хвърли коса усмивка.

— Значи със сигурност сме обречени.

Канти го бутна по рамото.

Въпреки това настроението му се помрачи.

Той си представи синята точка на картата, показана им от Шая, която бележеше възможното местоположение на друг Спящ като нея. Тя смяташе, че може би ще се нуждаят от такъв съюзник в бъдеще. Фрел и Пратик бяха приели предизвикателството, особено след като Окованият искаше да проучи и клашианските пророчества, свързани с апокалипсис — истории, съдържащи се в най-старите им книги, написани скоро след края на Забравените епохи. Тези томове се пазеха в Дълбокото хранилище, библиотеката на дреш’ри, за която се говореше, че е скрита под градините на Имри-Ка.

За да получат разрешение от императора да влязат — и може би да си спечелят съюзник — двамата алхимици трябваше да са придружени от още някой. Пратик не можеше да се върне в клашианската столица с празни ръце. А със сигурност не можеше да заведе и Шая. Така че оставаше само един избор.

Канти въздъхна.

Имаха нужда от някой, който би заинтригувал един император и би могъл да го привлече за каузата им, някой, който можеше да послужи за пионка в една война между кралството и империята.

С други думи, нуждаеха се от…

Принца в шкафа.

Райф крачеше около кръглата маса по средата на пещерата. Повърхността от черен дъб бе надраскана и лекьосана, тук явно се бяха водили множество разпалени дискусии между разбойници, пирати и негодяи. А скоро щеше да се превърне в здравата основа, на която да се крепи бъдещето на света.

Той се взря в подноса със зрели сирена, купите с росни ягоди и димящите погачи, големи колкото главата му. Имаше също гарафи с вино и малки бъчвички с бира.

„Поне ще сме добре нахранени и ще можем да вдигнем тост за наближаващата гибел.“

Заобиколи отново, за да стигне до Шая, която вече бе седнала. Тя носеше наметало с качулка, което помагаше да се скрие бронзът ѝ. Макар че тук, в това частно помещение, бе отметнала качулката назад, косата ѝ си оставаше мека, разделена на кичури в златни и медни оттенъци. Устните ѝ бяха идеално пухкави. Лазурните ѝ стъклени очи следяха движението му около масата.

— Райф… — прошепна тихо Шая.

Тази рядка употреба на името му го накара да пламне. Той извърна очи, смутен от реакцията си. Спомни си момента, когато Ксан му бе показала колко дълбоко е свързан с тази бронзова жена. Но Райф знаеше, че ги свързва не само юларната песен.

— Гото… готова ли си за срещата? — заекна Райф и хвърли поглед към гощавката върху масата. — Те скоро ще са тук.

Тя отговори на това, като разтвори наметалото си, разкривайки голотата си. Сложи ръка между гърдите си. Бронзът там засия по-ярко, докато вдишваше. Като издиша, свали дланта си и извади измежду гърдите си идеален кристален куб.

Като свърши с това, загърна скромно наметалото и остави куба на масата.

Райф си представи другия куб, който бе вкарала в тялото си, близо до пъпа, тогава в Далаледа. Той бе със същите размери като този, само че нашарен с мед и имаше в сърцевината си капка злато. След като го бе направила, тя, изглежда, вече не страдаше от предишната си слабост, независимо дали се намираше под облаци или в тези пещери. Сякаш онзи куб постоянно я захранваше — което бе хубаво. Като се имаше предвид къде отиваха — в земи, замръзнали във вечен мрак — тя щеше да има нужда от такава неизчерпаема сила.

Шая още се взираше в него и може би долавяше смайването му, макар че изтълкува погрешно причината за него.

— Не е нужно да идваш с нас.

Райф трепна. Тя може да си мислеше, че проявява любезност към него, но вместо това го нараняваше. Той падна на едно коляно и докосна ръката ѝ.

— Знаеш, че трябва.

„Нима тя не изпитва поне частица от същото? Нима сърцето ѝ е изковано от същия този бронз?“

Шая обърна ръката си под неговата. Топли пръсти се свиха около дланта му. Тя насочи към него сияещите си очи. Устните ѝ се разделиха с шепот.

— Знам.

Вратата зад тях се отвори с трясък. Стреснат, той пусна ръката на Шая и скочи на крака. Лира влезе в стаята, без да чака покана. В тунела отвън мърдаха сенчести фигури.

