Джейн Харпър

Изгубеният

На Пийт и Шарлът с обич

Пролог

Погледнеше ли някоя от следите високо отгоре, щеше да забележи, че образуват малък кръг в пръстта. Той не беше идеален — разкривеният му ръб беше тук дебел, там тънък, на места дори прекъсваше. Освен това кръгът не беше празен.

В средата му имаше надгробна плоча, която вече стотина години беше подложена на влиянието на пясъка, вятъра и слънцето. Беше висока един метър и все още стоеше съвсем изправена. Гледаше на запад, към пустинята — нещо необичайно по тези земи. Тук рядко избираха запада.

Името на човека, заровен в земята, отдавна беше забравено, но плочата се беше превърнала в ориентир за местните — за всичките шейсет и петима души с техните 100 000 глави добитък — известен като гроба на работника. Това парче земя не беше гробище, но работникът беше погребан на мястото, където беше умрял, и вече повече от век лежеше там самотен.

Ако някой случаен минувач прокараше ръка по изтъркания камък, щеше да напипа част от издълбаната в него дата. Единица, осмица и деветка — може би хиляда осемстотин деветдесет и някоя година. Все още личаха само три думи, издълбани в долната част, където бяха по-защитени от природните стихии. Или пък просто бяха изсечени по-дълбоко, защото посланието е било по-важно от човека. Те гласяха:

който се отклони

Понякога се случваше месеци, дори година никой да не мине оттук, още по-малко пък да се спре и да прочете почти заличените надписи или да погледне с присвити очи на запад, към следобедното слънце. Дори добитъкът не се задържаше в този район. Почвата беше напукана единайсет месеца в годината, а през другото време оставаше скрита под мътната вода на наводненията. Кравите предпочитаха да отидат на север, където имаха по-голям избор от храна и дърветата предлагаха сянка.

Около гроба обикновено нямаше нищо и никого, с изключение на триредова телена ограда за добитък. Тя се простираше на десетина километра на изток, до един път, и няколкостотин западно към пустинята, където хоризонтът изглеждаше толкова равен, че окото сякаш едва долавяше извивката на земята. Това беше свят на миражи, където няколкото хилави дръвчета в далечината се мержелееха и се рееха над несъществуващи езера.

На север от оградата имаше една-единствена ферма, а на юг — втора — съседки, които живееха съвсем близо една до друга — само на три часа път. Пътят на изток не се виждаше от гроба. Всъщност беше прекалено великодушно да го нарекат път. Понякога минаваха цели дни, без някой автомобил да мине по широкия черен друм.

Той водеше до градче на име Баламара[1]. Всъщност градът представляваше една-единствена улица, около която на големи разстояния един от друг живееха жителите му — население, което, ако се събереше, можеше почти да се побере в една голяма стая. Хиляда и петстотин километра на изток от Баламара се намираха Бризбейн и крайбрежието.

В предварително определени дни от годината небето над гроба на работника се огласяше от тътена на хеликоптер. Пилотите засяваха земята от въздуха, като с помощта на шум и движения прогонваха добитъка от територии колкото малки европейски страни. Засега обаче небето беше пусто и необятно.

По-късно — прекалено късно — над гроба на работника щеше да прелети преднамерено ниско и бавно един хеликоптер. Пилотът щеше да забележи първо джипа, чиято нагорещена ламарина като че ли му намигаше. Гробът, който се намираше на разстояние от автомобила, щеше да привлече вниманието му по чиста случайност, докато хеликоптерът кръжеше над терена в търсене на място за кацане.

Пилотът нямаше да забележи кръга в песъчливата пръст. Един син отблясък на фона на червената почва щеше да привлече погледа му. Работна риза, разкопчана и полуразсъблечена. През последните няколко дни температурата беше достигала четиридесет и пет градуса следобед. Изложената на слънцето кожа се беше напукала.

По-късно хората на земята щяха да видят по-плитки и по-дълбоки следи, образувани в песъчливата пръст, и щяха да погледнат далеч към хоризонта, за да не се замислят как са се появили.

Надгробната плоча хвърляше единствената сянка наоколо, но дори и тази сянка беше малка. Черният ѝ силует беше непостоянен — ту се увеличаваше, ту намаляваше, досущ като слънчев часовник. Отначало мъжът пълзеше, а после започна да се влачи по корем. Изкривяваше се в отчаяни пози, риташе и дращеше в пръстта, докато страхът и жаждата най-накрая не го надвиха.

С падането на нощта за него дойде и кратката почивка, но после слънцето отново изгря и ужасното въртене започна отначало. На втория ден мъките му продължиха по-кратко. Слънцето се издигаше все по-високо в небето. Но той се опита. Не спря да се стреми към сянката дотогава, докато вече не можеше да помръдне.

Кръгът в пръстта не беше завършен — оставаше му съвсем малко. Още съвсем малко и щяха да са изминали двайсет и четири часа. Но тогава, докато Земята продължаваше да се върти, а сянката вече се движеше без другаря си, мъжът остана да лежи безжизнен по средата на прашния гроб, под жестокото небе, и работникът най-накрая се сдоби с компания.

Глава 1

В началото Нейтън Брайт не видя нищо, а после пред очите му ненадейно се разкри всичко.

Той изкачи възвишението, като стискаше здраво волана, докато черният път се опитваше да му отнеме контрола от ръцете, и внезапно всичко се появи пред очите му. Виждаше го, но все още ги разделяха цели километри и това му даваше време — прекалено много време — за да осмисли това, което виждаха очите му и което ставаше все по-голямо пред тях. Нейтън извърна глава към спътника си.

„Не поглеждай“, искаше му се да каже, но не го направи. Нямаше смисъл. Гледката привличаше погледа като магнит.

Нейтън спря джипа по-далеч от оградата, отколкото трябваше. Дръпна ръчната спирачка, но остави двигателя и климатика да работят. Те изскърцаха пронизително — несъмнено показваха недоволството си от зимата в Куинсланд.

— Стой в колата — каза той.

— Но…

Нейтън затръшна вратата, преди да чуе края на оплакването. Отиде до оградата, разкъса най-горните телове, покатери се през дупката и прескочи в имота на братята си.

Наблизо, точно до гроба на работника, беше паркиран друг джип. Неговият двигател също работеше, а климатикът му без съмнение бе включен на пълна мощност. Нейтън се насочи натам. Вратата на шофьора се отвори и отвътре излезе най-малкият му брат.

— Здравей — провикна се Бъб[2], когато се приближи достатъчно, та да го чуе.

— Здравей.

Срещнаха се до надгробната плоча. Нейтън знаеше, че все някога ще трябва да погледне надолу. Реши да отложи този момент и подхвана разговор.

— Ти кога… — Чу раздвижване зад себе си и размаха пръст. — Слушай! Стой в проклетия джип! — Наложи му се да вика заради разстоянието и гласът му прозвуча по-грубо, отколкото му се искаше. После продължи малко по-меко: — Остани в джипа. — И това не прозвуча по-благо, но поне синът му го послуша.

— Забравих, че Зандър ще е с теб — каза Бъб.

— Аха. — Нейтън изчака вратата на джипа да се затвори. Силуетът на сина му се виждаше през предното стъкло; младежът беше на шестнайсет години — вече по-скоро мъж, отколкото момче. Нейтън се обърна отново към брат си. Поне към този, който стоеше пред него. Средният им брат, Камерън Брайт, лежеше в краката им до надгробната плоча. Слава богу, беше покрит с избеляло платнище.

Нейтън направи нов опит да попита:

— От колко време си тук?

Бъб се замисли, както често правеше, преди да отговори. Очите му бяха леко заслонени от периферията на шапката, а думите излизаха от устата му малко по-бавно от обичайното.

— От снощи, малко преди да се стъмни.

— Чичо Хари няма ли да дойде?

Пак мина време, преди брат му да поклати глава.

— Къде е той? У дома с мама?

— И с Илзе и момичетата — отвърна Бъб. — Предложи да дойде, но му казах, че вече пътуваш насам.

— Постъпил си добре, някой трябва да стои при мама. Ти имаше ли някакви проблеми? — Нейтън най-накрая погледна вързопа в краката си.

Такова нещо със сигурност би привлякло животните, които се хранеха с мърша.

— Имаш предвид кучетата динго?

— Да, мой човек. — Разбира се. Какво друго? Тук животинският свят не беше особено разнообразен.

— Наложи се да произведа няколко изстрела. — Бъб се почеса по ключицата и разкри част от западната звезда на Южния кръст[3], татуиран там. — Иначе нямах други проблеми.

— Добре, добре. — Нейтън се изнервяше винаги когато говореше с брат си. Искаше му се Камерън да беше тук, за да успокоява топката, и усети ненадейна остра болка в ребрата, защото осъзна какво се бе случило. Пое си дълбоко въздух, който запари в гърлото и дробовете му. Това, което се случваше сега, беше толкова трудно за всички!

Очите на Бъб бяха зачервени, а лицето — неизбръснато; изглеждаше шокиран. Нейтън предполагаше, че и неговото изглежда така. Двамата с най-малкия му брат си приличаха, но немного. Семейната им прилика се долавяше по-ясно, когато Камерън застанеше в средата, защото той приличаше и на двамата. Беше нещо като мост, при това в много отношения. Бъб изглеждаше изморен и както винаги напоследък, по-възрастен, отколкото си спомняше Нейтън. Деляха ги дванайсет години и Нейтън все още изпитваше лека изненада, че брат му вече наближава трийсетте, а не е в пелени.

Той коленичи до платнището. Беше избеляло от времето и на места изпънато като чаршаф на легло.

— Погледна ли вече?

— Не. Казаха ми да не пипам нищо.

Нейтън не му повярва. Вероятно заради тона му или заради начина, по който беше отпуснат горният край на платнището. Пресегна се и Бъб издаде някакъв гърлен звук.

— Недей, Нейт. Изглежда страшно.

Брат му не можеше да лъже. Нейтън издърпа ръката си и стана.

— Какво му се е случило?

— Не знам. Чух само това, което казаха по радиото.

— Да, аз пропуснах по-голямата част от него. — Нейтън не посмя да погледне Бебчо в очите.

Брат му пристъпи от крак на крак.

— Нали обеща на мама да не го изключваш, мой човек.

Нейтън не отговори и Бъб не продължи да настоява.

Нейтън погледна назад през оградата, към собствената си земя. Видя Зандър, който не спираше да се върти на предната седалка. Цялата изминала седмица обхождаха южната граница; през деня работеха, а през нощта лагеруваха. Вчера вечерта тъкмо прибираха инструментите, когато въздухът завибрира и над главите им прелетя хеликоптер — черна птица на индиговия фон, на който денят се гърчеше в предсмъртни мъки.

— Защо лети толкова късно? — беше попитал Зандър, присвил очи към небето.

Нейтън не му отговори. Нощен полет. Опасен избор и зловещ знак. Нещо не беше наред. Тогава включиха радиото, но вече беше станало прекалено късно.

Нейтън погледна Бъб.

— Виж, чух достатъчно от съобщението. Това обаче не означава, че съм разбрал.

Небръснатата челюст на брат му потрепери. Значи ставаме двама.

— Не знам какво се е случило, мой човек — отвърна той.

— Няма проблем, кажи ми каквото знаеш.

Нейтън се опита да прикрие нетърпението си. Снощи, когато се стъмни, с Бъб бяха провели кратък разговор по радиото и Нейтън беше казал, че ще тръгне към мястото призори. Искаше да му зададе още сто въпроса, но не го беше направил. Не беше посмял да говори по тази свободна честота, която всеки можеше да подслуша.

— Кам кога излезе от къщи? — прикани Нейтън брат си, когато видя, че не знае откъде да започне.

— Хари каза, че онзи ден сутринта. Около осем часа.

— Значи в сряда.

— Да, в сряда. Но аз не съм го виждал, защото излязох във вторник.

— Къде ходи?

— Да проверя двата сондажни кладенеца до северната кошара. Имах планове да лагерувам там и в сряда да потегля към Леманс Хил, за да се срещна с Кам.

— За какво?

— За да поправим комуникационната кула.

Е, Кам щеше да я поправи, помисли си Нейтън. Бъб само щеше да му подава гаечния ключ. И да го кара да се чувства по-сигурен с присъствието си. Леманс Хил се намираше в западния край на имота, на четири часа път с кола от дома му. Щом комуникационната кула там беше излязла от строя, същото трябваше да се е случило и с обхвата на радиото.

— Какво се обърка? — попита Нейтън.

Бъб се беше загледал в платнището.

— Закъснях. Трябваше да се срещнем около един, но се забавих по пътя. Успях да стигна до Леманс едва два часа по-късно.

Нейтън не каза нищо.

— Кам не беше там — продължи Бъб. — Зачудих се дали не си е тръгнал, но кулата все още не беше поправена. Потърсих го по радиостанцията, но явно нямаше обхват. Затова почаках малко, преди да тръгна към пътя. Надявах се да се засечем някъде.

— Но не сте се засекли.

— Не. Продължих да го търся по радиото, но от него нямаше и следа. — Бъб се намръщи. — Шофирах около час, но все още не бях стигнал до пътя, така че спрях. Стъмваше се, нали се сещаш?

Той изгледа Нейтън изпод периферията на шапката си в търсене на успокоение и брат му му кимна.

— Нямало е какво да направиш. — Така си беше. Нощите на Леманс Хил бяха непрогледни като черно покривало. Шофирането в подобен мрак със сигурност щеше да доведе до някакъв инцидент — или да се блъснеш в скала или крава, или да се преобърнеш някъде. Тогава двама от братята му щяха да са покрити с платнище.

— Но си започнал да се тревожиш? — попита Нейтън, макар че можеше да предположи какъв ще е отговорът.

Бъб сви рамене.

— И да, и не. Знаеш какво имам предвид.

— Аха. — Наистина знаеше. Те живееха в земя на крайностите във всяко отношение. Хората или бяха изключително свестни, или крайно нечитави. Почти нямаше златна среда. А и Кам не беше някакъв турист. Той знаеше как да се грижи за себе си, което означаваше, че може да е бил на половин час разстояние на пътя, хванат в капана на мрака и извън обхвата на радиото, но сгушен в палатката си със студена бира от хладилната чанта в багажника си. Или пък не.

— Никой не отговаряше по радиото — продължаваше да разказва Бъб. — Но тъй като по това време на годината там няма жива душа, а и комуникационната кула беше повредена… — Той изсумтя раздразнено.

— Какво направи?

— Тръгнах призори, но пак мина много време, преди някой да отговори.

— Колко?

— Не знам. — Бъб се поколеба. — Навярно половин час, докато стигна до пътя, и още един след това. Но дори тогава ми отговориха само двама от онези идиоти в „Атертън“. Отне им цяла вечност да повикат управителя.

— В „Атертън“ винаги наемат идиоти — каза Нейтън и се замисли за съседната ферма на североизток. Тя се простираше на площ колкото Сидни. И беше, както често обичаше да казва, пренаселена с идиоти, но въпреки това беше най-добрият шанс на хората по тези места да се свържат с когото и да било. — Значи те са вдигнали тревогата?

— Да, но вече бяха… — Бъб млъкна.

Вече са били изминали двайсет и четири часа, откакто някой бе видял или чул брат им, изчисли Нейтън. Издирването вече беше навлязло в критичната си фаза още преди дори да бе започнало. Според протокола всяка съседна ферма трябваше да бъде уведомена — „Всички на палубата!“, тъй да се каже. Предвид разстоянията обаче, понякога минаваше много време, преди „всички“ да стигнат до палубата.

— Пилотът ли го е забелязал?

— Да — отвърна Бъб. — Най-накрая.

— Познаваш ли го?

— Не, той е работник, иначе живее в Аделаида. Работи в „Атертън“ по време на сезона — да, според мен засажда земята. Някакво ченге се свързало с него по радиото и му наредило да прелети над района и да огледа пътищата.

— Глен?

— Не, друг е бил. Вероятно някой диспечер от полицията.

— Ясно — отвърна Нейтън. Цяло чудо бе, че пилотът беше забелязал Камерън, защото гробът на работника се намираше на двеста километра от Леманс Хил и основния район на претърсване. — Кога се обади?

— Следобед, така че повечето хора още не бяха стигнали до Леманс Хил. В общи линии продължавахме да търсим само двамата с Хари, но понеже аз бях един час по-близо от него, веднага тръгнах.

— И със сигурност Кам вече е бил мъртъв?

— Така каза пилотът. Според него е бил мъртъв от няколко часа. Въпреки това ченгето го накарало да огледа тялото и да му докладва по радиото. — Бъб се намръщи. — Пристигнах малко преди залез. Човекът беше покрил Кам, както му било наредено, но искаше да тръгне, докато е още светло, а не да замръква тук.

И правилно, помисли си Нейтън. На негово място той също нямаше да иска да остане. Домъчня му, че тази задача бе паднала върху плещите на Бъб.

— Щом с Кам е трябвало да се срещнете на Леманс Хил, тогава какво е търсил тук?

— Не знам. Хари каза, че в бележника е записал, че ще ходи на хълма.

— Някъде другаде?

— Хари не спомена.

Нейтън се замисли за бележника. Знаеше точно къде стои — до телефона, до задната врата на къщата, която някога беше собственост на баща им, но после я наследи Камерън. Докато растеше, самият Нейтън също много често беше записвал ангажиментите си в него. Но и много пъти си беше спестявал писането — когато забравеше или не му се пишеше, или не искаше никой да разбере къде отива, или пък не можеше да намери химикалка.

Усети колко е горещо, когато вратът му се нагря, и погледна часовника си. Дигиталните цифри бяха покрити с фин червен прах и той го избърса с палец.

— Кога ще дойдат? — Имаше предвид полицая и лекаря — просто двама души, които не работеха в екип, а независимо един от друг.

— Не съм сигурен, но вече са тръгнали насам.

Това, естествено, не означаваше, че ще пристигнат скоро. Нейтън погледна отново платнището. Следите в пръстта.

— Изглеждаше ли така, сякаш е бил ранен?

— Не мисля. Поне не видях да има някакви наранявания. Стори ми се, че е бил слънчасал и жаден. — Бъб наведе глава и с върха на обувката си докосна очертания в пръстта кръг. Нито единият, нито другият каза нещо за него. Знаеха какво означава. Бяха виждали подобни следи, оставени от умиращи животни. На Нейтън му хрумна нещо и той се огледа наоколо.

— Къде са вещите му?

— Шапката е под платнището. Нямаше друго.

— Как така?

— Пилотът е намерил само това. Наредили са му да поогледа и да направи няколко снимки. Явно не е видял нищо друго.

— Но… — Нейтън отново огледа земята. — Не е носил нищо със себе си? Дори празна бутилка за вода?

— Не мисля.

— Хубаво ли огледа?

— Можеш да се увериш сам, мой човек. Имаш очи.

— Но…

— Не разбра ли, че не знам? Нямам отговори. Престани да ме разпитваш!

— Добре, добре. — Нейтън си пое дълбоко въздух. — Но мислех, че пилотът е намерил джипа?

— Така е.

— Къде е тогава? — Вече не се опитваше да скрие раздразнението си. Кравите имат повече акъл от проклетия Бъб, казваше баща им.

— Близо до пътя.

Нейтън го изгледа.

— Кой път?

— Колко пътища има? Нашият. От тази страна на междата, малко на север от твоя решетъчен мост[4]. Господи, всичко това беше обявено по радиото, мой човек!

— Не може да бъде. Дотам са десет километра.

— Бих казал осем, но добре.

Настъпи дълго мълчание. Слънцето се беше издигнало високо, а малката сянка, която надгробната плоча хвърляше, скоро щеше да изчезне съвсем.

— Значи Кам е зарязал джипа си? — попита Нейтън и му се стори, че земята под краката му се накланя, макар и едва доловимо. Видя изражението на брат си и поклати глава. — Съжалявам, знам, че не знаеш, просто…

Погледна покрай него към дългия спокоен хоризонт. Единственото нещо, което се движеше тук, бяха гърдите на Бъб — с всяко негово вдишване и издишване те се повдигаха и отпускаха.

— Ходи ли до джипа? — попита най-накрая Нейтън.

— Не.

„Този път казва истината“, помисли си той и погледна над рамото му. Тъмният силует на Зандър бе приведен на седалката.

— Да вървим.

Глава 2

В крайна сметка километрите щяха да се окажат девет.

Джипът на Нейтън беше от грешната страна на оградата, затова той прескочи телта, върна се при него и отвори предната врата. Зандър вдигна поглед с намерението да започне да задава въпроси, но с един жест баща му го прекъсна:

— Ще ти обясня по-късно. Ела. Отиваме да търсим джипа на чичо ти Кам.

— Да го търсим ли? Къде е? — Младежът се намръщи. Беше подстриган като всички ученици от едно частно училище и сега прическата му бе разрошена, наболата брада пък го правеше да изглежда по-голям, отколкото бе.

— Някъде близо до пътя. Бъб ще ни закара.

— Извинявай, на кой път, на твоя ли?

— Да, така изглежда.

— Но… Какво?

— Не знам, приятелче. Ще видим.

Зандър искаше да добави още нещо, но се отказа и слезе от автомобила. Последва баща си през оградата, хвърли един поглед на платнището, заобиколи отдалеч надгробната плоча и се отправи към джипа на чичо си.

— Здравей, Бъб.

— Здравей, малки приятелю. Макар че вече не си толкова малък, нали?

— Не, не съм.

— Как е в Бризбейн?

Нейтън забеляза, че синът му се сепна. Очевидно искаше да отговори: По-хубаво, отколкото тук.

— Добре е, благодаря — отвърна вместо това момчето. — Съжалявам за Камерън.

— Е, не е твоя вината, приятелче. — Бъб отвори вратата на джипа си. — Скачай вътре.

Погледът на Зандър беше прикован в гроба.

— Просто така ли ще…

— Какво? — Чичо му вече беше седнал зад волана.

— Така ли ще го оставим?

— Казаха да не го пипаме.

Младежът се ужаси.

— Изобщо не исках да пипам… него. Просто се чудех дали някой от нас не трябва да… — Той видя празния поглед на Бъб и млъкна. — Няма значение.

Новопридобитата градска мекота на Зандър се разкриваше пред очите на баща му като новообразувана кожица. Чепатите страни на характера му постепенно се бяха смекчили от нюансирани дебати и сутрешните новини. Те бяха отчупени, а мястото под тях — почистено, за да се появи нова кожа. Зандър се замисляше, преди да отговори, и преценяваше последствията, преди да направи нещо. В общи линии Нейтън смяташе, че това не е лошо. Но зависеше къде се намираш. Той отвори вратата на джипа.

— Постъпваме правилно, приятелче — рече и се качи в автомобила. — Хайде да тръгваме.

Зандър не изглеждаше особено убеден, но се качи на задната седалка, без да спори. Вътре беше хладно и тъмно. Радиото мълчеше на поставката.

Нейтън погледна към брат си.

— Покрай оградата ли ще се движим?

— Да, мисля, че така ще е най-бързо. — Бъб присви очи в огледалото за обратно виждане към племенника си. — Ей, ти отзад, дръж се здраво! Ще направя каквото мога, но пътят изглежда неравен.

— Добре.

Пътуваха мълчаливо. Вниманието на Бъб беше изцяло съсредоточено в земята пред гумите на джипа му и той се мъчеше да запази контрол въпреки неравностите и невидимите места с по-мека почва. Скоро се изкачиха по едно възвишение и гробът изчезна от огледалото за обратно виждане. Нейтън забеляза, че синът му се е вкопчил още по-здраво в седалката. После се загледа в оградата, която разделяше неговите земи от земите на брат му. Телта се стопяваше в далечината и в едната, и в другата посока. Краят ѝ не се виждаше. Минаха през един участък, където коловете се бяха наклонили, и Нейтън си каза, че трябва да предупреди Кам. Веднага се усети. Сякаш го заля студена вода.

Наближиха края на имота на Камерън и Бъб започна да намалява скоростта. Главният път пред тях беше скрит зад естествено възвишение, което продължаваше покрай източната граница на земите на Камерън и Нейтън. От страната на Нейтън имаше предимно дюни, а от тази на Камерън — оголена скала, която се противопоставяше на атмосферните условия вече няколко хиляди години. По залез-слънце блестеше в алено, сякаш озарена отвътре. Сега беше мътнокафява.

— Къде е колата? — попита Нейтън.

Бъб почти беше спрял и надничаше през предното стъкло. Зандър се извъртя на седалката си и погледна назад пътя, по който бяха дошли.

— Няма нищо от тази страна. — Нейтън присви очи през прашното стъкло. — Какво точно каза пилотът?

— Ориентирал се по джипиеса си, така че… — Бъб сви рамене. Това не им помагаше особено. — Но каза, че е до скалите, северно от решетъчния мост. — Той смени предавката. — Ще отида до пътя. Нека погледнем оттам.

Бъб продължи да се придържа към оградата, като следваше тясната немаркирана пътека, която свързваше пасището с пътя. Мина напряко през една пролука в скалите. Джипът се разтресе, а двигателят изрева, но все пак се озоваха от другата страна. Пътят беше пуст.

— Значи мислиш, че е на север? — попита Нейтън и Бъб кимна.

Гумите вдигнаха облак прах и по джипа затракаха камъчета, когато Бъб ускори. Пътят се простираше пред тях като мръсна лента, а от лявата им страна се извисяваше скалата. След няколко часа слънцето щеше да се наклони на запад и да се скрие зад нея.

Продължиха напред още около минута, след което Бъб намали скоростта до почти невидимата просека в голата скала. Нямаше пътни знаци. Малцината местни жители познаваха повечето черни пътища, а на туристите не се препоръчваше да се разхождат по тях сами. Бъб зави в пролуката между високите скали и отиде до пасището от другата страна. От това място скалата се виждаше като гладко възвишение, което се издигаше все по-нагоре, а после се спускаше рязко надолу към пътя.

Бъб спря, без да угаси двигателя. Нейтън отвори вратата и слезе. Вятърът се беше усилил и запращаше в лицето му песъчинки. Той бавно се обърна в пълен кръг. Виждаше скалата и оградата, която изглеждаше миниатюрна от това разстояние. И хоризонта. Нищо друго. Върна се в джипа.

— Карай малко по-нагоре.

Излязоха на пътя и след малко Бъб отново сви в друга една пролука. Пак спряха и пак огледаха наоколо. Не видяха нищо по-различно от първия път. Нейтън започна да губи надежда и отвори вратата на автомобила, за да влезе, но чу леко почукване по прозореца. Зандър му сочеше нанякъде и говореше нещо.

— Какво? — попита Нейтън и се наведе над него.

— Ето там. — Младежът сочеше нагоре по склона, по посока на пътя. — На светлото.

Нейтън присви очи срещу слънцето, но не видя нищо. Наведе се до нивото на сина си и проследи погледа му. И най-накрая видя какво му сочеше Зандър. На каменистия връх на една отдалечена скала слабо проблясваше мръсен метал.

Вратата на шофьора беше отворена — нито широко зейнала, нито открехната. Просто отворена, колкото той да излезе спокойно от автомобила.

След като Зандър забеляза в далечината отблясъка от колата, Бъб се върна на пътя и потегли към следващия незабележим черен път. Там спря пак и сега вече не можеше да не забележат тойотата „Ланд Крузър“. Беше паркирана на равния връх на скалистия склон, с предница, обърната към стръмното нанадолнище към пътя.

Тримата се бяха разбрали без думи да оставят джипа в подножието на скалата и да се изкачат пеша. Когато стигнаха върха и застанаха до автомобила на Камерън, вятърът вече дърпаше дрехите им.

Нейтън заобиколи ланд крузъра и за втори път днес му се стори, че нещо се размърдва и се накланя под краката му. Отвън колата изглеждаше съвсем наред. Бяха полепнали само мръсотия и камъчета, но това беше разбираемо. По врата му полазиха студени тръпки.

По колата нямаше нищо странно и това само по себе си беше странно. Едва сега Нейтън осъзна, че е очаквал да намери автомобила затънал в пясъците, преобърнат, блъснат в някоя скала или смачкан на метална топка. Мислеше, че от него ще свисти пара, ще изтича бензин или ще излизат пламъци, капакът му ще е отворен или и четирите му гуми ще са спукани. Не беше сигурен какво точно очакваше, но очакваше нещо. Нещо повече от видяното. Нещо, което щеше да обясни какво се е случило.

Той клекна и провери гумите. И четирите бяха в добро състояние, твърдо стъпили на здравата скала. Отвори предния капак и прокара ръка през основните части. Нищо не беше повредено, поне доколкото виждаше. Надникна през прозореца към стрелките на таблото — те сочеха, че двата резервоара — основният и резервният — са почти пълни. Чу шум и се обърна. Бъб отваряше багажника на ланд крузъра. Двамата със Зандър се взираха в огромния багажник. Имаха странни изражения. Нейтън заобиколи колата и се приближи към тях.

Джипът беше добре зареден. Литри прясна вода се полюшваха в запечатани бутилки редом до консерви с риба тон и боб. Количеството беше значително — стигаше за повече от седмица. Нейтън отвори с един пръст капака на минихладилника, който можеше да се включи в запалката на автомобила. Вътре намери още бутилки вода, увити във фолио сандвичи, които вече се бяха нагънали в края, и шест кенчета слабоалкохолна бира. В багажника имаше и други неща: метална туба с бензин, две резервни гуми, завързани с ремъци, лопата и аптечка. Нищо необичайно. Ако отвореше собствения си джип, щеше да намери същото. Както и в джипа на Бъб. Това беше обичайният комплект за оцеляване в най-суровите климатични условия в Австралия. Никой не биваше да излиза от дома си без него.

— Ключовете му са тук.

Зандър надничаше през отворената предна врата. Нейтън отиде до него. Забеляза бегло, че застанали един до друг, раменете им вече са на еднаква височина.

Цялата вътрешност на джипа бе застлана с тънка покривка червен прах. На предната седалка, също под слой прах, Нейтън забеляза ключовете, внимателно завързани с черна връв.

Един глас му подшушна, че това е малко странно. Не това, че ключовете бяха оставени в автомобила. Нейтън не познаваше човек в целия окръг, който да не правеше така. Спомни си, че собствените му ключове са захвърлени под седалката на джипа му, оставен до гроба. Когато паркира на възвишението, Бъб закачи своите на лоста за мигачите. Нейтън не си спомняше да е виждал Камерън някога да вади ключове от превозно средство. Също така не го беше виждал да увива връвта толкова старателно около тях и да ги намества така грижливо.

— Може би колата е отказала? — не звучеше особено убеден Бъб.

Нейтън не отговори. Вместо това погледна ключовете и ненадейно посегна към тях.

— Татко, недей, не бива да докосваме…

Не обърна внимание на забележката на Зандър. Ръката му разбута червените прашинки и те затанцуваха във въздуха. Нейтън стисна ключовете и осъзна със студена сигурност какво трябва да направи.

Седна зад волана, вкара ключа и го завъртя. Направи го плавно и металът се плъзна гладко. Усети вибрациите, когато двигателят изрева. После ръмженето стана по-тихо и равномерно, но пак звучеше оглушително в тази тишина.

Нейтън погледна към Зандър, но нещо друго вече бе привлякло вниманието на сина му. Момчето гледаше някъде в далечината. Беше засенчило очи и се мръщеше. Нейтън проследи погледа му. Далеч пред тях един малък облак прах се движеше на юг. Някой идваше.

Глава 3

За втори път днес Нейтън застана до гроба на работника и се загледа в приближаващия автомобил. Той намали и спря.

Това беше джип 4x4 с високи гуми и голяма метална решетка отпред, почти същият като повечето превозни средства в околността, само че в багажника имаше място за носилка. Отпред и отстрани се виждаше светлоотражателен надпис „Линейка“.

Нейтън, Бъб и Зандър бяха останали на скалата до ланд крузъра на Камерън, докато прашният облак на юг не бе придобил форма. След това в пълно мълчание слязоха по склона, потеглиха към гроба и зачакаха.

За първи път цяла сутрин Нейтън изпита известно облекчение, когато линейката спря и парамедикът вдигна ръка за поздрав. Най-накрая идваше помощ.

Стив Фицджералд беше жилав мъж в началото на петдесетте си години, който от време на време разказваше истории от обиколките си с Червения кръст. Всяка година прекарваше по шест месеца в Афганистан, Сирия, Руанда или на някое друго място, а през останалото време беше на повикване в клиниката на затънтената Баламара, в която беше единствен служител. Веднъж бе споделил, че обича предизвикателствата, което за Нейтън изглеждаше слабо казано. Стив слезе от линейката заедно с един полицай, когото Нейт не беше виждал никога досега.

— Къде е Глен? — попита веднага Нейтън и ченгето се намръщи.

Парамедикът не бързаше да отговори. Той погледна първо гроба, после платнището и накрая поклати глава.

— Господи! Горкият Камерън. — Клекна, но не докосна нищо. — Глен е заседнал в Хадън Корнър от вчера. Някакво семейство с малки деца затънало в пясъците с колата си под наем; хората не бяха сигурни къде се намират. Глен вече ги откри, но няма да успее да дойде до утре.

— До утре?

— Човекът има само две ръце, приятелю.

— Мамка му.

Вярно беше: сержант Глен Маккена се справяше еднолично с всички полицейски въпроси в район с размерите на Виктория. Понякога се намираше наблизо, понякога не, но поне познаваше до болка земята. Нейтън огледа новото ченге. Кожата му вече беше загоряла. Изглеждаше почти на възрастта на Зандър.

— Откъде те намериха?

— Сейнт Хелънс. Пристигнах тази сутрин. Казвам се сержант Лъдлоу.

— Там ли си минал обучение?

— Не. — Полицаят се поколеба. — В Бризбейн.

— Господи! В града? — Нейтън знаеше, че се държи грубо, но не му пукаше. — От колко време си в Сейнт Хелънс?

— От месец.

— Направо чудесно! — Нейтън чу дори брат си да въздиша този път. Погледна Стив, който вадеше лекарската си чанта. — Може би трябва да изчакаме Глен да се върне.

— Чакайте колкото си искате, момчета — рече парамедикът, без да е груб, — но двамата със сержант Лъдлоу ще се заемем със задачата сега.

Нейтън потърси погледа на Бъб. Брат му не каза нищо.

— Да, добре — отвърна той. — Съжалявам, приятелю, не е заради теб, просто…

— Разбирам — прекъсна го Лъдлоу. — Опасявам се, че можете да избирате между мен и нищо.

Настъпи неловка тишина, докато Нейтън обмисляше предложението.

— Но можете да сте сигурни, че ще дам всичко от себе си, за да разкрия какво се е случило с брат ви — добави Лъдлоу.

Нейтън се почувства като пълен кретен.

— Да. Добре. Благодаря, че си бил целия този път. — Забеляза облекчението, изписано на лицето на сержанта, и се почувства още по-зле. После, както му беше редът, му се представи, запозна го с брат си и сина си и го изчака да извади фотоапарат от чантата си.

— Сега ще направя… — Лъдлоу посочи обектива и гроба и всички се дръпнаха настрани, за да снима платнището и околността от всеки възможен ъгъл.

Най-накрая, когато коленете и ризата му вече бяха целите в прах, се изправи.

— Целият е твой — каза на медика.

Стив коленичи до гроба и отметна края на платнището така, че Нейтън да не вижда какво има под него. Нейтън определено му беше благодарен. Бъб се отдалечи, облегна се на сенчестата страна на джипа си и се загледа в земята, докато сержантът разглеждаше цифровите снимки.

Нейтън и Зандър стояха малко настрани и наблюдаваха работата на медика. „Кам нямаше да е особено доволен“, помисли си фермерът. Камерън и Стив Фицджералд не можеха да мелят брашно заедно. Сякаш разбрал, че си мисли за него, медикът го погледна.

— Как си в последно време, приятелю?

— Добре.

— Така ли? Всичко наред ли е? Освен това, разбира се. — Стив му говореше приятелски, но в тона му се долавяше и професионална нотка. Задаваше въпрос, не го подкачаше.

— Не мога да се оплача. Бъб е стоял тук цяла нощ.

— Знам. Просто не съм те виждал от известно време. — Лекарят продължаваше да е сериозен. — Пропусна часа си в клиниката.

— Обадих се да го отменя.

— Трябваше да дойдеш по-късно.

— Извинявай. — Нейтън сви рамене. — Бях зает.

— Иначе добре ли се чувстваш?

— Да. Вече ти казах. — Фермерът изгледа Стив. Не пред хлапето.

Но вече беше прекалено късно. Забеляза, че Зандър го поглежда, а после отклонява очи.

След малко — цяла вечност, както им се стори — Стив си изтупа ръцете и седна на петите си.

— Е… — направи знак на сержанта и Бъб да се присъединят към тях. — Вчера говорих с пилота. И сега не намирам някаква изненада. Мнението ми е, че става въпрос за обезводняване. Трябва да го изпратим в Сейнт Хелънс за аутопсия, за да сме сигурни — млад и здрав мъж, неочаквана смърт, ще искат да погледнат — но има всички признаци за заключението ми. — Стив вдигна поглед. — Какво е правил тук?

— Не сме сигурни — отвърна Нейтън.

Сержант Лъдлоу прелистваше бележника си.

— Значи, хм… — Той погледна Бъб. — Двамата с него е трябвало да се срещнете в сряда, нали така?

— Да.

Сержантът зачака да получи повече информация. Бъб отвърна предизвикателно на погледа му и загорялата кожа на Лъдлоу почервеня още повече.

— Ще ми разкажеш ли по-подробно?

Бъб се изненада малко, но след доста подкани и като се запъваше, разказа същата история, която сподели с брат си по-рано. Тя беше малко несвързана и дори Нейтън се намръщи на някои места, които го объркваха. Сержант Лъдлоу продължи да пише бързо дълго след като Бъб бе млъкнал. Накрая отгърна на предната страница и огледа написаното.

— Защо си закъснял? — Той зададе въпроса някак нехайно, сякаш му беше хрумнал току-що, но Нейтън бе сигурен, че го обмисляше от няколко минути. Погледна ченгето, с тази загоряла кожа и големите очи, и изведнъж се зачуди дали не го беше преценил погрешно.

— Какво? — примига насреща му Бъб.

— Защо си закъснял за срещата с брат ти на Леманс Хил?

— О! Пукнах две.

— Гуми ли?

— Да.

— Две спукани гуми?

— Аха.

— Дяволски лош късмет. — Сержантът се усмихна, но в тона му се долавяше нова нотка.

— Случва се — побърза да каже Нейтън и се почувства по-добре, когато видя, че Стив също кима. — Не е необичайно — заради жегата и камъните. Спукаш ли едната гума, често заминава и втора. По това време на годината ще са ти необходими четиридесет и пет минути, дори цял час, за да смениш една. — Усети, че е започнал да плямпа, и млъкна.

Сержант Лъдлоу не откъсваше поглед от Бъб.

— Това ли се случи?

Нейтън изпита облекчение, когато брат му не отговори, а само кимна. Полицаят го погледна над бележника си и си записа нещо. Изражението му изглеждаше открито, но на Нейтън отново му се стори, че има нещо наум. Погледна джипа на Бъб. Предните две гуми изглеждаха по-нови. Видя и Зандър да прави същото и двамата веднага извърнаха поглед.

Най-накрая сержантът насочи вниманието си от Бъб към Стив.

— Според теб в колко часа е настъпила смъртта?

— Предполагам, че е умрял вчера сутринта. Като се имат предвид температурата и липсата на сянка и вода, много ще се изненадам, ако е издържал повече от двайсет и четири часа. Аутопсията ще ни каже дали съм прав.

— Двайсет и четири часа не са много време — намръщи се Лъдлоу. — На колко години беше той, в края на трийсетте?

— На четиридесет — отвърна Нейтън.

— Издържал е повече, отколкото би било по силите на много други — каза Стив. — Всъщност двайсет и четири часа може дори да са прекалено много.

— На какво разстояние сме от къщата на Камерън? — Сержантът отново погледна двамата братя.

— На около петнайсет километра на северозапад по права линия — отговори Нейтън. — С кола обаче се минава по черния път на запад и след това на север, ако не искаш да затънеш в пясъка. Този маршрут излиза над трийсет километра. Най-безопасният обаче е с още десет километра отгоре — на изток оттук до скалите и след това на север по пътя.

Скалите и пътят, където бяха намерили джипа на Кам. Нейтън и Бъб се спогледаха, но сержантът ги хвана.

— Значи дори по най-краткия път ще отнеме няколко часа пеша? — изчисли Лъдлоу.

— Не можеш да вървиш дотам, не и в това време — отговори Стив с приглушен глас. Отново гледаше под платнището. — Точно това се случи с онези трима работници, които затънаха в пясъците на „Атертън“ преди няколко години. Помниш ли, Бъб? Ти участва в издирването, нали?

По-малкият брат кимна.

— На колко години бяха? На по двайсет и пет-шест? — продължи медикът. — Опитали се да се върнат пеша. Изминали около седем километра. Двама умрели за шест часа.

— Какво друго има наоколо? — Лъдлоу отиде до оградата и отпусна ръце на телта. — Твоят имот ли е от другата страна? — обърна се той към Нейтън.

— Да.

— Дали брат ти не се е надявал да те намери?

Бъб и Стив вдигнаха погледи.

— Не.

— Звучиш много сигурен.

— Защото съм.

— Но… — Сержантът отвори отново бележника си. — Камерън е знаел, че двамата със сина ти проверявате оградата, нали?

— Да, винаги го правя по това време на годината. Но не бяхме наблизо.

— Камерън знаел ли го е със сигурност?

Настъпи дълго мълчание.

— Не.

Лъдлоу прокара длан по телта и погледна праха.

— Можеш ли да се сетиш за някаква причина брат ти да дойде на това място?

— Не мога — отвърна Нейтън най-накрая. — Но го познаваше много добре.

— Често ли идваше тук?

— Не и напоследък — отговори той и погледна Бъб, който сви рамене. — Но едно време идваше често.

— Тук е единствената сянка в радиус от няколко километра — каза Стив. — Вероятно я е потърсил инстинктивно.

Сержант Лъдлоу обмисли предположението, докато гледаше тялото на земята. Дори през платнището нямаше никакво съмнение, че е човешки труп.

— В какво душевно състояние се намираше брат ти през последните няколко седмици?

Въпросът беше зададен внимателно и на Нейтън му отне малко време, за да осъзнае, че питат него.

— Не знам. Не съм го виждал от няколко месеца.

— От колко по-точно?

— Може би от четири? Кога ремонтирахме конюшните, Бъб? — Едва сега осъзна, че тогава видя двамата си братя за последен път.

Лицето на Бъб остана безизразно.

— Четири месеца — констатира Лъдлоу. — Значи август, септември?

— Може би малко по-рано. — Нейтън се опита да се сети. — Всъщност почакай. Беше около първия ръгби мач от „Стейт ъф Ориджин“, защото говорихме за него.

— Юни — казаха в един глас Лъдлоу и Бъб.

— Да, предполагам, че е било тогава.

— Значи шест месеца — констатира сержантът.

— Да, толкова. От време на време се чувахме по радиото.

— Често ли?

— Достатъчно често.

— Имаше ли причина да не се виждате?

— Не. Живея на три часа от братята си. Всички сме заети. — Нейтън се обърна към Бъб за помощ, но не получи такава. — Двамата сте се виждали всеки ден у дома, ти какво ще кажеш?

Нейтън очакваше брат му да свие рамене, но вместо това той се замисли. Най-накрая си пое дълбоко въздух.

— Кам изглеждаше малко напрегнат напоследък.

Нейтън го изгледа изумено. Колко ли зле са били нещата, щом чак Бъб беше забелязал?

— В какъв смисъл е бил напрегнат? — попита Лъдлоу.

Този път Бъб сви рамене. Изглеждаше малко нервен.

— Не знам. В обичайния.

Всички зачакаха да им разкаже повече, но той явно нямаше какво да добави.

Сержантът погледна бележките си.

— С кого още живее Камерън във фермата?

— С мен — отвърна Бъб и започна да брои на пръсти, — мама, Илзе — жената на Кам, двете им дъщери, чичо Хари…

— Хари Бледсо — намеси се Нейтън. — Той не ни е точно чичо, а по-скоро семеен приятел. Работи в имота ни още преди да се родим.

— Технически погледнато, е ваш служител? — попита Лъдлоу.

— Технически да, но никой не го смята за такъв — отвърна Нейтън.

Бъб кимна.

— Имаме и двама бивши туристи, които помагат в домакинството в момента.

— С какво се занимават? — попита сержантът.

— С обичайното: работа в имението, къщни задължения — каквото има. Кам ги взе преди няколко месеца.

— Често ли наема хора?

— Когато има нужда — отговори Нейтън. — През цялата година едни идват, други си заминават, в зависимост от това колко работа има. Глен — сержант Маккена — знае всичко това.

Лъдлоу си записа нещо в бележника.

Стив се изправи и си изтупа коленете.

— Добре. Сега искам да го качим в линейката. Двамата със сержанта можем да се справим с носилката сами, освен ако някой от вас не настоява да ни помогне.

Нейтън и Бъб поклатиха глави. Нейтън изпита облекчение. Подозираше, че ако вдигнеше вързопа, щеше да помни тежестта му до края на живота си.

Стив отново клекна до трупа.

— Сега ще махна платнището, така че ако искате, извърнете погледи.

Нейтън тъкмо щеше да помоли Зандър да послуша съвета на медика, но младежът го бе изпреварил. „Градът го е размекнал“ — помисли си баща му, но беше доволен. Бъб се беше загледал в хоризонта.

Нейтън се колеба прекалено дълго и другите взеха решението вместо него. Докато слагаха безжизненото тяло на Камерън на носилката, платнището се смъкна. Бъб беше прав. Брат им не изглеждаше ранен, поне не в обичайния смисъл на думата. Жегата и жаждата обаче можеха да ти причинят ужасни неща. Когато всяка логика го беше напуснала, Камерън беше започнал да съблича дрехите си и кожата му се беше напукала. Каквото и да му бе минало през ума приживе, той не изглеждаше никак спокоен в смъртта си.

Нейтън продължи да се взира в носилката дълго след като я качиха в линейката. Сержант Лъдлоу се обърна към гроба и несъзнателно изтупа ръце в панталона си. Изведнъж обаче спря, пристъпи крачка напред и разгледа мястото, на което Камерън беше лежал. Откритата почва беше песъчлива и осеяна с рехави туфи трева. Сержантът се наведе.

— Какво е това?

Нейтън усети Бъб да застава зад него от едната му страна, а Зандър от другата. Всички погледнаха мястото, което Лъдлоу им сочеше.

Близо до основата на надгробната плоча, където допреди малко се облягаше гърбът на Камерън, имаше плитка дупка.

Глава 4

Дупката беше голяма колкото три юмрука и беше празна.

Лъдлоу я снима от всички страни; после Нейтън го видя да си слага ръкавици и да пъха пръст в нея. От едната страна почвата беше мека и дупката веднага започна да се рони. Земята беше като жива и след ден-два щеше да се възстанови, без да останат никакви следи. Сержантът започна да рови по-усърдно в дупката и Нейтън се зачуди колко дълбоко беше погребан работникът.

— Не виждам нищо тук. — Лъдлоу изтри длани в панталона си и погледна намръщено Стив. — Провери ли ръцете му?

Медикът се качи в линейката и се появи след минута.

— Ноктите му са изпочупени — под тях са се събрали пясък и мръсотия. Възможно е да е копал с ръце, ако това ме питаш.

— Защо е хабил сили за това?

— Защото мозъкът му се е сварил, не личи ли? — намеси се Бъб.

Всички се обърнаха към него. Той ги наблюдаваше, отпуснал рамене и със скръстени на гърдите ръце.

— Какво? — Той сви рамене. — Не е ли очевидно? Вчера температурата беше четиридесет и пет градуса. Не знам защо Кам е зарязал джипа си, но в мига, в който го е направил, вече е бил прецакан. Точка.

Лъдлоу погледна Стив, който потвърди с кратко кимване.

— Слушай, той е прав. Обезводняването много бързо замъглява съзнанието.

Всички се загледаха продължително в дупката. Сержантът пръв отмести поглед.

— Сега искам да видя джипа му.

Нейтън предложи на Лъдлоу да го закара и Бъб не се възпротиви. Даже изглеждаше облекчен да остане със Стив, който искаше да вземе проби и да ги прибере в хладилната чанта, преди да станат напълно безполезни.

Нейтън, Лъдлоу и Зандър прескочиха оградата и се качиха в ланд крузъра на Нейтън. Той се почувства по-добре на своя територия. Ужасната гледка на трупа на брат му, положен на земята, която обичаше, по някакъв начин беше разрушила хармонията на мястото, сякаш из въздуха се носеше някакъв замърсител.

Хвана волана с треперещи ръце и се опита да си спомни последната си среща с Кам през юни или когато там беше. Вероятно брат му му се беше усмихвал, защото по принцип беше усмихнат човек. Нейтън раздвижи първо едната си ръка, а после и другата. Пред очите си виждаше единствено лицето под платнището. Вече съжаляваше, че погледна. Запали джипа и докато се отдалечаваше от гроба, осъзна, че Лъдлоу му говори нещо.

— Извинявай, какво каза?

— Питах дали с брат ти умишлено сте купили съседни имоти?

— О, не. „Бърли Даунс Стейшън“ беше собственост на баща ни, така че аз, Кам и Бъб израснахме тук. След това се сдобих с малко земя от тази страна на оградата, когато… ааа… когато се ожених… — Нейтън видя в огледалото за обратно виждане, че Зандър гледа през прозореца и се преструва, че не ги слуша. — Минаха двайсет години оттогава. Баща ни почина горе-долу по същото време и Кам пое „Бърли Даунс“.

— Значи Камерън е шефът.

— Той управлява имението. И държи мажоритарния дял.

— О, така ли?

— Да, но това не трябва да те заблуждава. Така е от години. Всички получихме по една трета, когато татко почина. Честно и справедливо. Аз продадох половината от своя дял на Кам почти веднага и той започна да стопанисва мястото. Организира всички всекидневни задачи и отговаря за по-голямата част от дългосрочното планиране. Бъб притежава една трета от всичко, а аз една шеста.

Лъдлоу си записа нещо.

— Колко е голямо имението „Бърли Даунс“?

— Три хиляди и петстотин квадратни километра с около три хиляди крави от породата „Херефорд“.

— И семейството ви се грижи за всичко това само?

Имаше нещо много странно в начина, по който говореше Лъдлоу. Нейтън го осъзна едва когато започна да отговаря на въпроса му. Полицаят разговаряше с него напълно нормално. Не показваше нищо, не намекваше, не заплашваше, дори на моменти изглеждаше загрижен. Фермерът се зачуди кога ли Стив щеше да му каже как наистина стоят нещата. Вероятно в линейката, на път за града. Целият град знаеше историята на Нейтън. Даже се беше превърнала в неотменна част от местния фолклор.

Лъдлоу се размърда на седалката и Нейтън осъзна, че го чака да му отговори.