— Аз си тръгвам — заяви тя рязко.

Той пристъпи със залитане към нея.

— Вече? Няма ли да дойдеш на… — И посочи нещата на масата.

През последните седмици разнородната им групичка — събрана от всички краища на северната Корона — бавно и малко предпазливо се бе превърнала в импровизиран съюз, обединен от кръв, скръб и цел, съсредоточени около една дума.

„Лунопад.“

Лира изгледа масата, сякаш премисляше предложението му да присъства на срещата. Вместо това изучи приготвената гощавка и си взе каквото искаше — както правеше винаги. Грабна едно от буренцата с бира и го гушна под мишница. Намръщи се към останалото.

— Не се интересувам от бъбрене и спорове. Знам какво трябва да направя.

Погледна Шая и в очите ѝ вече не блестеше алчност, дори за кристалния куб, лежащ на масата. Господарката на гилдията на крадците също бе видяла приближаващата се гибел. В онзи момент Райф бе забелязал как алчността се оттича от нея. Лира бе преди всичко практична. Ако той се съмняваше в това, бе достатъчно да си спомни как го беше продала в мините, за да укрепи позициите на гилдията в Наковалнята. Значи със сигурност разбираше, че всичкото богатство на света няма да има значение, ако света го няма.

— Мислиш ли, че ще те послушат? — попита Райф.

Лира се намръщи.

— Не смятам да им давам избор.

Господарката на гилдията отиваше с няколко от хората на Дарант, за да привлече колкото може повече хора от своя сой за каузата и да създаде тайна армия, разпръсната из бардаци, свърталища на крадци, долнопробни кръчми и тъмни бърлоги. С барабаните на войната, ехтящи из цялата Корона, групата им не след дълго можеше да се нуждае от собствена армия — както и от една късо подстригана гулд’гулка, която да я води.

Райф кимна.

— Не се съмнявам, че ще спечелиш тяхното…

Тя пристъпи към него, хвана го за тила със свободната си ръка и дръпна устата му към своята. Целуна го силно, а накрая може би и малко нежно. Никога по-рано не му бе позволявала да я целува — но пък, от друга страна, цялото целуване сега го извършваше тя. Това бе едно горещо напомняне. Когато искаше нещо. Лира си го взимаше.

Тя го пусна и избърса устни. В очите ѝ блестеше мрачно веселие.

— Исках само да ти докажа, че плътта може да е по-вкусна от бронза.

Той преглътна, бузите му бяха пламнали.

Тя се врътна към вратата.

— Гледай да не те убият — подхвърли през рамо.

Той ѝ бе благодарен за загрижеността, но я разбра погрешно — беше забравил с кого говори.

— Имаш страхотен чеп — завърши тя. — Може да ми се прииска да го използвам отново.

Райф премигна, когато тя затръшна вратата зад гърба си.

„Е, като за последни думи… тези не бяха лоши.“

Никс усещаше, че времето я притиска, не само за тази среща, но и за света като цяло.

Въпреки това стоеше в малката пещера далеч от другите. Подът бе покрит с пясък. В ъгъла блестеше малко изворче. Високо над главата ѝ част от тавана бе пропаднала много отдавна, разкривайки гората и небето горе. Слънчевата светлина подхранваше изобилието от къдрави папрати и пълзящите рози, разцъфтели в румени петна. Няколко от тях бяха в по-тъмно червено, като пръски кръв.

Тя се опитваше да не гледа последните.

Вместо това се бе съсредоточила върху светлото петно открито небе и чакаше. След малко една сянка прелетя във висините и изчезна. Тя затаи дъх. Миг по-късно дупката притъмня и след още миг черни криле се разпериха широко под тавана.

Лъхна я вятър, носещ остра миризма, примесена с лек дъх на мърша. Башалия отдавна вече не пируваше с мушици и комари от блатата. По-голямото му тяло имаше нужда от солидна храна. В единия край на пещерата бяха струпани оглозгани кости — но не повече, отколкото могат да се намерят във варгрово леговище.

Тя не можеше да го вини за новите му апетити.

Башалия кацна на пясъка, вдигнал високо криле, после ги прибра.

Тя отиде при него.

Той пристъпи от крак на крак и подскочи леко, както правеше като малък. Това бе напомняне, че въпреки големите си размери по сърце той още е малкият ѝ брат. Отвърна с писукане на поздрава ѝ и я обгърна с песента си. Докато зрението ѝ се местеше между двата им чифта очи, тя също запя в отговор. Долавяше безпокойството му от това ново място, може би дори от новото му тяло.