— Както вече споменах, при нужда наемаме хора. Честно казано, винаги ни трябват работници, затова работим с фирми за набиране на персонал — обаждаме се и казваме какъв екип търсим. След това той пристига с хеликоптер или с мотори. Кам се свързваше с тези фирми, когато му трябваха инженери, работна ръка за оградите или други подобни. Иначе всекидневната работа се върши предимно от семейството. Особено когато е спокойно. Както сега — нищо не се случва, защото пазарите и месопреработвателите не работят по Коледа.

— Не ви ли трябва помощ, за да издоите всичките тези крави?

Нейтън забеляза в огледалото за обратно виждане как Зандър едва потисна усмивката си.

— Тази порода я отглеждаме само за месо, не за мляко.

— Значи фризерите ви са пълни с пържоли?

— И мляко с дълъг срок на годност. Но нашите крави не са като онези в малките ферми. Във ферми, големи колкото нашата, животните се отглеждат на свобода. Пият вода от сондажните кладенци, пасат трева на воля и чак тогава ги прибираме. В много отношения си приличат с дивите животни. Някои дори не виждат хора от раждането до ножа.

— Колко е голям твоят имот?

— Около седемстотин квадратни километра.

— Доста по-малък от „Бърли Даунс“.

— Да.

— Защо?

Нейтън се поколеба. Зандър отново се беше загледал през прозореца.

— Дълга история. Кратката гласи — тежък развод.

Лъдлоу като че ли прие този отговор и Нейтън се зачуди дали подобна история не беше отвела и ченгето на хиляда и петстотин километра от Бризбейн.

— Кой друг живее на твоята земя? — продължи с въпросите Лъдлоу.

Нейтън не отговори веднага.

— През цялото време няма никой. Съвсем сам съм.

Сержантът се обърна към него и го изгледа.

— Наистина ли?

— Да. Сам съм си шеф. Разбира се, от време на време наемам хора, когато ми трябват за някаква работа. — И когато можеше да си го позволи.

Лъдлоу се ококори насреща му.

— Колко голямо каза, че е мястото — седемстотин квадратни километра? Колко добитък имаш?

— Около пет-шестстотин глави.

— Господи, това пак е много!

Нейтън не отговори веднага. И беше, и не беше съвсем така. Скъсваше си задника от работа, за да изкара нещо от земята си, която представляваше само един пясъчник. От друга страна пък, въобще не получаваше толкова, колкото влагаше.

— Но… — Сержантът огледа просторния хоризонт от единия му пуст край до другия. — Не си ли самотен?

— Не. — Отново хвърли бърз поглед в огледалото. Зандър го наблюдаваше. — Не, добре ми е така. Нямам нищо против. Докато има достатъчно вода, добитъкът се грижи сам за себе си.

— Но не съвсем.

— Не, не съвсем, но извадихме късмет с Гренвил през последните няколко години — отвърна Нейтън, който искаше да сменят темата.

— Какво е това, реката ли?

— Да. Спасява ни, когато прелее. Миналата година имаше наводнение, две години преди това също.

Лъдлоу присви очи срещу слънцето.

— И колко дъжд трябва да се излее?

— Наводненията тук стават без да е нужно да вали — обясни Зандър от задната седалка и сержантът се обърна към него.

— Така ли?

Нейтън кимна. Дори след четиридесет и две години все още му беше странно да наблюдава как реката се надига бързо и мълчаливо под безоблачното синьо небе. Тя се блъскаше в коритото си, пълноводна от падналите по-рано дъждове на хиляда километра на север. Той посочи навън.

— При наводнение голяма част от това място остава под водата. На места реката става широка десет километра. Не можеш да се придвижваш без лодка. Къщите и градът са построени нависоко, но пътят остава под вода.

Лъдлоу изглеждаше изумен.

— Как излизате?

Зандър се разсмя.

— Не излизаме — отвърна Нейтън. — Много от имотите се превръщат в острови. Веднъж бях хванат в капан в дома си за пет седмици.

— Сам?

— Да. Но няма проблем. Просто трябва да си подготвен. Нямаш друг избор, такъв ни е регионът.

Той погледна червената земя, която се простираше наоколо. Трудно му беше да си го представи, но преди милиони години това е било дъното на голямо вътрешно море. От тази почва бяха изравяни костите на водни динозаври и все още имаше места в пустинята, където могили от вкаменени миди се печаха на слънцето. Нейтън си спомни как като деца двамата с Камерън ходеха на лов за динозаври — с лопати в ръце и нарамили торби, в които да пренасят костите. Години по-късно дойде ред на Зандър да поеме щафетата — джобовете на Нейтън винаги бяха пълни с пластмасови динозаври, които да заравя, тъй като истинските не искаха да излязат да си играят със сина му.

Сержантът отново записа нещо в бележника си.

— Кои са съседите ти? — попита той.

— Най-близката ферма е „Атертън“. — Нейтън посочи на североизток. — Градът е на юг от нея, после има още два имота на изток. Вторият най-голям наоколо е „Кираби Стейшън“, с който имаме обща граница. Сега е собственост на една компания.

Преди това обаче беше семеен бизнес. Собственик беше тъстът на Нейтън. Бившият му тъст, напомни си той, защото му харесваше как звучи. Натисна спирачките, когато стигнаха до едно място в оградата, през което можеха да минат. Зандър слезе и отвори портата. Влязоха през нея и отново се озоваха в имота на Камерън.

— Наближаваме — каза Нейтън на Лъдлоу.

— По-рано ми спомена, че брат ти познава много добре района около гроба? — Сержантът се огледа. — Струва ми се странно да искаш да посетиш подобно място.

— Чичо Кам го нарисува на картина — обади се Зандър и се качи отново в джипа. — Картината му доби голяма известност. Поне в околността.

— О, така ли?

Нейтън кимна.

— Той е любител художник, беше любител художник, но доста добър. Запали се по рисуването, когато бяхме деца. Тогава нямаше с какво толкова да се забавляваме, така че си падахме по някои неща за възрастни: например колекционирахме пощенски марки и други подобни. Аз не мога да рисувам, но Кам беше добър. Продължи да рисува и след като пораснахме. Понякога се отказваше, разбира се, но картината на гроба на работника е отпреди пет години.

Една от сезонните работнички по онова време я снима и я качи в интернет, когато се прибра във Франция, Канада или откъдето беше. Изведнъж на Камерън започнаха да му се обаждат хора, които си поръчваха да им нарисува нещо. В крайна сметка по предложение на майка им той изпрати картината на един конкурс и спечели държавна награда.

— Можеш да си купиш картичка с нея от магазина в града — каза Нейтън.

— Значи гробът е означавал много за брат ти? — попита Лъдлоу. От тона му стана ясно, че смята този факт за важен.

— Не бих се изразил точно така. Мисля, че харесваше картината повече от мястото. Просто извади късмет през онзи ден от начина, по който падаше светлината.

— И все пак странно място — повтори сержантът. — Самотен гроб в средата на нищото. Никога не съм виждал подобно нещо.

— Има няколко такива наоколо. — Зандър се наведе напред. — От едно време, когато хората са умирали внезапно. Погребвали са ги на място, а по-късно семейството или някой друг е идвал и е поставял надгробна плоча. Туристите могат да си купят онлайн карти, снимки и разни сувенири на тези места.

— Кой би дошъл чак дотук за подобно нещо?

Нейтън сви рамене.

— Ще останеш изненадан.

— Някой посещава ли гроба на работника?

— От време на време. Когато картината на Кам стана известна, идваха да го гледат, но напоследък няма голям интерес. Има един по-известен край „Атертън“.

— Какво му е интересното на него?

— Трагична случка. Някакво хлапе. Малко момче. Починало в началото на двайсети век.

Това накара Лъдлоу да се почувства неудобно и Нейтън се зачуди дали сержантът има деца.

— Какво се е случило с него?

— Обичайното за тези места. — Нейтън се насили да говори със спокоен глас. — Тръгнало по грешния път и се изгубило.

Нейтън подмина прохода в скалите. Изруга и даде на заден ход, след което подкара джипа по скрития черен път. Стигна от другата страна и се огледа видимо изумен. Автомобилът на Камерън не се виждаше никъде. За един ужасен миг си помисли, че наистина беше изчезнал. Зандър почука по мръсното стъкло.

— Отидохме прекалено напред — каза той и посочи назад.

Нейтън се върна на пътя и направи втори опит. Верният черен път изглеждаше по същия начин. Нейтън спря джипа на същото място, на което беше паркирал Бъб по-рано, и всички тръгнаха нагоре по склона. Изкачиха се до върха. Двамата със Зандър останаха назад, а Лъдлоу си сложи ръкавици. Заобиколи джипа на Камерън и направи още снимки. Спря се до отворената шофьорска врата.

Нейтън си прочисти гърлото:

— Вратата беше отворена, но ключовете бяха на седалката, когато дойдохме. Изпробвах двигателя.

— Не е трябвало да пипаш нищо.

— Съжалявам.

— И какво стана?

— Запали.

Сержантът се качи в джипа и сам завъртя ключа. Остави двигателя да поработи известно време, после го изгаси.

— Автомобилът беше ли надежден? — попита той. — Моделът е доста стар.

„Осемнайсетгодишен“, каза си Нейтън. Горе-долу колкото беше и неговият.

— По тези места по-старите работят по-добре. Новите модели имат електронни дисплеи и разни други неща, които не могат да се справят с праха. Той влиза във всяка пролука и запушва цялата система. Кам се грижеше добре за своя джип.

— А за радиото? — Лъдлоу посочи поставката на таблото.

Нейтън му показа как да сменя честотите.

— На мен ми изглежда добре. Аварийният му радиомаяк[5] сигурно е под предната седалка.

Лъдлоу се пресегна и извади личния маяк за спешни случаи. Все още си беше в кутията и не беше активиран.

— Не използвате ли безжични радиа? — попита той.

— Не, оборудването ни е свързано към автомобилите.

— Тоест, излезеш ли навън, оставаш без средство за комуникация, така ли?

— Да.

— Какъв е обхватът?

— Зависи. Може да бъде двайсет километра в права линия, дори повече, благодарение на комуникационните кули, но има черни петна — обясни Нейтън. — Общо взето, по права линия.

Сержантът продължи с огледа на джипа. Сложи си ръкавици и провери зад сенниците, жабката и под седалките, след което повтори процедурата.

— Мисля, че портфейла му го няма. — Лъдлоу вдигна глава. — Не беше в джоба му.

— Не. Трябва да е у тях.

— Не го ли носи със себе си?

Нейтън, който беше оставил своя на кухненската маса в къщата си на около двеста километра оттук, посочи околността. За какво му е да го носи тук?

Сержантът се засрами и това се изписа на лицето му. Той отвори сервизната книжка на джипа и започна да разлиства страниците.

— Какво търсиш? — попита най-накрая Нейтън.

Лъдлоу се поколеба.

— Всичко.

„Той не знае — помисли си фермерът. — Няма представа какво означава всичко това.“ Забеляза, че Зандър се намръщи. Вероятно си мислеше същото.

— Смяташ ли да свалиш отпечатъци или нещо подобно? — попита младежът.

— Това е работа на криминалистите.

— А те ще дойдат ли?

— Само ако има следи от взлом.

Всички погледнаха джипа. Прозорците не бяха счупени, единственият проблем, с който се бяха сблъскали седалките, беше мръсотия, а огледалата бяха разположени под правилните ъгли.

Лъдлоу погледна назад към Зандър.

— Съжалявам.

Сержантът работеше методично, като спря само когато отвори багажника. Той се загледа, също като тях по-рано, във водата и храната пред очите си.

— Той е оставил всичко това в колата?

Нейтън не разполагаше с отговор на въпроса му. „Твоята работа е да разгадаваш тези неща“, помисли си.

Лъдлоу го изгледа.

— Имаш ли някакво практическо обяснение?

— Чувал съм за случаи… — Нейтън звучеше отчаяно дори в собствените си уши. — Понякога хората слизат от автомобилите си поради някаква причина — да гонят отклонило се добиче или пък заради друго — и се отдалечават повече от предвиденото. Започват да бягат и не осъзнават колко далеч са стигнали. Губят ориентация.

Сержантът свали ръкавиците си.

— Мислиш ли, че това се е случило?

— Не. Не знам, само казвам. Но не смятам, че Кам би се изгубил тук.

— Добре — отвърна Лъдлоу. — Джипът ми изглежда в добро състояние, но да речем, че се е бил повредил. Когато стане авария, трябва да стоиш до колата си, нали? Казаха ми, че това е златното правило.

— Да.

Сержантът долови особена нотка в гласа на Нейтън и го погледна. Фермерът пък осъзна, че младият мъж е много по-добре осведомен, отколкото му се стори в началото.

— Да, но какво? — попита Лъдлоу.

— Нищо. Просто човек трябва да мисли разумно в такива ситуации. И Кам беше наясно с това. Искам да кажа, че проклетият път е съвсем наблизо. Той е имал предостатъчно вода. Ако джипът се е повредил и му се е наложило да тръгне нанякъде, определено е щял да се отправи към пътя. И е щял да си вземе вода.

— Тогава защо…

— Нямам представа. — Нейтън усети, че е повишил глас. — Просто размишлявам на глас. Това е щял да направи. Но преди да се стигне дотам, е щял да остане в автомобила на пуснат климатик в опит да повика помощ по радиото. Ако все пак му се е наложило да тръгне нанякъде, е щял да поеме към пътя, а не натам, където няма нищо.

— Значи според теб така е щял да постъпи Камерън — констатира Лъдлоу.

— Да.

— Ако е искал да го намерят?

Думите на сержанта прозвучаха многозначително.

— Да, очевидно е, приятелю. — Нейтън настръхна. — Виж, разбирам накъде биеш, можеш да си го кажеш.

Трябваше да признае мъжкото поведение на ченгето — то само кимна.

— Просто си мисля какво каза другият ти брат — че Камерън е бил под напрежение.

— Да не забравяме, че имаше достъп до оръжия.

— Камерън ли?

— Да. Шкаф с пушки, както всички останали.

— В джипа няма оръжие.

— Не… Ами все пак не го носеше постоянно. Но у дома изобщо е нямало да му е трудно, нали разбираш… Ако му е трябвало.

— Значи смяташ, че…

— Не смятам нищо. Просто казвам. Ако ти си мислиш за това, защо той да не… — Нейтън млъкна, без да изрече думите.

— Имаш право. — Лъдлоу кимна. — Но сигурно си виждал как изглежда рана от куршум?

— Разбира се. На животни, разбира се — добави той.

— Брат ти също е бил наясно.

— Е, и?

От изражението на сержанта лицето му се състари значително.

— Може би няма нищо. Понякога обаче хората смятат, че оръжието ще им предложи лесно избавление, а не е така. От психическа гледна точка това е голяма спънка. Някои хора просто са неспособни да направят тази крачка. Понякога… — Лъдлоу млъкна и се намръщи. Бавно обърна глава и огледа всички посоки. Земята беше необятна — простираше се докъдето му поглед стига. — Намираме се на една от най-високите точки в околността, нали?

— Тази скала е най-високото място тук — отвърна Нейтън. Едно време я наричаха вишката, при това не съвсем на шега. Какво искаше да кажеш с това „понякога“?

Сержантът не отговори, а пристъпи няколко крачки към скалистия ръб. Надвеси се. Нейтън нямаше нужда да го следва. Знаеше какво има там долу.

— Понякога какво, приятелю? — повтори въпроса си той. — Какво искаше да кажеш?

— Понякога хората просто трябва да намерят начин да сложат край на всичко. И не всеки е готов да го направи по най-прекия начин.

Нейтън направи няколко крачки и застана до него на ръба на вишката. Усещаше, че Зандър го наблюдава. Намираха се на едва пет метра височина, над една пясъчна възглавница. При такъв скок човек рядко можеше да си счупи глезена, още по-малко пък врата. Не беше достатъчно високо, за да предложи на някоя отчаяна душа последното избавление.

Помисли си, че трябва да е в другата посока. Обърна се и погледна зад сина си. На запад. Докъдето му стигаше погледът, голата земя се простираше чак до пустинята и създаваше едно идеално море от нищо. Ако някой търсеше забвението, това беше мястото, на което щеше да го намери.

Глава 5

Нейтън стискаше здраво волана. Зандър седеше с кръстосани ръце и увиснали рамене на предната седалка. И двамата бяха вперили поглед в пътя пред тях.

Не бяха проговаряли от двайсет минути и Нейт изведнъж осъзна, че синът му е на ръба да се разплаче. Той потискаше сълзите си така, както само тийнейджърите можеха — блед и съсредоточен да не поддаде, но тъгата избиваше в ъгълчетата на очите му. Зандър уважаваше Камерън, Нейтън беше наясно с това и докато си седеше там, съвсем жив, изпита завист към брат си, който лежеше под платнището.

Преди да оставят ланд крузъра на Кам на скалата, Лъдлоу беше извадил от чантата си ролка с жълта полицейска лента и потърси начин да огради автомобила. Наоколо нямаше дървета, нямаше дори пръчки, които да използва като колчета. Най-накрая откъсна ивици лента и ги завърза за дръжките на вратите.

— Не се тревожи, приятелю — каза му Нейтън, но Лъдлоу все пак заключи шофьорската врата и му даде ключовете.

— Има ли някакъв проблем да останат при теб? Твоят сержант ще иска да види всичко това утре.

Фермерът прибра ключовете в джоба си и сега, докато шофираше, ги усещаше — бяха някак тежки и притискаха неприятно бедрото му. Двамата със Зандър откараха в пълно мълчание сержанта до гроба, където Стив, за щастие, си беше свършил задълженията. Задната врата на линейката беше затворена и Нейтън се радваше, че Камерън вече не е на показ.

Медикът ги изгледа.

— Вие, момчета, ще можете ли да се приберете благополучно у дома?

Нейтън осъзна, че изглеждат ужасно, но въпреки това и двамата кимнаха.

— Може би трябва да лагеруваме някъде? — предложи неохотно той, когато линейката тръгна. — Така утре няма да има нужда да идваме пак дотук.

— Изключено. Стига ми, че бях тук снощи, благодаря. — Бъб почти се беше качил в джипа си. — Ще дойдете ли у нас?

Нейтън му кимна в отговор.

— Да, идваме. Така или иначе мама ще ни чака утре. В четвъртък, за Коледа? — добави той, когато брат му го изгледа изненадано.

— О, да. Вярно. — Бъб запали двигателя. — В такъв случай ще се видим у нас.

— Откъде искаш да минем?

— По пътя — отвърна брат му. — Минем ли напряко, ще се забавим повече, ако затънем някъде. Не знам за теб, но точно днес не ми се вади кола от пясъците. — Той затръшна вратата на джипа си.

Нейтън караше малко зад Бъб. Облакът прах, който автомобилът на брат му вдигаше, се разсея след няколкостотин метра, когато черният път премина в асфалтиран — той беше добре поддържан и с хубава бяла маркировка. Имаше дори лента за кацане за „Летящия доктор“[6]. Гладкият път трая едва минута, преди да излязат отново на чакъл.

Зандър се наведе на предната седалка. Забеляза някакво раздвижване в далечината. Един автомобил, който все още беше прекалено далеч, за да го различат, ги наближаваше.

— Всичките коледни подаръци са в твоята къща — каза младежът и се облегна тежко назад.

— Мамка му! Извинявай, мислех, че ще се върнем у дома, преди да отидем у баба ти. — Нейтън възнамеряваше да се прибере в собствената си къща днес, където да измият всичкия прах от телата и дрехите си преди семейното събиране за Коледа.

— Няма значение — отвърна Зандър. — На никого няма да му пука след случилото се.

„Така е“, помисли си Нейтън, но въпреки това се ядоса на себе си. Искаше да направи Коледа незабравима за сина си, но тази задача още отсега изглеждаше много сложна.

Приближаващият автомобил беше все още малък, но постепенно се виждаше все по-ясно. Нейтън го позна — беше на един от старите работници в „Атертън“. Човекът сигурно беше тръгнал към града, защото нямаше къде другаде да се отиде. Автомобилът ставаше все по-голям. На Нейтън му се стори, че е минала цяла вечност. Това му осигури достатъчно време да огледа леко изкривената метална решетка отпред и остърганата боя на капака.

Работникът понамали, когато се изравни с Бъб, и вдигна ръка за поздрав. После замръзна на място, когато забеляза Нейтън отзад. Нейт не виждаше очите на мъжа зад предното стъкло, но нямаше как да пропусне жеста, който му направи с чупка в китката. Съвсем преднамерено поздравът се превърна в среден пръст.

Нейтън очакваше точно това още в мига, в който зърна облака прах в далечината. Извърна поглед настрани. Зандър гледаше през страничния прозорец и се преструваше, както винаги, че не е видял нищо.

Понякога Нейтън си мислеше, че колкото и пъти да зърне дома, в който беше израснал, всеки път оставаше изумен от гледката.

Къщата и другите постройки се намираха на малко възвишение в края на алея за коли, дълга повече от двайсет километра. Блестяха като оазис, пред който червената пустиня отстъпваше място на тучна зелена ливада и добре поддържана градина, която се поливаше с вода от сондажните кладенци. Самата къща, със своята огромна веранда, беше като открадната от някоя селска улица от времето, когато подобни постройки се строяха, без да се пести място и пространство. Илюзията донякъде се разваляше от разпръснатите навсякъде големи индустриални навеси, както и от бунгалата за персонала. На Нейтън му се сториха пусти, но една каравана, която не беше виждал досега, беше паркирана в двора до прашен джип.

Докато караше към къщата, се оглеждаше за неща, които бяха занемарени и се нуждаеха от ремонт. Не забеляза такива. Къщата, също като имота и добре хранените животни, покрай които минаха на път за насам, като че ли се намираше в добро състояние. Определено по-добро от собственото му имение. Нейтън не можеше да прогони тази мисъл от главата си, докато паркираше до Бъб. На верандата бяха закачени гирлянди и коледни лампички. Бяха подредени грижливо, но вече изглеждаха раздърпани, докато се поклащаха на горещия вятър.

Хари ги чакаше, облегнат на дървения парапет. Стана, когато тримата слязоха от джиповете. Кожата му приличаше на кожена чанта, а изражението му рядко се променяше и не позволяваше на хората да разберат какво мисли. Беше роден и израснал в Баламара, започнал работа във фермите на възраст, на която трябваше да е още в училище. Хари беше дошъл в „Бърли Даунс“, преди Нейтън да се роди, и все още беше тук, след като Нейт си беше тръгнал.

— Радвам се да ви видя и двамата — каза той, като се ръкува с Нейтън и потупа леко Зандър по рамото.

Бъб беше зает да се лигави с кучето си. Нейт видя, че австралийската овчарка на Камерън, Дъфи, стои на мястото си и гледа пустия път. Протегна ръка и тя дойде неохотно при него.

От къщата се носеше музика и нечий глас на запис, който пееше за сняг и звънчета. Нейтън предположи, че идва от стаята на племенниците му. Измина цяла година, откакто видя за последно дъщерите на Камерън, и се зачуди как ли ще понесат новината за смъртта на баща си. Празничната музика звучеше някак си гротескно, но момичетата бяха на осем и пет. Можеха да правят всичко, което им помагаше да приемат случилото се.

Предната врата се отвори и Нейтън изпита моментен ужас, когато видя майка си. Бузите ѝ бяха бледи и хлътнали под силно зачервените очи, а раменете ѝ бяха увиснали, сякаш влагаше всичките си сили да остане на крака.

— Мислех, че се опитваш да поспиш — каза ѝ Хари.

Лиз Брайт не си направи труда да му отговори, докато примигваше на светлината през полуотворените си подути клепачи. Тя погледна към тях и Нейтън видя, че в очите ѝ отново напират сълзи. Знаеше, че нито той, нито Бъб бяха синът, когото искаше да види, но веднага се почувства виновен, че си е помислил подобно нещо. Лиз винаги се опитваше да не ги дели, но чаровната усмивка на Камерън, острият му ум и доброто му управление на фермата не ѝ помагаха особено. Бъб, небръснат и целият в прах, триеше окото си с мръсен пръст. Нейтън знаеше, че не изглежда по-добре от него.

Лиз малко се ободри, когато видя Зандър. Придърпа го към себе си и го прегърна силно. После го пусна и прегърна и Нейтън. Той отвърна на прегръдката ѝ. Това определено не беше от нещата, които правеха често.

Лиз си пое дълбоко въздух.

— Кажете ми.

— Може би трябва да влезем… — започна Хари, но тя го сряза.

— Не. Момичетата са вътре. Кажи ми.

За пореден път на Нейтън му се прииска Камерън да беше тук. Той щеше да се справи отлично с положението. Бъб, който беше клекнал и шептеше нещо на кучето си, не му предложи никаква помощ.

— Всичко беше много странно — започна Нейтън и отново млъкна.

След малко продължи, като даваше всичко от себе си, за да обясни какво се е случило на майка им, която ходеше напред-назад на верандата. Нито веднъж не се отдалечи от тях, сякаш се разкъсваше между необходимостта да разбере какво е станало и неспособността да понесе отговора.

— Не сме сигурни — не спираше да повтаря Нейтън. — Не знам.

— Джипът му палеше — намеси се Бъб и това накара майка им да отиде до другия край на верандата. — Проверихме.

— Значи не е затънал? — попита Хари, като поглеждаше ту единия, ту другия брат. — Не е спукал гума?

Те поклатиха глави.

— Знаете ли какво е търсил Кам там? — попита Нейтън.

— Не е споменавал да има работа в района — отвърна Хари. — В бележника е записал, че ще ходи до Леманс Хил.

— Бъб каза, че напоследък е изглеждал малко напрегнат.

Нейтън забеляза как Хари хвърли поглед на Лиз и се зачуди дали той просто не се чувстваше неудобно да говори пред майка им. Възрастният мъж кимна.

— Предполагам, че може да се каже, да.

— Колко зле беше?

— Трудно ми е да преценя. — Лицето на Хари трепна едва, но изражението му продължаваше да е неразгадаемо.

— Сега като се замисля, не беше на себе си от няколко седмици. Може би от цял месец? — Той погледна Лиз, която кимна лекичко и се загледа отвъд тучната ливада, към голата кафява земя.

— Но не ни се струваше сериозно — продължи Хари. — Иначе, естествено, щяхме да направим нещо.

— Какво искаш да кажеш с това, че не е бил на себе си? — попита Нейтън.

— Беше много разсеян, но в приемливи граници. На няколко пъти каза, че се чувства уморен. Помислих си, че вероятно не спи добре.

— Не спеше — намеси се Лиз. — Чувах го да ходи посред нощ.

— И беше станал раздразнителен — продължи Хари. — Понякога се държеше грубо.

„Не, това описание определено не приляга на Камерън“, помисли си Нейтън.

— Нещо случило ли се е? — попита той. — Имали ли сте някакви проблеми тук?

Хари поклати глава.

— Фермата вървеше добре. Още върви. Годината беше силна.

— Чудесно. Радвам се да го чуя — отвърна Нейтън, чийто счетоводен баланс отново беше излязъл на червено.

Украсите на децата блещукаха на вятъра и той се сети за племенниците си.

— Софи и Ло знаят ли вече?

— Илзе е при тях и им казва в момента — отвърна Хари и Нейт автоматично погледна към вратата. Никой не стоеше на прага. Не чу какво му говори по-възрастният мъж. — Извинявай, не те чух?

— Глен се обади.

— О! — Техният сержант. — Върнал се е в града, нали?

— Все още не е, но иска утре някой да го посрещне при джипа на Кам.

Нейтън усети тежестта на ключовете на брат си в джоба си.

— Аз ще отида.

— Вече му казах, че ще съм аз — отвърна Хари.

— Ще дойда с теб.

— Аз също — обадиха се Зандър и Бъб почти едновременно.

Лиз, която се взираше в нищото, ги изгледа отново и се намръщи.

— Бъб, заведи Зандър вътре и му покажи къде ще спи.

— Той знае. На същото място, както винаги — отвърна Бъб.

Тя затвори очи и си пое въздух.

— Въпреки това го заведи. — Когато комарникът се затвори зад тях, Лиз се обърна към Нейтън: — Как е Зандър?

— Добре, предвид обстоятелствата.

— Колко време ще остане при теб?

— Полетът му е на двайсет и седми.

— О! — Лиз като че ли се разочарова. — Не може ли да си тръгне следващата седмица? Мислех, че е твой ред да бъдете заедно на Нова година?

— Мой ред е, но няма да остане.

Зандър щеше да си тръгне една седмица преди определената от съда дата. Нейтън можеше да се възпротиви. Това беше негово законово право, от което можеше да се възползва и за което си беше платил, но нямаше да го направи.

— Иска да отиде на някакво парти в Бризбейн с приятелите си.

— Кога ще се върне?

— Не знам. — Той се опита да говори спокойно, но усети погледа на Лиз върху себе си. — Тази година започват сериозни изпити.

Адвокатът на бившата му съпруга го беше предупредил, че на Зандър му предстоят две години на усилено учене, тестове и подготовка за влизане в университет. Поради тази причина щял да има нужда от концентрация и спокойствие през този период. Имал нужда и от повече време у дома, за да може да учи. Адвокатът помоли Нейтън да му потвърди, че разбира.

В интерес на истината, Нейтън разбираше. Също така разбираше, че след по-малко от две години синът му щеше да стане на осемнайсет. Определените от съда посещения щяха да се превърнат в един от многото спомени от детството, останали зад гърба му.

Изведнъж Нейтън забеляза, че коледните песнички са спрели, и в настъпилата тишина чу детски плач. Прииска му се музиката да започне отново. Лиз се обърна по посока на плача и без да каже нищо, влезе вътре.

Нейтън и Хари останаха сами на верандата. На запад слънцето се беше превърнало в пламтящо жълто кълбо, което пълзеше надолу.

— Между нас да си остане — започна Нейтън, — но виждал ли си нещо подобно?

— Виждал съм туристи да правят някои много глупави неща — отвърна възрастният мъж. — Разбрах, че Кам не е закъсал, в мига, в който чух какво се е случило. Ако беше, все още щеше да е в джипа си на пуснат климатик и да търси помощ по радиото. Всички го знаят. Илзе постъпи правилно, когато закъса по-рано тази година. Остана в джипа си на северния път цели четири часа, докато Кам успя да стигне до нея.

— Това казах на полицая от Сейнт Хелънс — обясни Нейтън.

— Какво мисли той?

— Този човек не знае нищо. Дори не е подготвен за тези условия.

— Вероятно смята, че Кам нарочно е тръгнал пеша?

— Така мисля. Но в последно време ти общуваше с него повече от мен, ти ми кажи.

— Мога да ти кажа само, че има много по-лесни начини, по които да го направиш. Но… — Настъпи дълга пауза. — Хората по тези места са постъпвали и по-странно.

— Ти просто би се застрелял, нали?

Хари го стрелна с поглед.

— А ти?

— Аз, да. — Нейтън искаше да звучи естествено, но не му се получи. Беше прекалено категоричен, което означаваше, че е мислил по темата. Хари продължаваше да го гледа доста по-настоятелно и никой от двамата не проговори в продължение на няколко минути. Плачът в къщата беше спрял или поне не се чуваше. Коледните песнички не зазвучаха отново. В този дом не царяха радост и уют.

— Според теб какво е тревожело Кам? — попита накрая Нейтън.

— Не знам. Както вече казах, сезонът беше много добър. Наистина ще се изненадам, ако е било свързано с работата. — Хари се отпусна тежко на парапета. — Възможно е да е, защото тази година ще навърши четиридесет.

— Това тревожеше ли го?

— Не го е споменавал, но това е важно събитие в живота, нали? Някои хора го приемат трудно.

Нейтън се опита да си спомни своето „важно събитие“ отпреди две години. Ако се изключеха поздравителната картичка от Зандър и телефонното обаждане от Лиз, този ден не се различаваше по нищо от останалите.

Украсата над главите им потрепери и разпиля прашец във вятъра.

— Кери Макграт се самоуби около Коледа — каза Хари.

— Спомням си.

„Макар че онзи случай е различен“, помисли си Нейтън. Кери беше изпил всяко хапче, което се намираше в аптечката му „Летящ доктор“, след като съпругата му го напусна. Беше отворил отделенията, които не трябва да се отварят без изричното нареждане на лекар, и бе изгълтал всичко от парацетамол до морфин наведнъж. Смъртта му не се беше оказала нито бърза, нито безболезнена. Поне така разправяше Стив Фицджералд от клиниката; според Нейтън обаче медикът искаше да ги накара да се откажат от подобни мисли. Спомни си, когато чу за Кери и прибра собствената си аптечка най-отзад в един висок шкаф, където да не я вижда, ако не я потърси специално.

Прочисти си гърлото.

— Сещам се също за Брайън Тейлър. Той се изгуби.

Хари изсумтя.

— Той се изгуби на път от кръчмата до колата си и се удави мъртвопиян в реката. Като стана въпрос, запаси ли се с всичко необходимо у вас?

— Да, с повечето неща.

— Е, гледай да е с всичко. Предполагам, че водата скоро ще ни залее.

— Пак ли?

— Така мисля. Очаквам дъждове на север.

Нейтън кимна. Когато Хари правеше някакво предсказание, струваше си да го послуша.

— Не трябва да забравяме баща ти — каза той от нищото и Нейт го изгледа изненадано. — Случи се по това време на годината.

— Случи се през февруари и той не се самоуби.

— Знам. — Хари се беше замислил. — Просто се чудех дали някоя мисъл не е влязла в главата на Камерън. Бил е съвсем сам там навън. Може нещо да се е отключило.

— Татко не беше сам, когато умря.

— Да, знам, исках да кажа…

— Какво?

— Нищо. Понякога хората правят странни неща.

Комарникът изскърца и прекъсна разговора им. Зандър ги изгледа.

— Баба каза, че вечерята е готова.

— Благодаря, приятелче — отвърна Хари. Младежът се прибра вътре. — Идваш ли?

— След секунда. Ти върви.

Нейтън изчака, докато не чу вратата да се затваря. Остана сам. Слезе по дървените стъпала и тръгна през меката зелена ливада. От дърветата се носеше силен цитрусов аромат. От големия навес бучеше генераторът, който осигуряваше светлината на цялото домакинство. Нейтън отиде до оградата, която пазеше ливадата от любопитни говеда, и без да знае защо, я прескочи и застана от другата страна.

Огледа се. Слънцето бързо се снижаваше на запад. След час хоризонтът щеше да потъне в нещо по-безкрайно и от него. Някъде в далечината се надигна жален вой. Все още беше рано за кучета динго, но нямаше какво друго да е. Нейтън направи няколко крачки в праха, за да се отдалечи от оградата, къщата и красивата ѝ зеленина. Загледа се напред. Земята му се стори безкрайна, сякаш надничаше от ръба на скала, и малко му се зави свят.

През нощта, когато небето изглеждаше още по-необятно, почти можеше да си представи, че се е върнал с милион години назад във времето и наистина върви по дъното на море. Преди милион години, когато още милион събития не са се случили, за да оформят тази земя, както я виждаше пред себе си сега. Това място, на което ставаха наводнения, без да са валели дъждове, раковините се вкаменяваха на хиляди километри от водата, а хората, които зарязваха автомобилите си, умираха.

Понякога земята като че ли призоваваше Нейтън. Подобно на слабо, но настоятелно и непрекъснато сърцебиене. Той се заслуша и направи една пробна крачка, а след малко и още една. Зад гърба му комарникът изскърца пак. Зандър се провикна:

— Татко?

Спря на място. Вдигна ръка, обърна се към сина си и бавно се върна в къщата.

Глава 6

Изтощението заля Нейтън едва когато влезе вътре. Зандър вече беше отишъл в кухнята и това го накара да се забави в мрачния коридор, за да се справи с чувството на празнота. Беше свикнал да започва дните си още в сутрешния мрак, но последните няколко часа бяха изпили силите му. Някой го бутна по лакътя. Беше Бъб, който мина покрай него и влезе в кухнята. Той също изглеждаше много изморен.

Кучето на Камерън, Дъфи, се дотътри до Нейтън с жално изражение. То беше от същото котило като собственото му куче, Кели, и сега пъхна муцуната си в панталона му точно както някога правеше тя. Нейтън коленичи до животното и веднага си спомни онази ужасна сутрин отпреди година. Още със събуждането си бе разбрал, че се е случило нещо лошо. Намери Кели да се крие в един от навесите, да върти очи и да вие от болка. Нейтън, който прекарваше повече време с това животно, отколкото с друго живо същество, го взе на ръце и го отведе в къщата. Кели почина по пътя. Някой я беше отровил, обясни по-късно на Глен, когато Нейт се бе успокоил достатъчно, за да може да се обади в полицейския участък. Гласът го предаде, но не му пукаше. Някой бе дошъл до дома му и я бе отровил.

Сержантът постъпи много мъжки, като отиде във фермата на Нейтън и му помогна да потърсят следи. Не намериха нищо. Но това не промени мнението на Нейт, че Кели е станала жертва на умишлено нападение срещу нея.

— Знам как изглежда едно отровено куче. Някой я е убил нарочно.

Глен прояви съчувствие, но остана скептичен към теорията му.

— Нямам други подобни случаи. А и пътят дотук е доста дълъг, за да дойде някой да стори това.

— Не мислиш, че биха го направили ли? За да ме сплашат?

Сержантът сложи ръка на рамото му.

— Не казвам, че не биха го направили, приятелю. Просто не съм убеден, че това е тяхно дело.

Сега Нейтън се спря в мрачния коридор с ръка на главата на Дъфи и чу шепот иззад ъгъла.

— … но ще трябва да дойдат…

Беше женски глас. Не го разпозна.

— Не, не мисля. Казвам ти, мястото не е такова. Той говореше по телефона и попита дали някой идва насам… — Този път шептеше мъж.

— Тук, в къщата?

— Да, но мисля, че ченгето каза „не“…

Гласовете замлъкнаха изведнъж, когато излязоха иззад ъгъла и видяха Нейтън в коридора. Устата на мъжа все още беше отворена в недоизречена дума. И двамата изглеждаха на двайсет и осем — двайсет и девет години. Ако се съдеше по акцента, бяха англичани. Нейтън се изнерви. Само това му трябваше сега. Двойка британски туристи.

— Господи, така ме изплаши! — окопити се първи мъжът. — Ти трябва да си Нейтън.

— Да. За кого говорехте?

— Какво?

— Кой е разговарял по телефона с полицията?

— О! — Непознатият се поколеба и погледна покрай Нейтън към кухненската врата, до която нямаше никой. — Беше Хари. Съжалявам. Не съм подслушвал, просто го… чух.

— Добре. — Трудно му беше да огледа както трябва двойката на оскъдната светлина. — Кои казахте, че сте вие?

— Саймън и Кейти. — Мъжът посочваше, докато изричаше имената им, сякаш Нейтън имаше нужда от помощ, за да разбере кой кой е. — Ние сме никои.

— Трябва да сте някои, щом се разхождате в коридора на мъртвия ми брат и подслушвате телефонните разговори. — Нямаше нужда от подобно отношение и той го знаеше. Просто не можеше да се спре.

Жената се окопити.

— Камерън ни нае.

— Да, Бъб ми каза. За какво?

— За да помагаме на майка ти в къщата, както и да вършим още някои неща — отговори тя и кимна към кухнята. — Затова, ако нямаш нищо против…

Тя мина покрай него, преди да успее да ѝ отговори нещо, и той тръгна след тях и влезе обратно в кухнята. Хари и Бъб вече бяха седнали на огромната дървена маса. Нейтън си дръпна един стол до Зандър и погледна англичанина… казваше се Саймън, нали? Очите му бяха светли, носът му беше много прав, а косата му бе тъмна и гъста и проблясваше по начин, който му се стори странно неестествен. Нямаше да му е лесно да откъсне поглед от нея, ако не беше момичето.

Кейти беше — Нейтън не можеше да се сети за друга дума — зашеметяваща. На доброто осветление в кухнята видя, че кожата и косата ѝ блестят, а тениската ѝ прилепваше на всички места, на които трябваше. Тя се усмихна и на бузите ѝ се появиха трапчинки. Кейти мина зад Нейтън и той изведнъж изпита огромно желание да се протегне и да я хване за ръката. Намръщи се и сложи длани на масата.

Бъб наблюдаваше с робска преданост как Кейти снове между плота и масата и носи чинии с говеждо и ориз. Дори Зандър се запозна с нея с ентусиазъм, който Нейт не беше виждал никога преди, и с блясък в очите, който му придаде известна прилика с Бъб. Само Хари изглеждаше безразличен със своето неизменно каменно изражение. Кейти се наведе, за да вземе нещо от едно ниско чекмедже, и Нейтън се зачуди какво ли мисли за нея съпругата на Камерън.

— Няма ли да изчакаме Илзе? — обърна се той към Лиз, която седеше до отворената врата на хладилника, сякаш не можеше да си спомни какво търси там.

— Още е с момичетата — отвърна Хари вместо нея. — Каза да не я чакаме.

— О!

Кейти остави последната чиния на масата.

— Тази е за теб, Боб.

— Благодаря, Кейти.

— Името му е Бъб — поправи я автоматично Нейтън.

— Моля?

— Просто… — усети намръщения поглед на брат си. — Стори ми се заради акцента ти, че го нарече Боб.

— Така е.

— Името му е Бъб. Защото е най-малкият.

— О, така ли! — Кейти сбръчка чело и погледна Бъб, който тъпчеше храна в трийсетгодишната си уста. — Извинявай.

— Нямам нищо против — отвърна той прочувствено.

— Толкова ме е срам. — Кейти се засмя неловко. — Наричам те с друго име от толкова време.

— Е, истинското му име е Лий — намеси се Лиз с въздишка. Най-накрая затвори хладилника и седна. — Така че не си единствената.

Бъб се усмихна на Кейти, която се извърна настрани, и се обърна към Хари:

— Какво каза Глен за срещата утре?

Възрастният мъж погледна многозначително Лиз.

— Не сега, приятелю.

— Само питам.

Нейтън забеляза, че брат му се беше преоблякъл. После огледа себе си и Зандър. Червеният прах от мястото, на което беше умрял Кам, беше проникнал във всяка гънка на ризите им и новият им цвят го накара да настръхне. Потри едно от червените петна на дънките си. Усети песъчинките под ръцете си.

— По-късно ще пусна пералня — каза тихичко Лиз и Нейтън осъзна, че тя също гледа праха по него.

— Благодаря.

Никой не каза повече нищо и задълго единственият звук в стаята идваше от тракането на приборите в чиниите. След няколко минути Зандър се обърна към бившите туристи, както Нейтън знаеше, че ще направи. Хлапето живееше в града. Не можеше да се задоволи с тишината, за разлика от тях.

— От колко време пътувате наоколо? — Въпросът му беше отправен към Саймън, който също изглеждаше доволен, че мълчанието бе нарушено.

— Почти от година.

— Няма ли да се прибирате у дома за Коледа?

— Нямаме планове… — отвърна младият англичанин точно когато Кейти каза:

— Прекалено е скъпо. — Погледите им се срещнаха и си предадоха някакво съобщение, което Нейтън не успя да разчете.

— Значи Кам ви е наел? — попита той и те го погледнаха. — Уговорката ви предварителна ли беше, или…

— Не. Просто извадихме късмет. — Саймън преглътна и остави вилицата си. — Бяхме в кръчмата в града и се заговорихме с него. Работил съм на няколко места у дома, така че имам опит в поправката на огради, в поддържането на сондажни кладенци и други подобни неща.

Лицето на Хари потрепна и Нейтън се зачуди доколко този тип им беше от помощ.

Саймън кимна към Кейти.

— Тя е учителка, така че се отвори възможност да работи с момичетата. Помага им да си учат уроците от дистанционното училище.

Младата жена се усмихна леко. Тя беше оставила ножа и чоплеше палеца си.

— Харесва ли ви тук? — попита я Зандър.

— Великолепно е — отвърна Саймън.

Кейти не отговори.

— Промяната сигурно е била голяма — каза Нейтън.

— Да, точно затова дойдохме — отговори англичанинът. Нейт имаше чувството, че се държи снизходително с него. — Не можеш да намериш подобно нещо у дома. Когато пристигнахме и видяхме колко са големи фермите тук, направо останахме зашеметени. Минахме през една ферма в Западна Австралия, която беше колкото половин Уелс.

— О, нима? — Нейтън нямаше представа колко голям е Уелс, но това не го изненада. — Значи си работил в други ферми?

— Да, в няколко.

— Къде?

— Предимно на запад.

— Да, вече спомена. Западът е много голям.

— Не мисля, че си ги чувал.

— Изпитай ме.

— „Армистед“.

Нейтън наистина не беше чувал за тази ферма, колкото и неприятно да му беше да си признае.

— Къде по-точно се намира?

— На изток от Пърт.

— Всичко е на изток от проклетия…

Лиз пусна вилицата си върху чинията и тя издрънча.

— Господи, Нейтън!

— Защо не ги оставиш да се нахранят на спокойствие, приятелю? — попита го Хари.

— Не, вината е моя — отвърна Саймън. — Просто не ме бива в обясненията, знам. Но ми е трудно да те ориентирам. Няма много места, които да ми помогнат да обясня по-добре.

„Това е така — помисли си Нейт, — ако си сляп за отличителните черти на земята.“

Зандър преглътна от другата страна на масата и попита:

— Какво ви доведе в Куинсланд?

Саймън отпи глътка вода, не бързаше да отговори.

— Времето.

— Наистина ли?

— Много е горещо в Западна Австралия.

— Знаеш ли, че официално това е най-горещата част на континента?

— Така ли? Не знаех. Въпреки това е по-добре от студената мъгла у дома, нали? — Англичанинът погледна към Кейти, която примигна разсеяно.

— Извинявай. Какво каза? — Тя се взираше в нещо невидимо през прозореца. Небето беше потъмняло с наближаването на нощта.

— Питах те…

Прекъсна го силният звън на телефона в коридора. „Новината сигурно вече се разпространява“, помисли си Нейтън.

— Аз ще вдигна. — Хари тъкмо щеше да стане, но Лиз вече беше тръгнала към апарата, като остави чинията си недокосната.

Възрастният мъж погледна към вратата и поклати глава.

— Много съжаляваме за Камерън — каза Саймън, като не говореше на никого в частност. Кейти отново чоплеше ноктите си. — Той беше чудесен човек. Когато бяхме в града и си търсехме работа, чухме много хубави неща за него и хората се оказаха прави. Всички ни повтаряха, че ще извадим голям късмет, ако работим за него.

„Сигурно е така“, помисли си Нейтън. Камерън имаше репутацията на добър шеф.

— В началото не осъзнах, че всъщност живееш близо до града, Нейтън — каза Саймън.

— Не толкова близо — на около три часа път.

— Да, в общи линии. Останах с впечатлението, че си се преместил по-далеч.

— Не съм.

Кейти също вдигна поглед и двамата със Саймън го изгледаха, изпълнени с любопитство. Зачуди се какво ли друго говореха хората в града, докато сипеха похвали за Кам. Всъщност нямаше нужда да се чуди. Сам можеше да предположи. Моментът стана малко неловък, но той не направи нищо, за да промени това. Просто изгледа хладно англичанина, докато не отмести поглед и не се обърна към Зандър.

— С баща си ли живееш?

— Не — отвърна младежът. — Ходя на училище в Бризбейн.

„Вечният дипломат“, помисли си Нейтън със смесица от раздразнение и удоволствие. Шест думи, които прикриваха продължаващата цяло десетилетие война между него, бившата му съпруга Джаки и новия ѝ съпруг. Бурни телефонни разговори, писма от адвокати, съдебни разпореждания, графици за посещения и винаги, винаги, сметките за всичко това. Зандър дари баща си с лека усмивка, сякаш знаеше за какво си мисли.

— Ти също ли ще се заемеш със семейния бизнес? — попита Саймън.

— О, не. Не мисля. Това не е за… — Младежът забеляза, че Нейтън, Бъб и Хари го гледат, и се поколеба. — Искам да уча в университет. Не знам какво ще правя след това.

Изглеждаше малко засрамен, но едно раздвижване на вратата на кухнята го избави от неловкия момент. Всички вдигнаха погледи. На прага стоеше съпругата на Камерън, която вече бе вдовица. Илзе се държеше с едната ръка за дръжката на вратата и изглеждаше някак нестабилна. Светлокестенявата ѝ коса не беше сресана, само набързо вързана на опашка с ластик. Лицето ѝ беше зачервено и лъщеше. Личеше, че е плакала.

Нейтън не се изправи на стола си. Не изпъчи рамене, не прокара ръка през косата си, нито пък си приглади ризата. Желанието му да направи всичко това беше толкова инстинктивно, че му беше малко неприятно да му се противопостави, както му беше неприятно да си задържа дъха. Въпреки това не помръдна. Просто си седеше на стола и внимаваше да не изпусне нещо неволно. Най-накрая преброи до три и си позволи да вдигне поглед към Илзе — само един.

Тя дори не гледаше към него.

Глава 7

Илзе се задържа на вратата. Като че ли искаше да се обърне и да се махне.

— Ела и седни — покани я Хари и тя направи няколко крачки напред. — Момичетата ще дойдат ли?

— Заспаха. Ло е в стаята на Лиз. Не искаше в своята.

Кейти стана.

— Ще ти донеса нещо за ядене.

— Така ми е добре. Не съм… — започна Илзе, но англичанката сложи чиния на празното място до Нейтън.

Колебанието на вдовицата дали да остане, беше толкова кратко, че той си помисли, че само така му се е сторило. Усети допира на памучната ѝ риза до ръката си и чу тихото изскърцване на стола, когато съпругата на брат му седна до него.

— Радвам се да те видя, Нейтън.

— Аз също.

Все още помнеше първия път, в който видя Илзе в тази кухня. Беше преди девет години и едва петият път, в който въобще я виждаше. Той влезе в стаята и завари някой да пълни вода в каната от чешмата. Видя, че силуетът е с рокля, забеляза светлокестенявата коса и красивата извивка на гърба още преди да осъзнае кого наблюдава.

Илзе се обърна и двамата застинаха безмълвно един срещу друг, еднакво изненадани от тази среща. Нейтън си пое дълбоко въздух, за да каже… какво? До ден-днешен нямаше представа… когато Камерън влезе в кухнята и отиде при Илзе, сложи нежно ръка на кръста ѝ и отметна един немирен кичур от лицето ѝ, преди да я целуне по бузата. Нейтън застави дробовете си да издишат и с огромни усилия си наложи да мълчи. По-късно Илзе го пресрещна в коридора, където нямаше никого другиго.

— Не очаквах да те видя тук — каза му тя.

„Не думай — помисли си той. — И аз така.“

— Ами Камерън ми е брат — каза високо.

— Не знаех, когато се запознах с него. Съжалявам.

Но тогава не му изглеждаше наистина да съжалява. Сега пък не изглеждаше щастлива.

— Как са момичетата, Илзе? — попита Хари.

— Объркани. Имат много въпроси. Като всички останали. Не знам как да им обясня какво се е случило. — Гласът ѝ беше напрегнат и тя погледна към Бъб, който усилено омиташе чинията си. — Ти си бил горе-долу на тяхната възраст, когато баща ти е починал.

Бъб забави движенията си с вилицата.

— Май да.

— Помниш ли някой да ти е казал нещо, което ти е помогнало да разбереш ситуацията?