„И двамата имаме много неща, с които трябва да свикнем.“ Все пак тя знаеше кое го тревожи най-много.

Както и нея.

Тя разтвори обятията си, също както и сърцето си. Дори песента не можеше да замести успокоението на леките докосвания и споделената топлота. Той присви уши и подуши лицето ѝ, поемайки аромата ѝ. Топлият му език я близна да вкуси солта ѝ. Той се сгуши в нея, подпрян на крилете си.

Тя вдигна ръце и го почеса по ушите, разтривайки нежната кожа с пръсти. Запя му, като преплиташе нишките и споделяше по-изтънчените му сетива. И отново — както бе забелязала, щом пристигна тук — вече почти не усещаше онзи по-голям разум. Той още бе някъде там, като буря на хоризонта, само шепот на далечна гръмотевица, но тези ветрове вече не можеха да я достигнат. Бурята бе прекалено далеч.

Сърцето ѝ се разтуптя от разбиране.

Башалия губеше връзка с племето си оттатък морето. Обхватът им — колкото и голям да беше — си имаше граници и разстояния, които не можеше да преодолее.

Тя усети чувството му на загуба.

Но Никс имаше по-голям страх. Замисли се накъде щяха да се отправят скоро. Към ледените полета още по-далеч, от другата страна на света.

Знаеше какво означава това. Там той нямаше да може да бъде съживен; спомените му нямаше да се запазят у братята му.

„Ако Башалия умре там, ще изчезне навеки.“

Ето защо бе дошла тук долу. Повдигна брадичката му и се взря в очите му. „Не бива да ни следваш.“ Макар че сърцето ѝ се свиваше при мисълта да е далеч от него, страхът да го загуби завинаги бе непоносим.

Очите му засияха в отговор. Той нададе тъжен писък, долавяйки страха и мъката ѝ също толкова ясно, колкото тя долавяше неговите чувства. Въпреки това нишките му се увиха по-здраво около нея. Той отказваше да се отдели от Никс, да я напусне отново. Тя потърси начин да го убеди, да възрази срещу идването му.

Но на някой друг вече му беше писнало.

От тъмния кладенец вътре в Башалия ги връхлетя черна вълна. Огнени очи запламтяха в онзи сенчест мрак, явно положили значителни усилия да стигнат дотук. Въпреки това заповедта бе студена и решителна, с оттенък на заплаха.

НЕ.

А после това огромно присъствие изчезна от двамата, оставяйки вледеняваща пустота. Башалия се притисна по-силно към нея. Тя знаеше, че не може да поиска пак това от него. Вместо това се приведе, като го докосваше и успокояваше с песента си, докато нейното сърце също се успокои.

Накрая недостигът на време ги накара да се разделят.

— Трябва да вървя — прошепна тя.

След няколко последни окуражителни докосвания Никс тръгна обратно по тунелите. Движеше се тежко, притисната от безпокойства и страхове. Не след дълго обаче стигна до нужната врата и чу гласове зад нея. Явно бе закъсняла с много. Пое си отново дъх, отвори вратата и влезе в топлата стая.

В един ъгъл гореше каменна камина. На една маса в центъра бяха разхвърляни чинии и чаши, а между тях — купища книги и разстлани карти. Сякаш всички говореха едновременно.

Грейлин се бе привел между Фрел и Пратик.

— Когато стигнете в Клаш, потърсете Скритата роза. Нещо ми подсказва, че този таен орден знае доста повече, отколкото признава.

При влизането ѝ Грейлин се изправи и махна към един празен стол, а после продължи разговора си с групата, която трябваше да замине на юг. Канти улови погледа ѝ, сви рамене и поклати глава.

До него Джейс избута нейния стол назад.

Тя отиде и седна.

Приятелят ѝ се приведе към нея и каза:

— Изпусна по-голямата част. Мисля, че на всички въпроси вече бе отговорено, доколкото е възможно.

Тя огледа присъстващите, без да обръща внимание на какофонията. Шая седеше мълчаливо срещу нея, с Райф от едната си страна и Дарант от другата. Двамата мъже се бяха привели напред и си говореха пред лицето ѝ, сякаш нея изобщо я нямаше.

Никс познаваше това чувство.