Нейтън си помисли, че Илзе е много отчаяна, щом пита Бъб. Брат му отново се зае с храната си.

— Не знам — отвърна той, като продължаваше да мляска насреща ѝ. — Не помня. Бях си добре.

Нейтън знаеше, че думите му са твърде далеч от истината. Самият той беше на двайсет и една години, а Камерън на деветнайсет, когато баща им почина. Бъб обаче бе едва на осем и имаше кошмари. Нейтън беше свидетел на тези тежки моменти, когато се прибираше у дома. Цялата къща се пробуждаше от писъците на момчето. Лицето му лъщеше от пот и сълзи, докато повтаряше, че татко му е жив, но окървавен и бесен заради случилото се с него. Кошмарите продължиха с години, макар Нейтън да не беше сигурен колко точно. На този свят имаше и по-страшни неща от кошмари, но Бъб не беше добре. В никакъв случай.

— Някой говори ли с чичо Кам, преди да излезе в сряда? — попита Зандър и огледа присъстващите на масата.

Хари посочи с вилицата си Саймън.

— Двамата с него вече бяхме излезли, но… — махна към Кейти, която кимна.

— Аз го видях. За кратко. С момичетата си играехме в учебната стая… в онова бунгало до конюшните — поясни тя. — Отидох да взема нещо от къщата и видях Камерън да върви към джипа си.

— Каза ли ти нещо? — попита Нейтън.

— Спомена, че отива да се срещне с Боб — извинявай, извинявай много, с Бъб — на Леманс Хил. Попитах го дали все още смятат да пренощуват там, за да не ги мисля за вечеря. Той потвърди и каза, че ще се върнат на следващия ден.

— Как изглеждаше? — попита отново Нейтън.

— Не го познавах чак толкова добре, за да преценя.

— Кажи ми каквото мислиш.

Кейти продължаваше да чопли ноктите си. Саймън забеляза това и сложи ръка върху пръстите ѝ.

— Честно казано — отговори най-накрая тя, — изглеждаше доста притеснен. А и бързаше да тръгва, сякаш имаше някаква спешна работа и искаше да свърши час по-скоро. Предположих, че е било заради пътуването до Леманс Хил.

— Казвал ли е, че не иска да ходи там?

— Не, нищо подобно. Поне не на мен. Качи се в джипа си и потегли, и тогава… — Кейти погледна Илзе, за да ѝ предаде щафетата.

Съпругата на Камерън, която седеше съвсем неподвижна, не я пое.

Нейтън се обърна към нея.

— Значи ти също си видяла Кам?

— Да — отговори най-накрая тя. — Бях по-нагоре по алеята с един от конете. Камерън мина покрай мен, преди да продължи по пътя си.

— Спря ли се да говори с теб? — попита Бъб.

Нейтън забеляза, че брат му беше оставил яденето си и бе започнал да следи разговора в момента, в който споменаха Леманс Хил.

— Разбира се. Той ми е съпруг — сопна се Илзе и си пое глътка въздух. — Извинявай, Бъб.

— Няма нищо. Какво ти каза?

Изражението на съпругата на Камерън се промени. Нейтън осъзна, че вероятно не желаеше да споделя последния личен разговор с мъжа си, но като на всички останали и на него му беше любопитно да научи подробностите.

— Каза ми, че ще се видим, когато се върне.

— Само това ли? — учуди се Бъб. — А ти какво му отговори?

— Да шофира внимателно и че ще се видим по-късно.

— О! — Бъб изглеждаше разочарован.

Погледът на Илзе изведнъж стана студен и очите ѝ се навлажниха.

— Е, съжалявам, ти какво очакваше? Не знаех, че… — Тя извади кърпичка от джоба си и си издуха носа.

Нейтън се обърна към Бъб.

— Сигурен ли си, че Кам ти е казал, че ще дойде на Леманс Хил?

— Да. Предишния ден говорихме по радиото.

— Но не и в сряда сутринта?

— Не. Нямаше нужда, приятелю. Знаех какво правим.

Хари не отделяше поглед от Бъб.

— Как ти звучеше?

— Вече ви казах. Звучеше си добре.

— Да звучиш добре, не е същото като да си добре.

Гласът се разнесе от вратата и всички вдигнаха поглед към Лиз. Тя отново се беше разплакала. Нейтън се зачуди от колко време седи там. Майка му продължаваше да гледа Бъб с леко отчаяние, но той само сви рамене, сякаш не намираше разликата, за която беше споменала.

— Ти видя ли чичо Кам, преди да тръгне, бабо? — попита Зандър.

— Не. — Съжалението в гласа ѝ беше толкова осезаемо, че въздухът в кухнята натежа. — Но беше повече от очевидно, че нещо не е наред с него.

Нейтън забеляза, че изражението на Илзе става по-сурово.

— Ти къде беше? Яздеше ли? — попита той и изпита облекчение, когато майка му кимна. Тя яздеше почти всяка сутрин от раждането си досега. Така Нейтън и Камерън разбираха дали е добре със здравето. Нейтън погледна целенасочено към чинията ѝ на масата, но Лиз поклати глава.

— Не. Отивам да си легна.

— Кой се обади? — попита Хари.

— Каролин от пощата.

— Значи слуховете са стигнали до града.

— Да, така изглежда.

— Какво искаше?

— Същото като всички останали. Каза, че можем да разчитаме на помощта ѝ. — Лиз поклати глава. — Но онова, което я интересуваше, е какво точно се е случило.

Тя огледа масата, сякаш очакваше отговорът да се появи пред тях, но Нейтън видя само объркани лица и нищо повече.

— Какво казваш на хората? — попита най-накрая той.

— Не знам. Не знам какво да им казвам. — Лицето ѝ се набръчка. — Ще се опитам да поспя. Ще се видим утре сутринта.

Лиз ги остави. След малко Кейти стана и започна да разтребва чиниите.

— Какво правихте двамата със Саймън, чичо Хари? — попита Зандър.

— Проверявахме няколко от североизточните сондажни кладенци. Благодаря, Кейти… — Хари ѝ подаде чинията си. — Излязохме, преди да се съмне, така че не се засякохме с Кам.

— Районът е голям — каза Нейтън. — Справихте ли се с всичките, или имате нужда от помощ?

— Мисля, че се оправихме — отвърна Хари. — Аз се заех с източната страна, а Саймън със северната.

„Точно така се прави — трябва да се разделят, за да свършат работата“, каза си Нейт. Така покриваха допълнително сто километра, дори това да означаваше, че ще работят сами. Вероятно не се бяха видели през целия ден. Погледна Саймън и Хари и се зачуди защо му хрумна подобна мисъл.

Бъб пресуши чашата си с вода.

— Много е странно, че Кам е отишъл до гроба. Прилича малко на онази история за истинския работник.

— Бъб, приятелю, стига — рече Хари, като издаде гърлен звук.

Саймън се намръщи и погледна най-малкия брат в семейството.

— Каква е тази история?

Хари поклати глава.

— Нелепа.

— Не. — Бъб кимна към Нейтън. — Давай, разкажи я, знаеш я добре. За лагерния огън и пътниците.

— Не — отвърна той.

— Сещаш се за коя ти говоря. За онази с конете.

— Да, знам. — Нейтън усети Илзе да се помества на стола си. — Но не сега.

— Как започваше? Ставаше въпрос за някаква група мъже — простена брат му. — Така и не мога да я запомня добре. Просто го направи, Нейт, мътните го взели! Разкажи я или аз ще я разкажа.

Кухнята утихна и англичаните се изпълниха с очакване. Нейтън въздъхна.

— Това е просто една глупава легенда, която разказват на тукашните деца — започна той. — Предполага се, че се е случило през деветдесетте години на деветнайсети век и работникът не е бил точно работник, а крадец на добитък.

Кейти беше спряла водата в мивката и се беше заслушала.

— Той бил част от банда — продължи Нейтън. — Заедно с хората му видели цялото това огромно пространство, което собствениците нямало как да наглеждат постоянно, и решили да изкарат пари от него. Не смятали да предприемат нещо кой знае колко сериозно, просто се придържали към главните пътища и крадели загубилите се крави, на които се натъквали. Щом съберели достатъчно, отивали в Аделаида. Прикривали таврото[7], ако можели, или ги продавали евтино, ако не можели.

Нейтън млъкна.

— Но един ден конете полудели — подкани го да продължи Бъб.

— Да, благодаря, приятелю — намръщи се Нейт. — Един ден, докато се навъртали в този район, започнали да имат проблеми с конете си. Животните се поизнервили, сещате се, станали трудни за контролиране, сякаш били изплашени. Конят на нашия работник бил най-зле и той едва успявал да се задържи на него. Затова решил да приключи работата си за деня и да разпъне лагера, докато останалите се занимавали с откраднатия добитък. — Нейтън замълча пак. — Според легендата, останал сам за не повече от час. Когато хората му се върнали, видели постелката му разстлана, имало и запален огън.

— Чайникът също бил сложен, но водата се била изпарила — включи се Бъб. Той снижи глас, за да придаде повече тежест на думите си: — От работника обаче нямало и следа.

Бившите туристи погледнаха отново Нейтън, който сви рамене.

— Бъб е прав. От нашия човек нямало и следа, нито пък имало следи от борба. Кобилата му все още била завързана, но хлабаво. Тя се дърпала и тресяла, както правят конете, когато искат да избягат. Хората на работника се разделили и обиколили района, но не могли да го открият. Търсили, докато се стъмнило, но не намерили нищо. Изчакали го да се прибере на следващия ден, но тъй като работникът не се върнал, трябвало да продължат заради откраднатия добитък. Два дни по-късно обаче се натъкнали на едно семейство, което пътувало на север, и ги попитали дали не са виждали техния спътник. Хората били малко неспокойни, но накрая им позволили да надникнат в каруцата. Там, увито в одеяло, лежало тялото на работника. Семейството обяснило, че го намерили мъртъв преди три дни и на сто километра на юг. Натоварили го в каруцата, за да го откарат в най-близкия град, където можело някой да го разпознае. Казали, че го намерили легнал край пътя, по него нямало следи от наранявания; човекът не носел храна и вода, нито пък някакви принадлежности в себе си.

— Но ако са казали истината, то работникът е бил намерен мъртъв в същия ден, в който е изчезнал. — Бъб се отпусна на стола си. — И прекалено далеч, за да е стигнал пеша дотам или пък дори на кон, така че въпросът е как се е озовал на онова място?

Саймън погледна Кейти, която протегна ръцете си в гумени ръкавици и сви рамене. Англичанинът поклати глава.

— Не знам.

— Е, и онези момчета не можели да си обяснят как се е случило това — продължи Нейтън. — Паникьосали се, заровили го на място и с това всичко трябвало да приключи. Но продължили да се носят слухове, че някои са виждали мъртвия работник да върви в една или в друга посока по пътя, че са го забелязвали през нощта и какво ли още не. Накрая работниците започнали да отказват да идват тук, защото смятали, че мястото е прокълнато. Последвала поредица от злополуки. При това сериозни. Няколко души загинали. Ситуацията толкова се усложнила, че на тогавашния собственик на имота му се наложило да сложи надгробна плоча в опит да прекрати всички тези приказки за призраци и различни слухове. Но не успял. Според легендата, ако разкопаеш гроба, в него няма да намериш нищо. Говори се, че е празен.

Единственият звук, който се чуваше в кухнята, беше тиктакането на часовника. Двамата бивши туристи се бяха ококорили срещу Нейтън.

— Глупости — прошепна Саймън.

— Естествено — съгласи се фермерът. — Това е просто една страшна история.

— Въпреки това е доста странна. Този човек е изчезнал, а после трупът му се е появил на километри от онова място.

— Така е. Е, недейте да се вълнувате много, защото не е истина… — започна Нейтън, но замълча, когато Илзе стана рязко и столът ѝ изстърга по пода. Тя отвори уста, сякаш искаше да каже нещо, но бързо я затвори, обърна се и излезе от кухнята.

Настъпи тишина.

Столът на Бъб изскърца, когато се отпусна на него. Бъб поклати глава.

— Хубава история, Нейтън.

Глава 8

С края на историята приключи и вечерята. Саймън стана, за да помогне на Кейти. Двамата си зашушнаха нещо, докато семейството се разотиваше по стаите си. Нейтън забеляза, че англичанинът прошепна нещо на приятелката си и после го изгледаха, преди да извърнат поглед.

— Майка ти даде на Зандър старата ти стая, така че ти кажи къде искаш да спиш — рече Хари, когато стана от масата. — Бунгалата за персонала са празни, но климатиците не работят.

В бунгалото щеше да се чувства като затворен в консервена кутия.

— Ще спя на дивана. — Нейтън надникна в хладилника за бира.

— Провери в хладилната камера, ако не намериш вътре — каза му Хари.

— Мамка му! — Нейтън се изправи и затвори хладилника.

— Какво има?

— Нищо. Просто си спомних нещо.

Хладилната камера в собствената му къща не работеше добре от известно време и след няколко седмици на чакане най-накрая щеше да пристигне техник, който да я поправи. Когато отвори тежката врата на голямата семейна хладилна камера, долепена до кухнята, Нейтън си спомни, че човекът щеше да дойде днес. Техникът щеше да влезе и сам, но на него му се искаше да си е вкъщи. Щеше да се опита да му се обади.

„С тази камера поне няма проблем“, помисли си Нейт, когато влезе вътре и кожата му настръхна. Постоя около минута насред промишлените количества замразена храна, за да се наслади на температурата, преди да си вземе бира от един рафт.

Върна се в кухнята и надникна в съседния склад. За негово облекчение, беше добре зареден. Не че очакваше друго, но ако Камерън е бил разсеян напоследък, Нейтън трябваше да го провери, защото не биваше да се рискува с количеството запаси. Складът приличаше на собствения му у дома, а именно на квартален магазин. На рафтовете бяха наредени ориз, макарони и консерви, които щяха да стигнат за няколко месеца. По стените бяха залепени списъци, от които да се следят количествата от всеки продукт. Всички бяха двуцифрени.

Нейтън се огледа и отпи от бирата. Трябваше да провери отново собствените си запаси заради опасенията на Хари от наводнение. Въпреки това смяташе, че е добре зареден. И той като всяко друго домакинство в региона изпращаше редовните си поръчки до супермаркета в най-близкия град и на всеки шест седмици един огромен хладилен камион изминаваше хилядата километра на север от Аделаида с всички поръчани стоки. Човек трябваше да планира напред, иначе щеше да загази. Нейтън знаеше какво ще яде всеки един ден през следващите шест месеца. Винаги разполагаше с достатъчно храна — ако попаднеше в капан, искаше да е подготвен — за да може да преживее наводненията, особено след като живееше сам.

Затвори вратата на склада след себе си, отиде до телефона в коридора и се обади на хладилния техник. Портфейлът на Камерън наистина беше на малката масичка до апарата, както беше предположил. Взе го, когато обаждането му беше прехвърлено на гласова поща, и го претърси, докато оставяше съобщение. Няколко кредитни карти, малко пари в брой. Една-две избледнели касови бележки от бензиностанцията в града. Извади шофьорската книжка и се загледа в снимката на брат си. Камерън не се усмихваше на нея, което беше необичайно, а вместо това бе лепнал покорно и неутрално изражение на лицето си. Въпреки това очите му продължаваха да проблясват шеговито и Нейтън си помисли, че вероятно беше разказал някой виц на фотографа, преди да го снимат. Затвори портфейла.

Взе си бирата и отиде в дневната. Къщата почти не се беше променила през изминалите десетилетия. Диванът беше същият от детството му и Нейтън бе спал много пъти на него. Не беше неудобен. Видя, че Лиз му е оставила чисти дрехи, сгънати грижливо, и ги взе. Вероятно бяха на Камерън. Практичността винаги побеждаваше сантименталността, но въпреки това му беше странно да държи ризата и дънките на мъртвия си брат.

В ъгъла на дневната беше сложена пластмасова елха със запалени лампички. Под нея вече имаше няколко подаръка. Близо до нея, в средата на стената и изложена в тежка рамка, която Нейтън знаеше, че е много скъпа, висеше спечелилата награда картина на Камерън на гроба на работника.

Отдавна не я беше виждал и сега се наведе над нея, за да я разгледа. Гробът беше изобразен при изгрев-слънце — понякога хората се бъркаха, че е при залез, но Нейт не можеше да бъде заблуден; от разположението на слънцето разбираше, че е сутрин — и лъчите светлина се пречупваха на хоризонта. Кам беше обърнал голямо внимание на начина, по който светлината се разпръскваше по небето — беше постигнал този ефект с леки нанасяния на четката и богата палитра от цветове, която улавяше детайлите.

Самият гроб беше като някакво допълнение в сравнение с тази красота. Мрачните му тонове се мержелееха в долната половина на картината, а формата му беше по-скоро загатната, отколкото ясно изобразена. Дори Нейтън, който си нямаше никаква представа от изкуство, можеше да разбере защо картината беше станала толкова известна. След като брат му спечели онази награда, Нейт реши да прочете няколко дискусии и критики в интернет, където хората бяха разтълкували по различни начини посланието ѝ. Според някои светлината побеждаваше мрака, а според други беше обратното. Трети намираха самота, тъга, прераждане. Един човек дори беше написал, че вижда силуета на работника в мътните сиви тонове, където се срещаха светлината и мракът.

Самият Нейтън никога не беше харесвал картината чак толкова много. Не беше лоша, не го отричаше, но въобще не улавяше добре пейзажа. Контрастът между мрака и светлината му се струваше малко несръчен. Винаги когато отидеше на онова място — особено сам — го посрещаше една по-наситена гледка.

Той се пльосна на дивана и отново погледна сгънатите дрехи на брат си. Бяха почти същите като неговите — което не беше никак странно, тъй като всичките му познати пазаруваха от едно и също място — но с един-два размера по-малки. Двамата с Камерън достигнаха една и съща височина още на седемнайсет години, но брат му беше слаб и атлетичен, а той по-едър и мускулест.

След като Нейтън остана сам — не първия път, когато Джаки го напусна, а втория и последен път — започна да прекарва дълги часове в трескави тренировки със старите тежести в един от навесите. Не след дълго му просветна, че никой не виждаше как изглежда, нито пък на някого му пукаше. Спря да прекарва нощите си във вдигане на тежести и започна да лежи на дивана и да пие бира. Принципно беше достатъчно трудно да ставаш всяка сутрин по тъмно дори без махмурлук, а и физическата работа във фермата изискваше определено състояние на тялото и сила, така че му се наложи да се откаже и от това. Заряза бирата и от време на време започна пак да вдига тежести, като по този начин намери златната среда. Но така и не си възвърна някогашната фигура.

Нейтън погледна собствената си риза, която все още беше червена от праха, когато една сянка мина покрай прозореца му. Илзе. Силуетът ѝ се очерта в полумрака навън. Тя се протегна, за да свали чаршафите от простора. Те се гърчеха и плющяха на вятъра, сякаш някой бягаше върху тях. Нейтън погледа още малко, после остави ризата на брат си обратно на дивана и излезе, за да поговори със съпругата му.

Погледът на Илзе веднага се спря на червения прах, полепнал по дрехите му. Той някак си личеше повече отвън, отколкото в кухнята. Нейтън забеляза, че съпругата на брат му се чуди откъде е дошъл, докато стискаше една щипка.

— Ще ги сложа в пералнята — обеща той.

Илзе не каза нищо, само се обърна отново към чаршафите.

— Илзе, извинявай, че разказах онази глупава история за работника на вечеря. Не исках да те разстройвам.

Тя отмести един от чаршафите, за да може да вижда девера си.

— Не съм разстроена заради историята, Нейтън.

— Да, предполагам, че не си.

Илзе се протегна, за да свали една калъфка за възглавница. Ако се съдеше по десена, вероятно беше на едно от момичетата.

— Остави ги — рече Нейтън. — Не е нужно да прибираш прането сега.

— Напротив. Това са нещата на Ло. Навън са от вчера.

— В такъв случай вече е прекалено късно. — Чаршафите изсъхваха пет минути след като ги простреш навън. Сега платът беше покрит с песъчинки, които се бяха трупали по него от два дни. — Ще трябва отново да се изперат. Остави ги засега.

— Не.

— Тогава ми позволи да ти помогна.

Илзе като че ли искаше да се възпротиви, но накрая сви рамене и се предаде.

— Благодаря. — Тя завъртя една щипка между пръстите си. — Нейтън, какво мислиш, че се е случило с Кам?

Той дръпна един чаршаф от простора и не отговори веднага.

— Случайно ли се е отдалечил от джипа? — Илзе се взираше в щипката в ръцете си. — Или нарочно го е направил?

— Не знам.

— Но ти си бил там. Какво видя?

— Дойде едно ченге от Сейнт Хелънс, което обобщи всички варианти…

— Наясно съм с това — прекъсна го тя. — Питам теб. Моля те.

Нейтън въздъхна. Чаршафите плющяха около тях, докато ѝ разказваше всичко, което знаеше, и по някое време я забеляза, че леко сбърчи вежди. Илзе слушаше предимно без да говори, с навлажнени очи и здраво стиснати устни. Прекъсна го само на два пъти — първия, когато ѝ разказа за плитката дупка в основата на надгробната плоча, и втория — когато спомена зарязаните провизии и водата в джипа на Камерън. Накара го да ѝ обясни отново това. Втория път също не намери повече смисъл в постъпката на съпруга си.

Нейтън наблюдаваше Илзе през цялото време, докато говореше. Вече бяха минали десет години оттогава, но понякога, на правилната светлина, тя все още приличаше на онова момиче, което беше срещнал зад бара в кръчмата една вечер. Тогава той — един сравнително редовен клиент на заведението — също беше различен. Всъщност, ако трябваше да бъде честен, прекалено често изминаваше дългия път дотам, когато раната от развода му все още беше прясна.

Съпругата му — бившата му съпруга, документите тъкмо бяха пристигнали — си беше заминала по „Баламара Трак“ година по-рано, като отведе със себе си петгодишния Зандър и дори не погледна назад. Оказа се, че не е имала намерение да се съобразява с правото му да общува с детето си, както първоначално се бяха разбрали.

Нейтън беше обещал на сина си да му се обажда всеки ден в Бризбейн, но не успяваше да се свърже с него прекалено често, за да отдаде това на съвпадение. Когато най-накрая извадеше късмет, Зандър го извикваха, преди двамата да успеят да си поговорят, и в ухото на Нейтън прозвучаваше сигналът „свободно“. Джаки беше трудна за откриване в дните с предварително уговорените посещения. Нейтън си казваше, че вероятно има нужда от време, за да свикне с новия си живот, и ѝ осигуряваше такова — много повече от разумното — но накрая не издържа. Когато влезе в кръчмата в Баламара през онази вечер, тъкмо се беше разделил със сериозна сума, която бе платил, за да наеме семеен адвокат.

Разстоянието между него и сина му го караше да се чувства тъжен, а хонорарът на адвоката му — беден. През онази вечер беше отишъл в кръчмата без някакви очаквания нещо да се промени. Нямаше голяма полза от това да пиеш бира в празно питейно заведение.

Там обаче срещна нея.

Илзе бе единствената зад бара, а Нейтън — единственият пред него. Тя му сервира с усмивка и той ѝ се представи. След това седнаха един срещу друг и се заговориха. Илзе му сподели, че работи в кръчмата точно от три седмици и един ден. Пристигнала в града с раница на гръб преди три седмици и два дни. Била холандка, но следвала екология в Канада. Илзе го учеше да произнася името ѝ с мекия си мелодичен акцент, наведена над бара.

— Ийл-са — направи поредния опит Нейтън и тя му се усмихна.

— Почти успя.

Той продължи да опитва, докато не изрече името ѝ както трябва.

Тя му разказа, че родителите ѝ са разведени, а майка ѝ е починала преди една година от рак на гърдата. Тук спря да говори, впери поглед в бара и дълго време не го вдигна. Накрая Нейтън се протегна колебливо и сложи ръка върху нейната. Илзе му се усмихна и той усети как нещо у него се пропуква. Несгодите ѝ — продължи да обяснява с усмивка на лице младата жена — я подтикнали да пътува, да се отдаде на едно приключение и да разгледа част от света.

— Какво мислиш за пустошта? — попита я Нейтън и тя се разсмя.

— Готина е. Сякаш се намирам на самия ръб на Земята.

Той взе питиета за двама им и започна да я запознава с местните клюки. Акустичната му китара беше в джипа — изпадна в ужас, когато се сети по-късно — и той отиде да я вземе, за да посвири на Илзе. Но двамата се смяха, докато свиреше австралийски песни, които тя никога не беше чувала, а тя го помоли да ѝ изсвири холандски песни, които пък той никога не бе чувал.

— Как още се забавляват хората тук? — попита го Илзе по начин, който малко му напомни за Джаки. Съпругата му му беше говорила така в едни далечни времена, когато нещата помежду им бяха наред.

— Освен да идват в кръчмата ли? — попита Нейтън. — Нека помисля. Понякога обичат да се бият. — Илзе завъртя очи. — Така е, недей да подценяваш това. Миналата година двама братовчеди от „Атертън“ се биха на улицата цели четири часа. Хората си изкараха столове, за да седнат и да гледат.

— Четири часа? — повтори през смях Илзе. — Ако е истина, а аз — между другото — не вярвам, че е, тези двамата или са много добри в боя, или са много зле.

Нейтън ѝ се усмихна в отговор. Местните имаха и други забавления: например да се качват на пясъчните дюни, за да наблюдават залеза над пустинята в компанията на бутилка вино. Това можеше да бъде много романтично, ако си с подходящия човек.

Тогава я погледна и разбра — от леко наклонената ѝ глава и от усмивката на устните ѝ — че щеше да приеме поканата му. Не очакваше да се случи кой знае какво — бог му беше свидетел, че нямаше намерение да се жени отново — но поне беше свободен и можеше да прави каквото си поиска. А и само щеше да отиде на дюните с някаква туристка. Пътят от това до пръстен на ръката беше много дълъг. В следващия миг обаче го обзе горчивина, защото осъзна, че пътят от пръстена до четирицифрената сума във фактурата за адвокат беше доста къс, и реши да си замълчи и да остави момента да отмине.

Вместо да отидат на дюните, останаха в бара да изпият по още едно питие, посмяха се още малко и когато Илзе трябваше да затваря, застанаха един срещу друг на прага. И двамата се чувстваха малко неловко, но Нейтън все пак я попита кога ще е отново на работа през следващата седмица. Разделиха се и както обикновено, той заспа на задната седалка в джипа си. Звездите проблясваха през мръсния му преден прозорец. На сутринта си тръгна с усмивка, която не се бе появявала на лицето му от доста дълго време насам.

Нейтън се върна в кръчмата на следващата седмица и на по̀ следващата също. Но не и след това. Дотогава вече го бяха уведомили, че му е забранено да посещава кръчмата, магазина и всичко останало, което си струваше да бъде посетено в радиус от шест часа път. Периодът на забраната му не беше уточнен. Когато най-накрая се пречупи и попита, разбра, че още не е решено. Вече бяха минали девет години и четири месеца.

— Кам оставил ли е бележка в джоба си? — попита Илзе под простора и върна Нейтън обратно в настоящето. — Или в джипа?

— Не — отговори Нейтън. — А тук?

Тя поклати глава.

— Не намерихте ли нещо в джобовете му, което да обясни защо е бил там, а не на Леманс Хил?

— Не. А радиото? Не се ли е обаждал по него?

— Бях в кабинета цял ден; не се е обаждал, иначе щях да чуя.

Нейтън си представи голямото помещение за извършване на писмената работа, благодарение на която фермата съществуваше. Поръчване на провизии, наемане на хора, изчисляване на надници и разплащане с доставчици — тези задължения продължаваха седем дни в седмицата. Едно време, когато бяха малки, Лиз се занимаваше с тези неща, но сега това беше работа на Илзе.

— Бъб и Хари споменаха, че Кам е бил под напрежение напоследък.

— Какво? Само напоследък ли? — Съпругата на Камерън като че ли се ядоса.

— От по-отдавна ли е било така?

— Знаеш какво е да управляваш това място. Те също са наясно. Той винаги е под напрежение дори когато нещата вървят добре. — Илзе свали една калъфка за възглавница и я сгъна надве-натри в намачкан квадрат. Пое си въздух, изтупа я и я сгъна по-добре. — Но мисля, че нещо не беше наред. Хари е прав. Кам беше стресиран и през повечето време в лошо настроение. Не беше и особено съсредоточен, което не беше характерно за него. Надявах се да отмине, но това продължи шест седмици, може би дори повече. Всъщност ставаше все по-зле.

— Попита ли го какво му тежи?

— Разбира се. — Илзе веднага зае отбранителна поза. — Каза, че е добре. Тук винаги има нещо, което трябва да се свърши. Само защото Камерън работеше здраво, не означаваше, че…

Тя млъкна, защото чуха раздвижване на двора и се обърнаха по посока на шума. Беше започнало да се стъмва. Видяха, че Бъб върви към най-далечния край на оградата, където земята леко ставаше малко по-висока. Той спря и погледна надолу. Дори от разстояние, Нейтън знаеше къде е застанал брат му. Бъб не беше погледнал към простора и не беше ясно дали ги е видял между чаршафите.

— Какво прави там? — попита Илзе и се намръщи.

— Един бог знае.

Бъб стоеше до гроба на баща им, а над него се издигаше евкалиптът, който братята бяха засадили след погребението преди двайсет години. Онзи ден беше много горещ, а работата тежка, но идеята беше на Лиз и те изкопаха дупка в горната част на гроба. Дървото беше пораснало много оттогава и сега клоните му се поклащаха като черни пипала на фона на небето.

Земята вляво от гроба на Карл Брайт беше отредена за останалите членове на семейството, когато настъпеше и тяхното време. Нейтън си помисли с тъга, че при нормални обстоятелства мястото точно до това на баща му щеше да е за Лиз, но сега трябваше да го заеме Камерън.

— Трябва да се връщам вътре. — Илзе се изправи рязко. От изражението ѝ личеше, че си мисли същото. — Искам да видя как са момичетата, преди да изключим генератора.

Всяка вечер изключваха генератора, за да пестят гориво и пари; така електричеството спираше и имотът потъваше в пълен мрак през нощта. Нейтън беше свикнал с това. Самият той бе започнал да спира своя за все по-дълги периоди и лежеше самотен в непрогледния мрак от здрач до зори.

— Върви. — Нейтън кимна към простора. — Аз ще ги донеса.

— Благодаря. — Илзе сякаш искаше да добави още нещо, но се отказа.

Вятърът издуха един чаршаф пред Нейтън и я скри от погледа му за малко, но той го дръпна навреме, за да я види как влиза вътре. Отново се обърна към простора. Белите чаршафи бяха станали червено-сиви на сгъстяващия се мрак.

Бъб продължаваше да стои до отредените за гробове места в другия край на двора, обърнат с гръб към него. Нейтън се протегна за следващия чаршаф, но се спря, когато брат му отпи за последно от кенчето бира в ръката си, остави го на земята и си откопча ципа. След секунда се разнесе непогрешимият звук от уриниране. Нейт застина. След малко звукът намаля и после съвсем утихна. Бъб очевидно се беше облекчил. Вдигна си ципа и се затътри към къщата, без да погледне към Нейтън. Подсвиркваше си.

Нейтън не помръдна, докато брат му не се прибра. Местата за семейни гробове бяха потънали в мрак, когато отиде до тях, като внимаваше къде стъпва. Погледна земята, където беше заровен баща му и където скоро щяха да положат и тялото на Камерън. Клекна и докосна пръстта. Вече беше изсъхнала. Жадната земя беше изпила влагата. Нямаше как да разбере кое място беше препикал Бъб.

Глава 9

Все още беше рано, но Нейтън видя двете момичета на двора, където се упражняваха в езда. Дъщерите на Камерън. Не откъсна поглед от тях цяла минута, преди да се качи на предната седалка в джипа на Хари.

Лиз беше изгубила желание и енергия да спори, затова не възрази, когато Бъб и Зандър настояха също да се срещнат с градския сержант до джипа на Камерън. Никой не го каза на глас, но Нейтън подозираше, че всички тайно се надяваха огледът на Глен Маккена да им даде търсените отговори.

Бъб не продума нищо на никого, докато се качваше на задната седалка до Зандър. Предишната вечер Нейтън все още усещаше слабата миризма на урина, когато се прибра в къщата, където брат му вече се беше затворил в стаята си. Нейтън се подвоуми дали да не почука на вратата му, но точно тогава чу предупредителния вик на Хари. Щеше да изключва генератора. И се отказа. Този разговор не трябваше да се води в пълен мрак. Вместо това, когато къщата се потопи в тъмнина, Нейтън си легна на дивана и започна да обмисля как да подхване въпроса. Когато се събуди на сутринта обаче, всичките му идеи се бяха изпарили и онова, което смяташе, че е видял, изведнъж вече не му се струваше толкова ясно.

Хари запали двигателя и потегли по алеята. Минаха покрай падока и Нейтън му направи знак да спре.

— Отбий за минутка, Хари.

Осемгодишната Софи беше застанала в средата на двора и водеше в кръг един кон на дълго въже. Другата ѝ ръка беше превързана. Ло, вече на пет години, рисуваше до оградата с наведена глава. Момичетата бяха пораснали много от последния път, когато ги беше видял Нейтън — все пак бе минала цяла година. Забеляза, че Илзе наблюдава дъщерите си от верандата. Кучето на Камерън, Дъфи, се излежаваше апатично в краката ѝ.

— Здравейте, момичета. — Нейтън подаде глава през прозореца и помаха на племенниците си, когато Хари спря. — Не успях да ви видя снощи. Как сте? Помните Зандър, нали?

Софи завърза коня си и двете със сестра ѝ тръгнаха съвсем бавно към него. Ло го гледаше така, сякаш беше непознат.

— Хайде, поздравете чичо си — прикани ги Хари, когато видя сериозните им изражения.

— Здравей, чичо Нейтън — изрецитира Софи.

Ло, спряла на половин крачка зад нея, мълчеше. Нейтън си каза, че двете много приличат на Кам, особено в очите. Еднаквите им тъмноруси коси вероятно щяха да потъмнеят с времето. Така поне се случи със Зандър.

Нейтън погледна превръзката на Софи — беше шарена, с изрисувани понита.

— Какво се е случило?

— Паднах.

— Господи, добре ли си?

— Само леко счупване.

— Това не е добре.

— Не е.

Намек за сарказъм ли усети? Не беше сигурен. Изглеждаше му малка за такива неща.

— Е, внимавайте — добави той. — Предполагам, че ще се видим по-късно.

Момичетата кимнаха, погледнаха Хари и се върнаха на бегом към заниманията си.

— Струват ми се шокирани от случилото се — каза Нейтън, когато Софи хвана поводите на коня със здравата си ръка. — Очевидно няма проблеми със счупената ръка.

— Не. — Хари се беше загледал в алеята. — Е, познаваш Софи.

„Всъщност не я познавам“, помисли си Нейтън, когато потеглиха. Минаха покрай Илзе и тя им помаха.

Пътуваха, потънали в мълчание, докато къщата не остана далеч зад тях. Хари предпочете да тръгнат по пътя, вместо да мине напряко през падока. Нейтън чуваше как камъчетата удрят много по-силно и по-често джипа отдолу в сравнение с вчера. Хари караше по-бързо от него, но всъщност това важеше за повечето хора от околността.

Нейт беше на двайсет и една, когато баща му катастрофира. На практика тогава вече живееше с Джаки, както бе пожелала тя, в къщата, която сега наричаше свой дом. Онзи живот му се струваше много различен и тази промяна го бе запленила съвсем, а сексът беше нещо, до което имаше постоянен достъп. Джаки беше голяма красавица и много добра в леглото. Дълго време я обичаше именно заради тези неща. Камерън го нямаше — по онова време учеше агробизнес — а Бъб беше още дете.

Нямаше нищо съмнително около злополуката и това бе потресло Нейтън. Карл и Лиз Брайт се връщали от града, както стотици пъти преди това. Една крава излязла на пътя им и баща му се опитал да я заобиколи, както бе правил стотици пъти преди това.

Този път обаче бил прекалено бавен или джипът се движел прекалено бързо, Карл навил много рязко волана — или пък много бавно — и сгрешил. Автомобилът се преобърнал по таван. Карл бил притиснат между волана и покрива. Лиз изпаднала в безсъзнание. Свестила се чак по тъмно и видяла, че главата ѝ е ранена, а съпругът ѝ кърви обилно. Повикала помощ по радиото. Изминали четиридесет минути, преди някой да се отзове на местопроизшествието, и още трийсет, докато пристигне линейката — чак четири часа след катастрофата ранените получили първа помощ. През цялото това време не минала друга кола.

Нейтън спеше до Джаки, когато му се обадиха по телефона. Докато той си обличаше ризата и си обуваше обувките, тя издаде всички подобаващи съчувствени звуци, но същевременно успя да му покаже, че е малко раздразнена, задето я напуска посред нощ заради някаква семейна драма. Нейтън често си мислеше колко сляп е бил за всички тези издайнически знаци в поведението на бившата си съпруга.

Когато най-накрая пристигна на местопроизшествието, вече бяха качили Лиз в линейката. Дежурен беше един парамедик, младият Стив Фицджералд. Той дръпна Нейтън настрана, за да му обясни ситуацията. Карл все още бил заклещен в автомобила, но нямало нужда да бързат. Вече бил мъртъв. По-късно Нейтън чу парамедика да шепти по радиото на диспечера, че смъртта на баща му най-вероятно не е била бърза и безболезнена. Карл е щял да има шанс да оцелее, ако някой е бил минал оттук по-рано и е вдигнал тревога.

Нейт едва бе познал собствената си майка под засъхналата черна кръв. Въпреки жегата тя беше завита с одеяло в линейката.

— Извадила е късмет — каза му Стив. — Ще се оправи.

Нейтън погледна Лиз — така замаяна и цялата натъртена, тя съвсем не му се стори късметлийка. После надникна в премазания джип и от този ден насетне започна да шофира малко по-бавно от необходимото.

Хари изсумтя и Нейт вдигна поглед към него. Изражението на възрастния мъж не се беше променило.

— Добре ли си?

— Да — отвърна Хари. — Сетих се за онзи път, когато двамата с Кам избягахте до гроба на работника. Бяхте още деца. Спомняш ли си?

— Да, естествено.

Зандър се наведе напред.

— Какво е станало?

Хари го погледна в огледалото за обратно виждане.

— Не си ли чувал тази история?

Младежът поклати глава. Възрастният мъж хвърли поглед на Нейтън, който сви рамене.

— Нямах намерение да му я разказвам. Постъпихме много глупаво тогава.

— Да, така беше — съгласи се Хари. — Но бяхте просто деца. На колко беше, на дванайсет ли?

— На единайсет. Кам беше на девет. — Стомахът му се сви, когато си спомни как изглеждаше брат му тогава, с прашни крака, които стърчаха изпод натъпканата раница на гърба му.

— Защо сте избягали? — попита Зандър.

— Не знам. Забравил съм — излъга Нейтън. Усети погледите на Зандър и Бъб върху себе си. — Също така искам да отбележа, че целта ни не бе да избягаме до гроба на работника. Той беше просто спирка на път за града.

Нейтън и Камерън си бяха стегнали раниците и бяха тръгнали с конете си, преди да се съмне. Нейт не знаеше какво ги очаква в града. Може би нещо по-добро. Но имаха план. Бяха го обсъждали надълго и нашироко и до ден-днешен помнеше някои подробности. Просто не искаше да говори за това.

— Какво се случи? — попита Зандър.

— Като за начало, не стигнаха много далеч — отвърна Хари. — Баща им се сети какво са намислили пет минути след като разбра, че ги няма. Качихме се в джипа, отидохме до гроба и ги изчакахме да слязат от далечното било. — Погледна Нейтън. — Помниш ли?

— Да. — Помнеше и какво изпита, когато видя двамата мъже там.

— Какво стана, когато ги намерихте? — продължи да любопитства Зандър.

— Качихме ги в джипа и ги откарахме у дома — отвърна Хари. — Държахме юздите на конете през прозореца, а те бягаха в галоп след нас.

— Татко ядоса ли се? — разнесе се гласът на Бъб от задната седалка. Проговаряше за първи път, откакто тръгнаха.

— Да. — Нейт не се обърна към него. — Ядоса се.

— Да, сигурен съм. — Атмосферата в купето натежа и всички млъкнаха. Нейтън се загледа в скалата, която се издигаше пред тях. Не беше далеч.

Но тогава им се струваше много далеч. За щастие обаче, ги бяха намерили. В противен случай, дори и подсигурени с провизии, щеше да е цяло чудо, ако оцелееха до сутринта. Сезонът беше много опасен. Сега Нейтън разбираше колко глупаво бяха постъпили. Правилата на пустошта може и да изглеждаха жестоки, но бяха написани с кръв. Ако някой не вярваше, можеше да попита Камерън. При тази мисъл Нейтън го побиха тръпки и той поклати глава. Хари натисна спирачките, а Бъб извика от задната седалка:

— Завий тук.

Нейтън погледна към скалите и към почти невидимия проход между тях. Почти бяха стигнали. Чу Зандър да се намества на седалката и го видя в страничното огледало. Синът му гледаше Хари със странно изражение на лицето.

Първо видяха полицейския автомобил, спрян в подножието на склона. Джипът на Камерън все още беше на билото — точно където го бяха оставили. Сержант Глен Маккена стоеше до него и вдигна ръка за поздрав, когато ги видя да се изкачват.

— Виждам, че си го намерил. — Нейтън посочи ланд крузъра.

Маккена кимна.

— На идване откъм града се забелязва за кратко — може би за няколко секунди, когато стигнеш до имота ти, където пътят тръгва нагоре, Нейтън.

— Така ли?

— Ти не го ли видя?

— Не минавам по този път. — Той погледна сержанта в очите. — Единственото място, до което води, е градът.

Маккена задържа погледа му.

— Имаш право. Виж, съжалявам, че не успях да дойда вчера. Какво мислиш за колегата?

Нейтън и Бъб се спогледаха.

— Става — отвърна по-големият брат.

— Чух хубави неща за него. — Маккена кимна към вратата на джипа и се намръщи. — Каза, че е бил отключен.

— Наистина беше, когато го открихме. — Нейтън му подаде ключовете. — Лъдлоу го заключи.

— Защо?

— В случай че някой дойде.

Маккена като че ли се развесели, но не каза нищо, когато отвори вратата, за да надникне вътре. Претърси щателно автомобила — провери същите места като Лъдлоу, но и още няколко, за които колегата му не се беше сетил. Също като Лъдлоу, и Маккена се сепна, щом видя храната и водата в багажника. От миризмата, която ги лъхна, Нейтън се сети, че сандвичите и плодовете са започнали да се развалят. Сержантът затвори багажника.

— Не мисля, че можем да разберем нещо повече от огледа на джипа, така че може да го откарате с вас.

На лицето на Зандър се изписа чист ужас.

— Няма ли да го задържите за… Не знам… Допълнително разследване или нещо подобно?

— Не, приятелю. Съжалявам. — Маккена поклати глава. — Виж, честно казано, бих го направил, ако смятах, че ще помогне с нещо. Бих повикал и Бюрото за криминални разследвания от града, за да огледат и те, но трябва да им предоставим убедителни причини, иначе няма да припарят насам. Няма следи от борба. Нищо не е счупено, нито пък е открадната скъпа екипировка. Не знам какво се е случвало в главата на Камерън, но чичо ти не е умрял в този джип.

Никой не пророни дума цяла минута. Жълтата лента, завързана за дръжките на вратите, шумолеше на вятъра.

— Какво знаем досега? — попита Маккена и погледна четиримата. — Камерън е казал, че тръгва за Леманс Хил, но поради някаква причина е променил решението си. Освен това оттук до мястото, на което е умрял, има дълъг път. Със сигурност е знаел с какво се захваща, и то по това време на годината — да тръгне така пеша, без вода. В колко часа излезе от къщи в сряда?

— Около осем — отговори Хари. — Илзе и една от работничките са го видели.

— Говорих със Стив в клиниката — рече Маккена. — Насрочена е аутопсия, но според него, като се има предвид температурата, Камерън е бил мъртъв още преди обед в четвъртък. — Той погледна Бъб и му заговори тихо: — Казал си на сержант Лъдлоу, че според теб Кам е преживявал тежък период напоследък, приятелю. Знаеш ли какво го е тревожело?

— Не.

Маккена зачака още подробности, но Бъб мълчеше.

— Виж — намеси се Хари, — Камерън стопанисваше много добре фермата, но не обичаше да споделя. Знаеш това. Бъб обаче е прав. През последните няколко седмици пренебрегна някои неща.

— Какви неща? — попита сержантът.

— Нищо сериозно. Просто казваше, че ще свърши едно или друго, а не го правеше — например да поправи портата на добитъка и други подобни.

— Споменавал ли е, че се е скарал с някого? С някого в града? — Бъб и Хари поклатиха глава. — А с някого от вас? С жена си?

На Нейтън му се стори, че двамата настръхнаха при този въпрос, но въпреки това отново поклатиха глави.

— Това „не“ ли е? — попита Маккена. — Или „не знам“?

— „Не“ е — отговори Хари точно когато Бъб каза „Не знам“.

Сержантът изгледа първо единия, после и другия като учител учениците си и това накара Нейтън да се почувства малко виновен. Така като гледаше, май не беше единственият. Само Зандър продължаваше да наблюдава Хари с любопитен поглед.

— Е, предполагам, че ако някой е видял джипа, щеше да постъпи както е редно, и да докладва за… — Маккена си прехапа езика и погледна Нейтън, който отвърна на погледа му със сериозно изражение. Ако се извръщаше всеки път, когато някой му натякваше за онова, никога повече нямаше да погледне друг човек в очите. — Както и да е. — Сержантът си пое дълбоко въздух и продължи: — Никой не се е обаждал, така че можем да приемем, че никой не е идвал тук.

— Мислиш ли, че чичо Кам е спрял да помогне на някого и е загазил? — попита Зандър. — На някой турист или друг човек?

— Виж, не изключвам подобна вероятност — отвърна Маккена. — Но не съм чул някой да е идвал насам.

Нейтън си помисли, че никак не е лесно един непознат да дойде в района, без местните да разберат за това. Пътищата в пустинята бяха затворени през лятото, а освен тях оставаха точно два пътя за влизане и излизане. Две възможности, които водеха до други два малки града в различни посоки и на стотици километри един от друг. Всеки беше принуден да спре да зареди гориво и провизии, а местните обикновено изпиваха с поглед непознатите автомобили по това време на годината. Не беше лесно да се придвижваш незабелязано. Но и не беше невъзможно.

— И всичко във фермата е наред? — попита сержантът, а Хари кимна. — Виж, няма да се преструвам, че това е просто един от въпросите, които трябва да задам: липсва ли ви някое оръжие?

— Не — отвърна Хари с леко напрегнат глас.

— Проверихте ли? Заключени ли са?

— Да.

— Къде държите ключа? Не се съмнявам, че и него пазите заключен, каквито са нарежданията — добави Маккена с безизразно лице. Всички бяха наясно, че ключът виси до задната врата.

— У мен е — каза Хари и Нейтън се ококори изненадано насреща му. — От три седмици го нося на връзката си с ключове.

Маккена го изгледа.

— Има ли някаква причина?

— Няма — отвърна Хари. — Един ден ми потрябва и просто не го върнах.

— Камерън не го ли потърси?

— Нямаше нужда. Можеше просто да го вземе. Но не го е взел. Не го е търсил и не го е вземал.

— Добре. — Сержантът се намръщи. Като че ли щеше да каже още нещо, но си промени решението. Вместо това вдигна поглед към Нейтън. — Ами ти? Някаква промяна в арсенала?

— Не. — Нейт срещна погледа му. — Всичко е както последния път.

— Добре — отвърна Маккена. — Как е Илзе?

Нейтън настръхна леко, когато чу името ѝ.

— Не е много добре.

— А майка ти?

— Също.

— Така ли? Е, кажете им, че ще им се обадя. А вие, приятели… — Сержантът се поколеба. — Вие как сте? Сигурно ви е трудно по това време на годината. С целия този натиск от всички страни. Добре ли сте?

Нейтън знаеше какво ги пита. Още някой да си мисли да тръгне пеша в пустошта?

— Мисля, че сме добре — отвърна той, когато никой друг не отговори. — Искам да кажа, че предвид обстоятелствата, сме добре.

— Знаете, че може да ми се обаждате по всяко време — на мен или на Стив в клиниката. Ако имате нужда да поговорите с някого или нещо друго.

Всички кимнаха послушно.

— Добре. — Маккена направи знак на Нейтън. — Ела с мен. Искам да ти дам нещо от колата.

Нейт го последва надолу по склона до полицейския автомобил. Сержантът бръкна в жабката и извади цял куп визитки.

— В случаи като този трябва да ви дам.

Нейтън ги взе. На визитките бяха написани телефонните номера и уебсайтовете на гореща линия за превенция на самоубийства и на благотворителна организация за психологическа помощ.

Маккена не отделяше поглед от него и това го накара да се почувства неудобно.

— Нещо друго? — попита Нейт.

— Виж, приятелю, когато казах, че никой не е съобщил за джипа, не хвърлих камъни в твоята градина. Исках само да знаеш, че съм наясно, че гледаш да заобикаляш града…

— Аха. Нямам голям избор, нали?

— Е, не е точно така. Имаш избор, приятелю. Можеше да създадеш много проблеми през годините, но ти избра да не го правиш и аз оценявам това.

— Радвам се.

— Знам, че постоянно повтаряш, че вече си свикнал със ситуацията, но предвид случилото се, ако почувстваш, че ти идва в повече, и сметнеш, че трябва… — Маккена млъкна.

— Да се самоубия като Кам ли?

— Да, нещо такова. Виж, ако почувстваш, че нещата излизат от контрол, знаеш, че може да дойдеш в града, когато пожелаеш.

Нейтън кимна. Сержантът беше свестен човек. Случилото се не беше по негова вина — не беше по ничия вина, освен на Нейт — и Маккена нямаше какво да стори. Не беше лесно да си единственото ченге наоколо. Той казваше по някоя добра дума за Нейт, когато му се удадеше възможност, за да му проправя нови пътеки. Не беше негова вината, че това не помагаше.

— Благодаря ти, приятелю — каза Нейтън. — Но съм си добре сам.

— Чух, че радиото ти е било изключено, когато са съобщили за изчезването на Кам.

— Е, и?

— Мисля, че вече говорихме за това.

Фермерът не отговори.

— Не ти е за първи път.

— Не знаех, че има закон, който те принуждава да го държиш включено.

— По тези места все едно че има! И не ми се прави на умник — скастри го Маккена. — Както и да е. Виж, не се срамувай да се обърнеш към мен, ако имаш нужда от нещо.

— Да. Добре.

Явно нямаше какво повече да си кажат, затова Нейтън изчака Маккена да си тръгне с полицейската кола. Изпрати автомобила с поглед, докато не се смали, след което се върна при другите.

— Какво е това? — попита Зандър, като гледаше визитките в ръцете на баща си.

Нейтън ги раздаде. Бъб завъртя очи.