Очите на Шая блестяха немигащо срещу нея. Никс усети, че има някакъв въпрос, който бронзовата жена чака да бъде зададен. Никс отвърна на погледа ѝ и долови тиха песен, като от далечни барабани.

Кристалният куб на Шая лежеше на масата, ограден от пръстите ѝ. Сияеше леко, а над него трепкаше мъничък глобус на Земята. По повърхността му грееха по-ярки алени и сини точки. Никс знаеше, че синята точка дълбоко в Южен Клаш е мястото, към което ще се насочат Канти и алхимиците. Прониза я тревога от заминаването на принца.

Групата им се бе сформирала едва наскоро, но ето че вече трябваше да се раздели. Въпреки това тя виждаше решимостта върху всяко лице. Това обединяваше всички. Макар че поемаха в различни посоки, всички знаеха крайната си цел — да предотвратят нещо, което изглеждаше непредотвратимо: да попречат на луната да падне от небето — а това изискваше първо да намерят начин да запалят двигателите на Земята и да завъртят отново света.

Джейс се опита да каже още нещо, но Никс вдигна ръка и зачака. Постепенно стаята утихна. Един по един те я видяха, че седи мълчаливо с вдигната ръка.

— Имам един въпрос — каза накрая Никс и кимна към куба и сияещия глобус на Земята. Съсредоточи се върху зелената точка, сияеща дълбоко сред ледовете от тъмната страна на света. — Къде точно отиваме? Това място имало ли е някога име?

Очите на Шая заблестяха по-ярко. Тя се поизправи и кимна лекичко на Никс.

— Да, има едно древно име.

Всички очи се обърнаха към бронзовата скулптура.

Шая продължи:

— То е на език, по-стар от Древния език. Може би няма смисъл, но означава приблизително „където се събират крилатите защитници“.

Никс си представи Башалия и останалите от мирската орда. Тези крилати защитници бяха наблюдавали света от векове. Дали това означаваше, че има и други като тях?

Непоправим учен, Фрел придърпа един лист, взе перо и попита:

— Любопитен съм. Как е името на онзи древен език?

Шая погледна Никс с блеснали очи.

— Градът на ангелите.

63.

В недрата на Крепостта на Изповедниците Рит се бе привел над рамото на своя събрат ифлелен. Скерен седеше на една тясна маса, чиято повърхност бе осеяна с ръждясали чаркове, усукана мед, стъкленици с разяждащи смеси, съдове от метал и камък и предмети, непонятни дори за човек със значителните познания на Рит.

Скерен го бе извикал тук, за да му покаже едно свое откритие — нещо, което смяташе за достатъчно важно, за да наруши програмата на Рит за тази сутрин.

Рит погледна към дълбините на личния схолариум на Скерен. Той се простираше надалеч, преминавайки в лабиринт от стаи, килери и запечатани помещения. Рит позна една висока купчина от огънати медни листове, струпана до стената в дъното. Това бяха части от медната черупка, пазила бронзовия артефакт дълбоко в мрачните тунели на Варовиково. През последните два месеца Скерен внимателно я бе разглобил и превозил от мините.

След това работниците бяха убити. Никой не биваше да знае какво са намерили ифлелените и какво се надяват да научат от него. Рит подозираше, че откритието на Скерен е дошло от същата тази колекция.

— Покажи ми — каза той.

Скерен посегна към едно парче кожа, под което бе скрито нещо. Дръпна покривалото, разкривайки чудо, което накара Рит да ахне. Това бе идеален кристален куб, нашарен с медни жилки. Но нещото, което остави Рит без дъх, бе златната течност в сърцевината му, която пулсираше и се вълнуваше.

— Намерих го в една скрита кухина зад медната черупка — обясни Скерен.

— Какво е? — Рит мина от другата страна, за да го огледа по-добре.

Скерен се приведе собственически над него, присвил очи.

— Мисля, че действа като миниатюрна огнепламова горелка. Източник на неизвестна сила. Извърших някои опити и получих интригуващи резултати.

— Какви опити?

Скерен махна разсеяно към двете половинки от стъклена сфера върху масата. Само това бе останало от инструмента, който Рит бе използвал, за да проследи бронзовия артефакт. Маслото бе източено от спуканата топка, а малките ѝ омотани с мед магнити бяха грижливо наредени в линия.