Хари гледаше на запад, а лицето му представляваше до болка познатата маска.

— Искам да се прибера по черния път. Ще се отбия до гроба.

— Там няма нищо за гледане — рече Бъб.

— Въпреки това ще отида. — Нейтън забеляза, че Хари прибра визитката в джоба си.

Всички погледнаха джипа на Камерън.

— Кой иска да го кара на връщане? — попита Бъб и в отговор получи единствено мълчание.

— Ние — каза Нейтън накрая и погледна Зандър, който кимна.

— Добре. — Хари се обърна, за да тръгне надолу по склона към джипа си. — Не се отдалечавайте — в случай че Кам е имал някакви проблеми с двигателя.

— Не се тревожи. — Очевидно беше, че никой от тях не вярваше в това.

Бъб последва Хари, а Нейтън развърза жълтата полицейска лента от дръжките на автомобила на Камерън и се качи в него. Шофьорската седалка се беше износила с времето. Той дръпна лостчето и я размърда напред-назад, за да си я настрои според педалите. Не беше свикнал с вдлъбнатините по нея, защото те бяха оставени от по-слабата фигура на брат му. Намести си огледалото за обратно виждане и собствените му очи го изгледаха от него. Много приличаха на очите на Кам и това го накара да извърне глава.

— Хари знаеше къде да завие. — Гласът на Зандър долетя тихичко от предната седалка.

— Какво?

— Той знаеше. — Младежът кимна към джипа на по-възрастния мъж. — На идване. Знаеше кой черен път между скалите води до джипа на Кам.

— Защото Бъб му каза. Чух го.

— Не. Бъб го каза, когато Хари вече завиваше.

— Не. — Нейтън се опита да си спомни. — Преди това беше. — Нали? По това време бе изгубен в собствените си мисли и не обръщаше внимание на случващото се наоколо. — Както и да е, Хари знаеше къде е джипът. Казахме му.

— Така е. Но двамата с теб знаехме и вчера и въпреки това сбъркахме пътя. Макар вече да бяхме идвали с Бъб, го объркахме втори път, когато водехме онова ченге. Откъде знаеше Хари по кой черен път между скалите да мине?

— Той познава целия район като петте си пръста. Познава го много добре. Просто е предположил.

Джипът на Хари изрева в подножието на склона. Нейтън поклати глава и завъртя ключа на Камерън. Автомобилът веднага запали — също както вчера. Съвсем бавно, с крак на педала на спирачките, той го подкара след Хари и Бъб към гроба. Възрастният мъж се придържаше до оградата и продължи по същия път, по който бяха минали предишния ден. Нейтън виждаше тъмните глави на мъжете отпред да се движат, докато разговаряха помежду си.

— Просто е предположил къде да завие — повтори той.

— Да — съгласи се най-накрая Зандър и се отпусна на седалката. — Да, сигурно. Извинявай. Последните два дни са много странни.

— Знам.

Джипът на Хари започна да набира скорост и Нейтън натисна педала на газта, за да не изостава. Вече не виждаше главите на възрастния мъж и брат си да се движат. Вероятно си бяха казали всичко. Нейтън гледаше как джипът продължава да набира скорост и лекичко настръхна. Имаше чувството, че започва да се обрива — не беше болезнено, но не беше и особено приятно. Каза си да не се навива. Това беше чичо Хари. Нейтън го познаваше цял живот. Ако някой можеше да се оправя добре в тази земя, то това определено беше Хари. Не беше чудо, че улучи пътя.

Въпреки това един тих глас беше започнал да нашепва в ухото му. Казваше му, че предположението е било доста добро, предвид колко обширна беше земята.

Глава 10

Изоставената храна на Камерън беше започнала да мирише в багажника и Нейтън свали малко прозореца.

— Нека да я изхвърлим — предложи Зандър, който си мислеше същото като баща си.

— Добре. — Нейт кимна, но не намали.

Продуктите в багажника на Камерън бяха най-необходимото за оцеляване в тези тежки условия. Поради причини, които Нейт не можеше да обясни, му се струваше странно безразсъдно да ги изхвърли.

Синът му продължаваше да гледа силуетите на Хари и Бъб в джипа пред тях. Нейтън се намръщи на себе си. Имаше доверие на Хари, при това голямо. Ако се наложеше, щеше да му повери живота си. Въпреки това, когато Хари обърна глава, за да каже нещо на Бъб, Нейт започна да превърта в съзнанието си онази минута, преди да стигнат до автомобила на Камерън.

— Интересно, че Глен е успял да види джипа на Кам от другата страна на имота ти — неочаквано каза Зандър. — Колата беше много добре скрита.

— Да, но същото може да се каже за безброй други места. Камерън е можел да го зареже по средата на пътя посред бял ден и не е изключено цяла вечност да не мине жива душа оттам. Колко често някой минава по онзи път? Веднъж седмично? Освен това наоколо сме само ние и „Атертън“.

— Предполагам, че си прав — отвърна синът му. — Просто тук земята е съвсем равна и ако не исках някой да забележи колата ми, щях да я скрия зад някоя скала. — Младежът погледна голата земя. — Гадно е, че никой не е минал или прелетял оттук по-рано. Дори в четвъртък вече да е било прекалено късно, може би в сряда още не е било.

Нейтън не отговори, но Зандър имаше право. Ако бяха намерили джипа по-рано, веднага щяха да вдигнат тревога и да повикат помощ. Изведнъж се зачуди — опита се да се спре, но не успя — дали и с него би станало така. Ако някой намереше джипа му изоставен и самия него в опасност, щяха ли местните да се обадят за помощ? Или всички онези хора, които му бяха обърнали гръб, щяха да осъзнаят, че когато ножът опре до кокала, не бяха по-добри от него? Честно казано, не знаеше.

Вината не беше на Илзе, тя нямаше нищо общо със случилото се, освен факта, че в онзи ден Нейтън дойде в града заради нея. Щеше да посети кръчмата за трета поредна седмица. Опитваше се да се убеди, че има някаква работа в града, която си струва времето и разходите, преди да се отбие в питейното заведение.

На второто си посещение там седна срещу Илзе на празния бар и ѝ разказа за развода и сина си, който живееше на хиляда и петстотин километра от него. Тя на свой ред му сподели, че прекъснала временно обучението си и се превърнала в гледачка на пълен работен ден, когато ракът на майка ѝ влязъл в терминален стадий. Илзе била сгодена, но всекидневните грижи, които полагала за майка си в последните дни от живота ѝ, дошли в повече на годеника ѝ и още преди очакваната кончина да настъпи, Илзе вече била сама.

Двамата изпиха по още едно питие и някак неусетно започнаха да се усмихват един на друг, а не след дълго и да се смеят. Не за случилото се в живота им, а за други, по-приятни неща, които правеха всичко останало по-поносимо. Нейтън не можеше да откъсне поглед от нея. Харесваше я, харесваше му и начинът, по който тя го гледаше. Тогава се осмели да ѝ спомене за пясъчните дюни. Илзе се усмихна и каза, че с удоволствие би отишла с него там някой ден.

На третото посещение в кръчмата Нейтън изчака края на смяната на Илзе и ѝ помогна да затвори, а тя го хвана за ръката. Пътят пустееше и в двете посоки. Илзе му позволи да я отведе настрани от единствената улична лампа, за да видят по-добре величественото нощно небе; в следващия миг, точно както Нейтън се беше надявал, вече се бяха озовали в един тъмен ъгъл, където я притисна силно към джипа си и усети топлите ѝ устни върху своите. В шеметна смесица от наслада и изумление от случващото се, той отвори багажника, където спалният му чувал бе разпънат и го очакваше. Кожата на Илзе беше мека и топла, когато Нейт пъхна ръка под ризата ѝ. Усети ръката ѝ върху дънките си. Притисна я силно до себе си, заслушан в бързото ѝ ритмично дишане, докато звездите светеха през прашните прозорци.

След като приключиха, Нейтън се отпусна по гръб и се загледа в Илзе. Вратите на джипа бяха отворени, за да влиза хладен въздух, а спалният чувал бе избутан на една страна.

Тя му се усмихна и белите ѝ зъби проблеснаха в мрака.

— Какво?

— Нищо. Това беше… — Той се опита да се сети за някоя подходяща дума. Прелестно, освежително, преобразяващо цялото му същество. — Чудесно — отвърна най-накрая.

За първи път спеше с жена, откакто Джаки го напусна, но не беше само секс. Чувстваше се по-добре, отколкото се бе чувствал от дълги години насам.

— Наистина чудесно.

— Благодаря — засмя се Илзе.

Той прокара ръка по тялото ѝ.

— Е, какво следва сега?

Илзе отново му се усмихна.

— Съвсем сигурна съм, че в наръчника на туриста пише, че ще си тръгнеш по изгрев-слънце и никога повече няма да чуя за теб.

Негов ред беше да се засмее.

— Няма начин. — Нейтън я придърпа по-близо до себе си и усети приятния допир на кожата ѝ, когато легна върху него. — Това няма да се случи.

Илзе се оказа права; той сгреши. Но тогава говореше напълно сериозно.

— Защо спират? — Зандър рязко се наведе напред и Нейтън се върна в настоящето.

Джипът на Хари отпред отбиваше към оградата. Дори не бяха наближили гроба на работника. Не бяха близо до нищо съществено.

Възрастният мъж слезе от колата, без да изгаси двигателя. Клекна и провери земята, като от време на време докосваше с пръсти пръстта.

— Какво става? — попита Зандър.

— Не знам. — Нейтън свали прозореца и си подаде главата навън. — Хари! Какво правиш?

— Оглеждам се?

— За какво?

— За всичко.

Сержантът от Сейнт Хелънс беше казал почти същото, но изречено от устата на възрастния мъж, имаше повече тежест — Хари наистина можеше да открие нещо полезно. Нейтън вдигна отново прозореца и сви рамене.

— Чу го. Оглеждал се.

Зандър се отпусна на седалката и зачака. След няколко минути Хари се качи в джипа и потеглиха.

Илзе си беше тръгнала почти веднага след като съмна. В града може и да живееха малко хора и в момента да не ги виждаха, но всички ставаха рано. Тя целуна Нейтън, докато си закопчаваше ризата.

— Ще те закарам до вас — каза той.

— Няма нужда. — Илзе му посочи общежитието до кръчмата. — Живея ей там.

— Толкова близо? Можехме да отидем у вас.

Тя слезе от джипа и му се усмихна.

— Какво има? Не се ли забавлява достатъчно тук?

— Да, забавлявах се.

— Аз също.

Докато я изпращаше с поглед, Нейтън се размърда. Облече се набързо и после цяла сутрин вършеше задачите си с усмивка на уста. Щом приключи със задълженията си, отиде да зареди на бензиностанцията на път за къщи. Тогава някой спря до него. Усмивката му помръкна за първи път през този ден, когато видя скъпия джип.

Нейтън се постара да не се набива на очи, но тъстът му — бившият му тъст — отвори вратата на возилото си и слезе от него. На Нейт му се стори, че с периферното си зрение долови някакво колебание у Кийт Уокър. Но то не продължи дълго. Бензиностанцията разполагаше само с две колонки и едната беше заета от Нейтън. Ако на Кийт му трябваше гориво, нямаше друг избор. Трябваше да избере свободната.

— Нейтън.

— Добър ден, Кийт. — Той беше насочил цялото си внимание в колонката. Смяташе да напълни резервоара и да се махне. Толкова.

Кийт го гледаше.

— Вчера говорих с Джаки.

Нейтън се беше загледал в брояча.

— О, нима. — Не беше въпрос.

— Виж, казала е на адвокатите си да отхвърлят предложението ти.

— Добре.

— Бъди разумен, Нейтън. Ако постигнеш своето, ще натовариш едно малко дете като Зандър с прекалено много телефонни разговори и посещения.

— Според моя адвокат искането ми е съвсем нормално.

— За разведени двойки, които живеят близо един до друг, може би. Но не и за човек като теб, който живее чак тук.

— Тя е тази, която си тръгна. Не аз. — Нейтън млъкна, но само за малко: — Както и да е, смятах, че ще се радваш да виждаш Зандър по-често.

По онова време Кийт, със своите четири имота, беше един от най-големите земевладелци в страната и през добрите години влизаше в списъка с богаташите, макар да се нареждаше чак в самия му край. Тъстът на Нейтън поклати глава и изкриви уста.

— Двамата с Кати виждаме Зандър в Бризбейн. Няма причина момчето да идва чак тук.

— Аз съм негов баща, Кийт. — Пистолетът беше изщракал. Резервоарът беше пълен. — Ето ти една добра причина.

Едва тогава Нейтън погледна по-внимателно своя тъст. Той бе малко блед и изглеждаше изморен. „Вероятно остава до късно, за да си брои парите“, помисли си Нейт, докато влизаше да плати на касата. През прозореца виждаше, че Кийт го гледа.

Нейтън нямаше представа защо тъстът му не го харесваше никак. Наистина, не се разбираха с баща му, но това не беше чак толкова странно. Нейт също не се разбираше с баща си. А и Кийт нямаше нищо против него в начало на връзката им с дъщеря му. Или просто си беше прехапвал езика с надеждата, че романсът им бързо ще приключи.

За съжаление, колкото по-добре вървяха нещата между Нейтън и Джаки, толкова повече се влошаваха отношенията им с Кийт. С наближаването на сватбата двамата почти не си говореха. Кийт дори се беше опитал да убеди Джаки да не се омъжва за него, при това неведнъж, както Нейт научи по-късно, когато съпругата му му го изкрещя в лицето.

Сватбата обаче не беше отменена, въпреки неодобрението на Кийт. По-късно той отдели една част от огромния си имот и го предложи на младоженците в знак на помирение. Тази сравнително малка ивица земя, която граничеше с владенията на семейство Брайт, беше неговият подарък за тях. По думите му имотът трябваше да е началната точка на участието им в семейната ферма „Кираби Стейшън“. Кийт обеща, че ако разработят земята и започнат да печелят добре от нея, ще им продаде още след време.

Нейтън имаше своите съмнения относно този имот, но не ги изказа на глас. Ивицата земя от другата страна на оградата никога не му бе харесвала, но Джаки много се вълнуваше, затова си замълча. Тя го окуражи да налее много средства в нея, за да положи началото на едно семейно начинание, което да им осигури бъдещето. Нейтън беше наследил една трета от „Бърли Даунс“, когато баща му почина, и скоро след това продаде половината от своя дял на Камерън.

Новата земя, с която се сдоби сега, погълна парите с невероятна скорост. Джаки не разбираше това. Тя искаше от него да продаде целия си дял от „Бърли Даунс“. Да го инвестира. Да работи по-здраво. Щом баща ѝ можеше да направи добри пари от своя имот, защо Нейтън да не можеше? Но той отказа да продаде останалото му наследство и това бе първият им сериозен скандал като семейство.

Джаки отиде при родителите си за няколко дни. Когато се върна, Нейтън ѝ каза, че според него земята, която Кийт им бе дал, не става за нищо. Това беше вторият им сериозен скандал. Джаки веднага се качи в джипа си и замина при родителите си за още няколко дни. Докато я наблюдаваше как се отдалечава от скапания им имот, Нейтън осъзна, че Кийт беше целял точно това.

Гумите на джипа минаха през една неравност и Нейтън си каза, че трябва да се съсредоточи в шофирането. Теренът не беше равен, а и той не беше свикнал да кара автомобила на Камерън. Последното, което му трябваше сега, бе да затъне в пясъка. Хари отново намали скоростта. Той беше спирал още два пъти преди това и всеки път слизаше, за да разгледа земята около оградата, или се завърташе в кръг, за да огледа околността.

— Какво си мисли, че ще види на гроба? — попита Зандър, когато плочата най-сетне изникна пред очите им.

— Не знам — отвърна Нейтън. — Но той познава Кам, откакто се е родил. Може би иска лично да види мястото.

— Може би. — Синът му не звучеше особено убеден.

Нейтън преживя раздялата със Зандър по-тежко, отколкото очакваше, преди Джаки да си тръгне завинаги. Тя го беше заплашвала от толкова дълго време, че той почти изпита облекчение, когато това се случи. Казваше му, че ѝ е писнало. Наричаше го скапан съпруг, скапан баща, скапан глава на семейството. Не пропускаше възможност да му го напомни. Нейтън нямаше против да се раздели с нея, но раздялата със Зандър беше като физически удар.

По онова време постоянно разглеждаше снимки. Търсеше усмивката на сина си, малките му ръчички и гъстата му коса, която вече бе започнала да се начупва. Липсваше му плачът на малкия — наподобяващ загряващ двигател — който го будеше нощем. Когато Зандър беше бебе, Нейтън сядаше до креватчето му в тъмното и му свиреше тихичко на китара. Това беше едно от малкото неща, които успокояваха детето, и Нейтън се изненада, когато Джаки му каза, че така повече го дразни, отколкото да му помага.

Нейтън отказваше да се кара с нея пред Зандър. Момченцето нямаше вина, че родителите му не се разбират. Понякога Нейтън допускаше, че вината не е изцяло на Джаки. Последните няколко години от брака им бяха трудни — те ту живееха заедно, ту се разделяха — и откакто Джаки си беше заминала, той започна да се чувства по-добре. Особено в моменти като онзи с красивата холандска барманка в багажника на джипа си. Но Зандър постоянно му липсваше.

Понякога Нейтън се питаше какво щеше да стане в онзи ден, ако не беше обърнал внимание на Кийт на бензиностанцията, ако се бе качил в джипа си и бе потеглил направо към къщи. Можеше да се ръкува с тъста си, преди да си тръгне — можеше дори да му вкара едно кроше в мутрата — и нещата пак щяха да са по-добре в дългосрочен план, отколкото бяха сега.

Нейтън не направи нито едното, нито другото. Той плати горивото и на излизане Кийт се провикна след него:

— Трябва да си наясно, Нейтън, че двамата с Кати ще платим за адвокатите на Джаки.

— Глупости. — Той се спря на метри от джипа си.

— Ще го направим.

— Не се съмнявам. — Нейтън се извърна и се приближи към тъста си. — Имам предвид, че правиш глупости, като си пъхаш носа, където не ти е работа.

— Смятаме, че си неразумен…

— Аз ли?

— … и искаме да сме сигурни, че Джаки ще има добри адвокати. Както и Зандър.

— Зандър си е добре, приятелю. Няма нужда от твоята помощ. Детето има нужда да вижда баща си от време на време — това му трябва.

— Нейтън…

— Ако проклетата ти дъщеря…

— Я внимавай как говориш! — Кийт като че ли не можеше да си поеме въздух.

— Не, ти внимавай. Ако проклетата ти дъщеря получи това, което иска, аз изобщо няма да виждам сина си.

Тъстът му не отговори, но мислите му бяха изписани на лицето му толкова ясно, сякаш ги беше изрекъл на глас. Да, точно така, в идеалния случай.

Нейтън изпита страх. Очакваше, че ще се съпротивляват на условията му за попечителство, но не и че ще стигнат толкова далеч. Не можеха да му забранят да вижда сина си, нали? Мислеше, че не е възможно, но все пак джобовете на Кийт бяха много дълбоки.

Нейт пристъпи към него и размаха пръст пред очите му. Тогава забеляза, че Кайли, касиерката на бензиностанцията, ги наблюдава през прозореца. По-късно жената не се поколеба да каже, че Нейтън се е държал агресивно. Точно в онзи момент обаче на него не му пукаше.

— Кийт, приятелю — заговори му спокойно и въздържано Нейтън, — слушай ме много внимателно, защото това ще е най-честото нещо, което ще чуваш през тази година. Това, че можеш да купиш и продадеш всяка проклета крава в района, не означава, че можеш да ме държиш настрана от Зандър.

— Такова е желанието на Джаки.

— Животът понякога е труден. Джаки ще трябва да се примири с това.

Кийт поклати ключовете си може би малко нервно.

— Не и ако зависи от мен. Ако беше по-добър съпруг и баща, нямаше да сме в това положение.

— Ей, приятел, няма нищо на този свят, което може да направи тази жена щастлива. Навярно, ако не ѝ шепнеше постоянно в ухото какъв неудачник съм, сигурно нямаше да си тръгне.

— Мислиш, че вината е моя, че се вразуми? Положих много усилия с теб, Нейтън. Дадох ти онази земя, нали? Дадох ти шанс!

Нейт се засмя.

— Да, добре, продължавай да си го повтаряш. Нямах никакъв шанс с онази земя и ти го знаеш. Искаше да се проваля и Джаки да го види. Желанието ти се сбъдна, приятел. Добра работа свърши. Но няма да ми отнемете сина.

— Ще видим.

— Сериозно ли твърдиш, че ще си щастлив, ако изоставя детето си? Смяташ ли, че така ще е по-добре?

— Честно ли ме питаш? Да. Не мисля, че е добре за Джаки и Зандър да са около човек като теб.

— Защо? — Под гнева на Нейтън се беше спотаило искрено любопитство. — Какво толкова не ми харесваш? Та ти дори не се опита да ме опознаеш, Кийт.

— Познавам хората като теб — отвърна тъстът му. — През целия си живот живея в пустошта и знам какво вирее тук. Знам какво правят мъжете като теб.

— Какво искаш да кажеш?

Кийт отвори вратата на джипа си.

— Това е загуба на време. Няма смисъл да говорим. Трябва да вървя.

— Почакай. За кого говориш? Имаш предвид баща ми ли?

— Например.

— Ей! Я чакай! — Нейтън протегна ръка и сграбчи вратата, за да попречи на тъста си да влезе. Той беше много по-едър от него. — Не е честно.

— Сигурен ли си? — Кийт погледна многозначително към ръката му, докато Нейтън не я свали бавно.

Тъстът му поклати глава и се качи в джипа си. После свали прозореца.

— Не се обаждай повече на Джаки. Ще си говорите чрез адвокатите.

— За бога, Кийт! — Нейтън се надвеси над прозореца.

Кайли продължаваше да наблюдава случващото се и нямаше да пропусне да спомене и този момент по-късно.

— Това е между мен и Джаки. Дръж парите си далеч от нас! Чуваш ли ме? Не искам да се бъркаш в семейството ми!

— Не, Нейтън — засмя се тъстът му. — Ти си този, който не чува. Ще продължа да подписвам чековете на адвокатите, докато е необходимо. Джаки и Зандър не са твоето семейство, те са мои и ще се уверя, че ще имат добър живот. Така че ти ме чуй. Не ми дреме какво искаш. Дреме ми само за това, което искаме аз и Джаки.

— И какво точно искате?

— Не се доближавай до мен и семейството ми.

Нейтън можеше да се протегне през прозореца и да му счупи носа. До ден-днешен се чудеше дали не трябваше да го направи. Поне всичко щеше да е минало-заминало доста отдавна. Междувременно обаче, докато тази сцена се разиграваше, се сети за Илзе. Кийт бе успял донякъде да развали магията от предишната вечер, но само за миг тъстът му не му се струваше толкова важен. Той и парите му не можеха да влияят на всичко.

Нейтън си наложи да си поеме дълго и дълбоко въздух. Без повече приказки и толкова спокоен, колкото не е бил през целия си живот, отиде до джипа си и потегли.

Нейтън паркира по-далеч от гроба и Хари. Мястото изглеждаше още по-самотно от вчера. Този път и Бъб слезе от джипа и последва Хари до надгробната плоча. Застанаха рамо до рамо. Пясъкът и вятърът бяха изравнили земята точно както очакваше Нейтън. Трудно му беше да си представи, че Камерън е лежал там. През предното стъкло на колата си наблюдаваше как Бъб казва нещо и Хари леко се намръщва.

Нейтън се обърна към Зандър.

— Искаш ли да слезеш?

— Не. — Младежът не гледаше към мястото, на което вчера беше тялото на Камерън. — А ти?

— Не. — Двамата останаха в джипа сред миризмата на развалена храна от багажника.

Нейтън забеляза скъпия джип от километри. Беше си тръгнал от бензиностанцията, стиснал здраво волана с ръце, а думите на Кийт още кънтяха в ушите му. Илзе и изминалата вечер бяха някак си далечни, чувстваше се изнервен и раздразнен. Имаше намерение да се прибере направо у дома, но усещаше как липсата на сън започва да му се отразява, а това никога не вещае нещо добро на пътя. Преди да продължи, се отби в пекарната, за да си купи кафе. Все още се чувстваше изморен, но докато седеше в джипа си, отпиваше от топлата напитка и си мислеше за причината да не спи снощи, усмивката започна да се възвръща на лицето му.

Нейтън тръгна двайсет минути по-късно и се отдалечи на половин час път от града, когато забеляза джипа, паркиран под ъгъл на чакъления път. Навярно дори не беше паркиран, а просто спрян — наполовина на пътя, наполовина извън него. Нейтън разпозна автомобила много преди да види подпряната на капака му фигура.

По-късно осъзна, че вероятно беше разполагал с три-четири минути, за да вземе решение какво да прави. Откъдето и да го погледнеше, не му се налагаше да решава на мига. Решението беше премислено и направи ситуацията още по-ужасна.

Фактите бяха налице. Нейтън беше видял джипа на Кийт, паркиран под ъгъл, а след това и самия Кийт. Тъстът му размахваше едната си ръка, а с другата се беше хванал за сърцето. На лицето му се изписа разочарование, когато видя, че зад волана е зет му. Въпреки това — леко приведен надве — помаха втори път. Беше вдигнал едната си ръка, а другата бе допрял близо до джоба, в който си държеше парите. В първия момент Нейтън натисна спирачките, без да се замисли, но после ги отпусна. Представи си, че синът му живее на хиляда километра от него, както му бяха обещали, и усети тежест в гърдите и прилив на кръв в главата. Някъде под всичко това отново чу думите на Кийт.