Скерен обясни:

— Мисля, че с тази миниатюрна горелка мога да построя помощна версия на инструмента, който ти дадох преди. Новото устройство би трябвало да долавя излъчванията на бронзовия артефакт от много по-далеч.

Рит задиша по-тежко, изгарян от желание. Едва можеше да говори. Не знаеше дали някой се е спасил от развалините на Далаледа, но го тревожеше гледката на бързолета, гмурнал се в облаците при неговото бягство.

„С такъв нов инструмент бих могъл да узная истината.“

— Направи го — заповяда Рит. — Зарежи всички други проучвания.

Скерен кимна и попита:

— А твоята работа как върви?

Рит се изправи, сетил се за графика си.

— Близо сме. — Само толкова бе готов да признае. — Трябва да вървя. Има още някой, който иска потвърждение за напредъка ми, а неговият нрав е повече от лош дори когато не го караш да чака.

Рит забърза. Излезе от схолариума на Скерен и се насочи към друг, който принадлежеше на един мъртъв брат. Щом се приближи достатъчно, светлина на факла разкри две фигури, чакащи в коридора пред вратата. Гостът на Рит бе придружен от висок вирлиански гвардеец на име Торин. Стоеше изпънат и светлината на факлата играеше по сребристата му броня. Говореше се, че вече почти не я свалял, опасявайки се от ново нападение.

Рит се приближи и вдигна ръка.

— Принц Микен, благодаря ви, че дойдохте чак тук долу.

Принцът се обърна, разкривайки сребърната маска, покрила половината му лице. Върху нея бяха гравирани слънце и корона, фамилният герб на рода Масиф. Когато светлината падаше под правилния ъгъл, това слънце пламтеше като самия Небесен отец. В момента обаче отразяваше гневния пламък на факлата.

Рит знаеше също какво се крие зад среброто. Беше го видял веднъж, скоро след като зашиха лицето на Микен. Или поне малкото, което можеше да се спаси от него.

Микен изръмжа с глас все още дрезгав от крясъците на болка.

— Покажи ми онова, за което слязох тук, за да мога да се махна от това окаяно място.

Рит се промуши покрай принца и отключи вратата на схолариума на Витаас.

— Не се приближавайте прекалено много — предупреди и влезе пръв.

Стаята с железни стени бе нажежена като пещ. Носеше се дрънчене на вериги, Микен и пазачът му влязоха след него. И двамата ахнаха от гледката пред тях. С гръб към тях, Рит просто се усмихна.

— Как…? — попита Торин, обаждайки се без разрешение.

Въпреки това Рит му отговори.

— Отрова. Беше нужна повече, отколкото можете да си представите.

Микен пристъпи по-наблизо.

— Можеш ли да го контролираш?

— Скоро ще мога — прошепна с копнеж Рит, неспособен да скрие жаждата си.

Откритието на Скерен може да обещаваше проследяване на всеки бронзов артефакт, но в момента Рит вървеше по стъпките на Витаас, брата, който с право се боеше от клашианската Вик дире Ра, Неговата работа имаше за цел да премахне тази заплаха, да изкове оръжие срещу нея, да посее семето на развалата в собствената ѝ градина.

Веригите се мятаха и дрънчаха пред тях.

Той се взря в големия прилеп с омотани в кожа криле и усмирено от стомана тяло — но онова, което в действителност го обвързваше, бе медта.

От обръснатия череп на съществото стърчаха двайсетина ярки игли, напоени с алхимии, извлечени от дневниците на Витаас.

Рит се взря мълчаливо в създанието. „Скоро ще бъдеш мой.“

Тъмни очи блестяха срещу него, предизвиквайки го. Прилепът раззина челюсти и нададе див, безумен крясък срещу целия свят.

Рит се усмихна на тази песен на чиста омраза.

„Да, това е добро начало.“

Благодарности

Мина доста повече от десетилетие, откакто за последно бродих в страната на фентъзито, така че всяка крачка от това ново пътешествие бе предпазлива. Преди да поема на това приключение, потърсих пътепоказатели, оставени от писатели, на които съм се възхищавал като малък: Ан Маккафри, Тери Брукс, Стивън Р. Доналдсън, Робърт Джордан, Роджър Зелазни, Джийн Улф, Робин Хоб, Едгар Райс Бъроуз, Дж. Р. Р. Толкин, Джордж Р. Р. Мартин и безброй други. Освен това взех предвид впечатляващите нови пътища, създавани от днешните автори: Наоми Повик, Патрик Ротфус, Брандън Сандерсън, Брент Уийкс и Н. К. Джемисин. Освен това се опирах на раменете на множество автори, които са редом с мен от десетилетия, които са пътували с мен в миналото до земите на Аласея и Мирилия и които ми помогнаха да шлифовам това първо навлизане в нов свят: Крис Кроу, Лий Гарет, Мат Бишъп, Мат Ор, Ленард Литъл, Джуди Прей, Стив Прей, Карълайн Уилямс, Сейди Дейвънпорт, Сали Ан Барнс, Дени Грейсън и Лиза Голдкъл.

Специален дълбок поклон на благодарност към картографа, който създаде първата карта на този свят, Сорая Коркоран. Нейното творчество може да бъде открито на sorayacorcoran.com. И разбира се, не мога да славословя достатъчно дълго и гръмко, за да изразя благодарността си към Данея Фидлър, художничката, която скицира красивите създания на страниците на тази книга. За да видите повече от таланта ѝ, посетете нейния сайт: daneafidler.com.

Откъм производствената страна на тази творба искам да благодаря на Дейвид Съливан за цялата му усърдна работа и всеотдайност в дигиталната област.

Последно и най-важно, нищо от това нямаше да го има без един невероятен екип от професионалисти в отрасъла. На всички в „Тор Букс“ и особено на Фриз Фой и необикновения издател Деви Пилай, благодаря ви, че поехте риска да отворите тази нова глава в кариерата ми. В допълнение, никоя книга няма да блести толкова силно без талантлив маркетингов и рекламен екип, а аз бях благословен с талантите на Люсил Ретино, Айлин Лоурънс, Стефани Сарабян, Карълайн Пърни, Сара Рийди, Рената Суийни и Мишел Фойтек. Голяма благодарност и към екипа, който се постара тази книга да изглежда по най-добрия начин: Грег Колинс, Питър Лутджен, Стивън Бъксок и Рафал Гибек. Разбира се, специална благодарност трябва да отправя към редактора, който държеше краката ми над огъня и ме притискаше да разкрия тази история в най-добра светлина — ОГРОМНО благодаря на Уилям Хинтън. А също и на онези, които подпомагаха усилията му — помощник-редакторът Оливър Дохърти, коректорът Сона Вогел и двама проницателни пробни читатели, Доминик Брадли и Елза Сюнесон — много ви благодаря за старателната работа и майсторлъка ви.

И както винаги, специални благодарности на агентите ми Ръс Гейлън и Дани Барър (както и на дъщеря му Хелън Барър). Нямаше да съм писателят, който съм днес, без такива ентусиазирани приятели зад гърба си.

И накрая трябва да подчертая, че всички и всякакви грешки в тази книга падат единствено върху моите плещи.

Информация за текста

Издание:

James Rollins

The Starless Crown (2021)

(The first book in the Moon Fall series)

Джеймс Ролинс

Беззвездната корона

Авторска серия Лунопад #1

Преводач Иван Иванов

Редактор Иван Тотоманов

Оформление на корица „Megachrom“

Предпечатна подготовка ИК „Бард“ ООД —

Десислава Петкова

Издател ИК „Бард“ ООД, 2022

ISBN 978-619-03-0155-4

Content

Джеймс Ролинс
Беззвездната корона
Лунопад #1

Преди

I. Замъгленото момиче

1.

2.

3.

II. Статуята без корен

4.

5.

6.

7.

III. Отровени сънища

8.

9.

10.

IV. Принцът в шкафа

11.

12.

13.

V. Слухове за разруха

14.

15.

16.

17.

VI. Мъдрост, записана в бронз

18.

19.

20.

21.

VII. Кръв и ярост

22.

23.

24.

25.

VIII. Рицарят отстъпник

26.

27.

28.

IX. Пътят на падналите

29.

30.

31.

X. Лавиране срещу вятъра

32.

33.

34.

XI. Гробна песен

35.

36.

37.

38.

XII. Кръвороден

39.

40.

41.

XIII. Огън в мъглата

42.

43.

44.

XIV. Шепоти на стари богове

45.

46.

47.

XV. Смъртоносните камъни

48.

49.

50.

51.

52.

XVI. Агония от строшено стъкло

53.

54.

55.

56.

57.

XVII. Буря над Булото

58.

59.

60.

61.

62.

63.

Благодарности

Информация за текста