Не се доближавай до мен и семейството ми.

— Както кажеш, приятелю — рече на глас Нейтън и мина покрай него, без да спре.

Глава 11

Не че на някого му пукаше, но за протокола трябваше да се отбележи, че скоро съвестта на Нейтън се беше обадила. Той обърна колата след трийсет минути и след час беше вече при джипа на Кийт. Автомобилът все още беше там, спрян под странен ъгъл, но от тъста му нямаше и следа. Нейтън се почувства ужасно и се обади по радиото. Трябваше да почака доста дълго, докато му отговорят. Най-сетне разбра, че една линейка откарала Кийт.

— Той добре ли е? — попита Нейтън. Отново трябваше да почака. Статичният шум продължи цяла минута.

— Прекалено е късно, приятелю — отговори гласът най-накрая.

Нейт вероятно познаваше човека, който му говореше, но в момента не се сещаше кой може да е.

— Прекалено е късно за Кийт? Мамка му, сериозно ли?

— Не. Прекалено е късно за теб да се преструваш, че ти пука. Той ни разказа, че си го зарязал.

След тези думи радиото му замлъкна.

Нейтън погледна Зандър, който наблюдаваше Бъб и Хари до гроба на работника. Брат му стоеше с гръб към тях, а възрастният мъж беше клекнал до надгробната плоча и разглеждаше каквото бе останало от малката дупка в основата ѝ. Дълго време не помръдна. Най-накрая стана и огледа земята във всички посоки. Нейтън не си направи труда да последва примера му. Знаеше какво има там. Безброй километри пустош.

Кийт беше получил удар. Едва не умря. Едва. Но оцеля, и то не благодарение на Нейтън. Дори докато чукаше на вратата на смъртта в линейката, тъстът му намери достатъчно сили да си свали кислородната маска от устата и да разкаже на спасителите си, че зет му го е зарязал. Беше го оставил да умре.

Някакъв шофьор на камион го намерил петнайсет минути след като Нейтън си беше тръгнал. Всички казваха, че е извадил невероятен късмет. Шансът някой да мине по пътя бил едно на хиляда. Случката се разнесе из района като пясъчна буря. Отвращението и подозрението можеха да се усетят във въздуха. Да зарежеш някого на това място, не беше просто въпрос на обноски, а на живот и смърт, и то буквално. С тази своя постъпка Нейтън беше сторил немислимото и настрои срещу себе си целия град — бели, туземци, стари, млади, дългогодишни съперници, добри приятели. Трийсетгодишни вражди останаха настрана, за да се обсъжда престъплението му.

Цялото население на Баламара беше непоколебимо относно подобно деяние. Да оставиш човек на милостта на тази жестока природа, беше нещо невъобразимо и напълно непростимо. И ако Нейтън Брайт, роден и израснал в пустошта, не разбираше това, то тогава той нямаше място в тази изолирана общност.

Нейтън се извинява искрено доста дълго време. Същото правеха Хари и Лиз от негово име, а не след дълго и Камерън. Джаки му се разкрещя по телефона от Бризбейн, а след като му затвори, позвъни на адвокатите си. Поне беше говорила с него. Тя беше една от малкото, които го сториха.

Общността бързо беше раздала правосъдие. Проведоха едно кошмарно събрание, на което Нейтън се изправи пред шейсет чифта обвинителни очи и прочете предварително подготвена реч, с която искаше да се извини. Беше изнервен и дори на него думите му му се струваха странни и изпразнени от съдържание. Опита се да обясни за борбата за попечителство и напрежението, на което беше подложен. Но в очите на хората това не го извиняваше. Независимо колко зле се чувстваш, дори да си на прага на смъртта, пак се очакваше да спреш и да помогнеш. Нямаше никакво извинение за постъпката му. Това само доказваше, че опасенията на Джаки във връзка с попечителството бяха основателни. По-късно адвокатите ѝ взеха препис от изреченото от Нейтън и го използваха срещу него.

Самата Джаки си беше направила труда да напише имейл — до ден-днешен Нейт усещаше как го изпълва ярост всеки път, щом си помислеше за това — който майка ѝ прочете пред присъстващите на събранието с треперещ глас, като наблегна на сериозните последствия, които бездействието на Нейтън беше причинило на семейството им. Хората приеха изключително добре думите ѝ. Нейтън забеляза, че дори брат му Бъб кима съчувствено.

В разгара на срещата се чуха и някои разпалени предложения като това сержант Маккена да го обвини в опит за предумишлено убийство, но за щастие, не пожънаха успех. Вместо това всички обърнаха гръб на Нейтън и го изключиха от редиците си. Като някакво раково образувание, той беше изрязан от общността, която щеше да се лекува без него.

Незабавно му забраниха достъп до всяко публично заведение в града. По-късно бензиностанцията и пощата се съгласиха да го обслужват по нареждане на Глен, но трансакциите му се осъществяваха, без някой да го погледне в очите. Не след дълго зложелатели започнаха да шепнат в ушите на постоянните му работници и те един по един подадоха молба за напускане. Нейтън беше принуден да предлага по-високи надници за по-нискоквалифициран труд, но пак не можеше да си намери хора. Нямаше как да се справи с всичкия добитък съвсем сам, затова трябваше да намали бройката му. Доставчиците, с които обикновено работеше, не отговаряха на обажданията му, докато най-накрая не признаха, че са ги заплашвали с бойкот, ако работят с него. Не че без заплахи щяха да му доставят. Що за боклук оставяше един човек да умре? Нейтън се принуди да работи с по-далечни доставчици и да плаща много повече за много по-малко.

Една сутрин, няколко месеца след случилото се, той се събуди от странната тишина в имота си. Лежеше в леглото си разтревожен и неспокоен, когато осъзна причината. Беше останал напълно сам. Нямаше никакъв персонал. Не се чуваше нищо друго, освен статичния шум по радиото. Тогава се загледа в тавана. Нямаше жива душа в радиус от няколко часа път. Нейтън беше изключен от всякаква човешка общност и останал без каквато и да било котва.

Зандър не гледаше към гроба; вместо това ровеше в жабката на Камерън. Двете ченгета я бяха претърсили, но Нейтън не я отвори. Изглеждаше добре подредена и практично организирана. „Като по-голямата част от имота, който беше под постоянните грижи на Кам“, помисли си той с лека горчивина.

— Има ли нещо интересно там?

— Не. — Синът му поклати глава. — Но сякаш е имал намерение да отиде до комуникационната кула. Има ръководство за ремонт.

— Така ли? — Нейтън се протегна и го взе. Превъртя го в ръката си. — Сигурно е било за заблуда — никой да не разбере, че смята да дойде тук?

— Възможно е — съгласи се Зандър. — Но има доста информация в него. Разпечатал си е някои инструкции и е подчертал цялото оборудване, което е взел.

Нейтън се намръщи.

— Може би си е променил решението по пътя?

Синът му не отговори, а само сви рамене и погледна към Хари и Бъб.

Нейтън се опита да се обади на Илзе, но беше минало много време. Страхуваше се какво може да е чула и защото не знаеше какво да ѝ каже. Не вярвай, че съм чак толкова лош човек, колкото ме изкарват. Но защо да не вярва? Това беше самата истина.

Потърси я на онова ужасно събрание и изпита едновременно облекчение и разочарование, че не я срещна там. Когато най-накрая събра достатъчно смелост, за да позвъни в кръчмата по време на смяната ѝ през уикенда, вече бяха минали няколко седмици. Отговори му управителят. Той разпозна гласа му и му се закани, че ако го види или чуе отново, изобщо нямало да си прави труда да звъни в полицията, за да разрешат проблема, ако Нейтън схващал намека му.

Нейт го схвана, но въпреки това отиде до града на следващата седмица, на по-следващата също. Опита се да разбере коя от вратите в общежитието е на Илзе и когато научи, пъхна бележка под нея. Така и не разбра дали я е получила. Не му каза нищо. Нейтън паркира под една сянка на пътя, за да наблюдава светлините на кръчмата от безопасно разстояние. Не можеше да влезе вътре, но не можеше и да стои настрана.

През следващите няколко години продължи да го прави може би веднъж на всеки шест месеца. Просто му се искаше да чува други гласове, различни от своя собствен. Спираше джипа в тъмното и слушаше разговорите и музиката, които се носеха от кръчмата. Сега вече не го правеше. От онзи инцидент беше изминало почти десетилетие; Нейтън не знаеше кого ще завари вътре и дали изобщо някой щеше да го познае. Подозираше обаче, че помнеха името му. Явно историята му се предаваше от уста на уста. Беше се превърнал в предупреждение как не бива да се постъпва.

Една вечер, скоро след случилото се, Нейтън беше видял Камерън и Бъб да излизат от кръчмата. Смееха се и се ръкуваха със същите хора, които го презираха. Откакто гръмна скандалът, Нейтън стоеше настрана от братята си, доколкото му беше възможно. Макар че те не го бяха изрекли на глас, знаеше, че постъпката му опетнява и тях. Сам странеше, за да не го молят те да го прави.

Нейтън ги беше видял в онази вечер пред кръчмата и първоначалното му разочарование от предателството бавно се беше превърнало в предпазлив оптимизъм. Само че разговорът, който очакваше с брат си Кам — „Ела в града, приятелю, оправих нещата. Обясних на всички какво се е случило. Те знаят, че съжаляваш“ — така и не се състоя. Седмица по-късно, когато Нейтън дойде отново до кръчмата, видя това, което осъзна, че е очаквал през цялото време.

Илзе се появи под светлината на единствената улична лампа в края на смяната си. Той беше сложил ръка на дръжката на вратата, за да излезе и да ѝ предложи жалкото си извинение, но тогава се появиха управителят и двама работници, които разговаряха помежду си, докато Илзе заключваше заведението. Изчакаха я на улицата, а на Нейтън не му остана друго, освен да я изпрати с поглед, докато съжалението и болката кипяха у него. След този случай реши да преглътне гордостта си и да помоли Камерън да каже някоя добра дума за него в кръчмата.

— Почти не стъпвам там, приятелю — отвърна брат му. Ако се съдеше по гласа му, сякаш се мръщеше. — Понякога ходя заради Бъб, за да е сред хора.

— Моля те, Кам. Попитай ги дали може да се върна. Има едно момиче. Много е симпатично. Работи на бара. — Той заговори на език, който брат му да разбере.

Камерън се засмя.

— О, да, виждал съм я. Хубава е.

— Аха. Слушай, ще попиташ ли? Ще провериш ли дали ще ме приемат обратно? — Нейтън затаи дъх, докато чакаше Кам да му отговори.

— Съжалявам, приятелю. Още е рано. Нищо не мога да направя, не те искат там.

Нейтън затвори телефона. След това не разговаря с брат си цели три месеца.

Зандър върна ръководството в жабката и се размърда на седалката си. Нейтън виждаше, че му е дошло в повече и няма търпение да си тръгнат. Самият той се чувстваше по същия начин. Зачуди се дали вече да не потеглят, но не му се искаше да оставя Хари и Бъб сами до гроба. Те бяха навели глави и си говореха, но не можеше да ги чуе.

— Ще тръгнем след минута — каза Нейтън и Зандър кимна.

Беше благодарен, че синът му така и не бе заобичал особено много дядо си. Веднага след като порасна достатъчно, Джаки побърза да му разкаже своята версия на случилото се. Нейтън също не се удържа и му изложи своята. Веднага осъзна, че не трябваше да го прави, защото тя не го караше да изглежда кой знае колко по-добре. Във всеки случай Кийт вече беше мъртъв. Той беше получил втори удар — четири години след първия — който не беше по вина на Нейтън, но и не бе основание за опрощение. Вдовицата на Кийт се беше преместила в Бризбейн, за да е по-близо до Джаки и Зандър, и сега живееше в старчески дом. Известно време Нейтън се надяваше със смъртта на Кийт да приключи и неговото изгнание, но явно нещата се бяха влошили още повече. Като потърпевш, тъстът му беше единственият, който можеше да сложи край на наказанието му. Вече и това не можеше да направи.

В началото всеки ден си повтаряше, че всичко ще отшуми. Близо десет години по-късно още чакаше това да се случи. Вече не го мислеше толкова често, даже съвсем не го мислеше. През по-голямата част от времето се чудеше какво би станало, ако нещата се бяха развили по различен начин. Какво щеше да стане, ако Кийт наистина беше умрял на пътя през онзи ден? Какво щеше да стане, ако бе проявил проклетото благоприличие тихичко да се строполи, притиснал ръка до сърцето си, и да замлъкне завинаги?

Нейтън видя през предното стъкло на джипа как Хари подритва с върха на обувката си пръстта до гроба.

Ако Кийт не беше наоколо постоянно да му подлива вода, нещата щяха да се развият по съвсем друг начин за Нейтън. Мъртвите не говорят и никой нямаше да научи какво е направил. Щеше да е свободен и с чисто име.

Най-накрая Хари каза нещо на Бъб и той кимна. Двамата обърнаха гръб на гроба и тръгнаха към джипа. Запалиха двигателя, Нейтън също завъртя ключа и погледна за последен път мястото, където намериха Камерън.

Мъртвите не говорят.

Но сега, когато мина покрай гроба, тази идея леко се промени и се превърна в нещо странно и непознато. А после се настани в най-мрачното кътче на съзнанието му и го изпълни с неудобство.

Гумите се разтресоха над един неравен участък, когато потегли. Не се обърна назад, гледаше само напред. Неволно спря поглед на джипа отпред. По-конкретно на силуетите на двамата мъже, както и върху огледалото за обратно виждане — там видя две очи. Хари го гледаше.

Глава 12

Дори от разстояние, Нейтън забеляза реакцията на майка си, когато той се появи на алеята с джипа на Камерън. Лиз седеше под дървото до гроба на мъртвия си съпруг и застина при звука на двигателя. Понечи да стане, но отново се отпусна надолу, когато видя, че не Кам, а Нейт слезе от колата.

Той паркира до автомобила на Хари. Не видя следа нито от него, нито от Бъб. Нейтън беше изостанал толкова много от тях, че ги бе изгубил от поглед.

— Ще отида да поговоря с баба ти — каза на Зандър и слезе от джипа.

— Няма проблем. Аз ще съм в стаята си. — Синът му тръгна към къщата, сякаш беше намислил нещо.

Нейтън го изпрати с поглед и отиде при Лиз. Дъфи седеше в краката ѝ.

— Какво каза Глен? — Майка му вдигна поглед. Пак беше плакала.

— Ще ти се обади. Изпраща съболезнованията си.

— Съболезнованията му съдържат ли някакви отговори?

— Не. — Нейтън седна от дясната страна на майка си, защото с лявото ухо тя чуваше слабо. Дъфи се премести до него и отпусна глава на коляното му.

Лиз протегна ръка и Нейт я пое. Видя един стар белег, избледнял с годините. Не му обърна внимание, както обикновено, и погледна новия, който беше разцъфнал отдолу — червен и пресен. Нямаше нужда да пита, защото знаеше, че ѝ бяха отстранили ракови клетки по кожата. Всички имаха такива белези — кой повече, кой по-малко. Всеки бял възрастен в района. Когато в града пристигнеше специалист, винаги се образуваше опашка — хората чакаха реда си, за да им бъдат изрязани или изгорени засегнатите участъци по кожата. И започваха да се надяват, че всичко ще е наред до следващия преглед. Нейтън имаше доста такива белези.

— Това наред ли е? — попита той и посочи белега.

— Така мисля, засега. — Лиз обърна ръката си, за да скрие белега от погледа му. — Но никой не знае.

Някъде наблизо започна да вие динго и двамата се обърнаха по посока на звука.

— Навъртат се наоколо от известно време — каза Лиз. — Стават все по-смели.

Нейтън се поколеба.

— Искаш ли да се опитам да ги довърша?

— Бъб ще се оправи. На него му харесва. Заради парите — добави бързо тя. Съветът плащаше по трийсет долара за всеки скалп на динго, занесен в полицията, където Глен ги броеше и попълваше нужната документация.

Лиз въздъхна.

— Мислиш ли, че Бъб е добре?

Нейтън си спомни как брат му стоеше в тъмнината и препикаваше едно от местата за гробове снощи.

— Не знам. Бъб си е Бъб.

— Не ти ли изглежда по-зле?

— Честно казано, ми се струва същият.

Майка му погледна земята до гроба на Карл.

— Никога не съм предполагала, че Камерън ще бъде погребан тук. Не мога да спра да мисля за някои неща. Какво е трябвало да направя по друг начин.

— Не си го причинявай. Нищо нямаше да се промени.

— Това някак си е още по-зле — поклати глава Лиз. — Ще ми се да не бях отишла да яздя през онази последна сутрин. Но някой трябваше да разходи коня на Софи. Той я хвърли, каза ли ти?

— Спомена, че е паднала.

— Не бях сигурна дали вината е нейна, или на коня. Софи продължава да се подготвя за конните надбягвания тази година, но ще има проблеми, ако не може да го контролира. Помислих си, че трябва да го проверя на по-дълго разстояние, но може би ако не бях излязла… — Майка му млъкна. В очите ѝ имаше сълзи. — Може би трябваше да поговоря сериозно с Камерън. Помниш ли какво си казахте последния път?

Нейтън се опита да си спомни.

— Вероятно, че трябва да поправим някои неща.

— Така ли?

Той видя изражението ѝ и едва не се засмя заради грешката, която бе допуснала.

— Не, нямах това предвид. Някои практически неща. Поправянето на оградите, разделянето на разходите.

— О, разбира се. — Лиз заби поглед в земята. — Стив се обади от клиниката. Ако при аутопсията не открият друга причина за смъртта, освен обезводняване, ще освободят тялото след два дни. Можем да го погребем в сряда.

— На Бъдни вечер? Толкова скоро?

— Или тогава, или трябва да чакаме до Нова година. Илзе ме остави аз да реша, затова им казах, че ще е на Бъдни вечер. Помислих, че ще е по-добре да приключваме. — Лиз извърна подутите си очи към къщата и прозорците на момичетата. — Правилно ли постъпих според теб?

— Да. В случая така е най-добре.

— Тогава ще уведомя съседите.

— Ще дойдат ли? Точно преди Коледа?

— Разбира се, че ще дойдат. — В гласа на Лиз се усещаше остра нотка.

Нейтън не се съмняваше в това. Хората харесваха Камерън, но дори да не беше така, щяха да дойдат на погребението му от уважение, каквото проявяваха към всеки мъртъв. Погребенията бяха сред малкото събития, които можеха да накарат майка му да напусне фермата. Повечето бяха на местни хора, които живееха на един ден път с автомобил, но само преди няколко месеца беше летяла чак до Виктория, за да погребе брат си.

Нейтън не ѝ бе обърнал голямо внимание, когато му се обади, че чичо му се е споминал. Малкълм Дикън, починал от сърдечен пристъп, беше на седемдесет и една години. Нейтън не можеше да се престори, че му пука. Дори не го познаваше. Беше го срещал само веднъж, преди повече от двайсет години, на погребението на собствената му дъщеря. Тримата братя отидоха, защото Лиз ги накара.

— Тя е ваша братовчедка — каза майка им тогава и явно това бе напълно достатъчно.

Карл категорично отказа да ги придружи и остана изумен, че съпругата му не размисли заради него. Лиз и момчетата се качиха на дълъг полет, а после дълги часове пътуваха с кола, за да стигнат до Кивара — някакъв скапан град в глухия край на Виктория, за който Нейтън дори не беше чувал. Още с пристигането им Нейт разбра защо майка му се бе махнала оттам още на осемнайсетия си рожден ден. Градът беше по-голям от Баламара, но в него имаше нещо странно. Мекушавите му жители не правеха нищо друго, освен да се оплакват от времето, докато братята Брайт се разхождаха наоколо по дълги ръкави и се наслаждаваха на хладината.

Четиримата присъстваха на служба в памет на едно момиче, което не познаваха, заобиколени от хора, които никога не бяха виждали. Нейтън знаеше, че братовчедка му е починала на седемнайсет — тя бе само с няколко години по-малка от него — но осъзна колко крехка е тази възраст едва когато видя ковчега ѝ. Пред него седяха две момчета и едно момиче, приблизително на възрастта на покойната. Бяха ококорили невярващо очи. Осемгодишният Бъб пък плака така, сякаш познаваше братовчедка си.

След службата Нейтън, Камерън и Бъб се отделиха на страна, докато майка им разговаряше ледено с брат си за първи път от толкова години насам. Някакъв техен далечен братовчед се размотаваше наоколо през цялото време, като не спираше да се взира в тях с изцъклените очи на алкохолик. Имаше вид на пълен тъпак и Нейтън се радваше, че стои далеч от тях. По-късно глупакът обиди Бъб, затова Нейт и Кам го приклещиха в тоалетната и го сплашиха. Само малко — все пак бяха на погребение и не можеше да се държат като животни — колкото да му държи влага до следващия път. На тръгване майка им поклати глава и измърмори нещо под нос.

— Какво каза? — попита я Нейтън.

— Нищо. Просто трябваше да се отнесем с по-голямо уважение към бедното момиче.

Отпътуваха веднага след края на церемонията. Очевидно Лиз нямаше желание да остава дори една вечер сред хората, с които беше израснала.

Онази година като че ли бе минала под знака на смъртта. След месец извадиха бащата на Нейтън от металните останки на джипа му и го погребаха в дъното на двора си.

След това Лиз повече не се качи на самолет, допреди три месеца, когато заяви, че ще отиде на погребението на брат си. Нейтън остана като ударен от гръм. Той беше изпитал някакво смътно облекчение от смъртта на чичо си и предполагаше, че майка му се бе почувствала по същия начин.

— Защо ще ходиш, за бога? — попита Нейтън.

— Той ми е брат.

— Да, но… — подхвана отново, без да знае как да продължи.

Лиз знаеше за положението на чичо му също толкова, колкото и самият Нейтън. Ако трябваше да бъде честен, смяташе, че сърдечният пристъп го беше довършил, преди съдебната система да го залови.

Не че подробностите имаха някакво значение за Джаки, но тя ликуваше, когато разбра в какво бе обвинен чичо му. И се опита да се възползва от отворилата ѝ се възможност да не пуска Зандър на уговорените посещения с баща му, като се позоваваше на разследването, което течеше, неподходящия пример, който даваше чичото, и други подобни глупости. Нейтън беше принуден да плати трицифрена сума на адвоката си, за да напомни с писмо от шест изречения на Джаки, че трябва да се съобразява с наложените от съда задължения. Така че чичо му можеше да е мъртъв, но това се беше отразило добре на Нейт.

Лиз обаче беше твърдо решена да отиде на погребението, а Нейтън се страхуваше да я остави да пътува сама. Дълго обмисля как да постъпи и накрая, макар и неохотно, ѝ предложи да я придружи. Лиз обаче отговори, че Камерън също поискал да пътува с нея, но тя и на него отказала.

— За бога! — беше добавила Лиз. — Мал не си струваше един самолетен билет, камо ли пък два. Още преди не си струваше, камо ли пък сега.

Последва дълъг спор и накрая все пак Хари я придружи.

— Как беше? — попита го Нейтън по-късно.

— Спокойно — отвърна Хари.

— Много хора ли дойдоха?

— Може да се каже, че бяхме само ние. Но дойдоха две ченгета.

— Официално?

— Не мисля. Единият беше местен, от Кивара. Дружелюбен тип, но в отпуск. Беше малко… — Хари махна с ръка. — … повреден. Имаше още един, висок тип, който каза, че навремето живеел наблизо, но сега се бил установил в Мелбърн. Не каза почти нищо друго, но сякаш беше разгневен от цялата тази история. Мисля, че ченгетата бяха там предимно за да се уверят, че старото копеле наистина е мъртво.

Нейтън подозираше, че майка му отиде поради същата причина.

Сега се сети за Хари и за случката по-рано — възрастният мъж веднага беше намерил скрития път между скалите.

— Кам не е ли споменавал какво го тревожи? — попита майка си той. — Някакви дребни проблеми? С Хари? Или с Бъб?

— Не мисля. Както сам каза, Бъб си е Бъб.

— А с Хари?

Лиз се намръщи.

— Доколкото виждам, всичко с него е наред. Защо?

— Не знам. Нищо конкретно. Просто Хари каза, че Кам може да е бил под напрежение. Зачудих се…

— Какво?

— Не знам. Дали не са се скарали или нещо такова.

— Поне аз не съм чула подобно нещо. — Майка му се намръщи още повече. — Хари е добър човек. Грижи се за семейството ни.

— Знам.

— Тук е още отпреди да се родиш. И винаги е постъпвал почтено с нас, не мислиш ли?

— Да, така е.

— Какво искаш да кажеш тогава?

— Нищо. Забрави.

Настъпи кратко мълчание.

— Добре — отвърна Лиз, но Нейтън видя, че погледът ѝ се стрелна към джипа на Хари.

— Слушай, какво ще стане с дяла от имота на Кам? — попита той, за да смени темата. Думите му прозвучаха по-грубо, отколкото му се искаше, но майка му като че ли не обърна внимание на това.

— Илзе ще наследи всичко. — В гласа ѝ се усещаше известна резервираност. — Не знам как ще се оправи с всекидневните задължения. Ще трябва да решим кой ще управлява фермата в дългосрочен план.

Тя млъкна за момент, сякаш очакваше Нейтън да ѝ предложи някакво решение.

— Предполагам, че можем да наемем управител — продължи Лиз, когато той не го стори.

— Значи няма да е Бъб?

— Не — побърза да отговори майка му. — Ще питам Хари какво е неговото мнение, но лично аз не мисля, че Бъб е подходящ. Двамата с Илзе обаче гледайте да го включвате във всякакви разговори по темата, чу ли?

— Да, разбира се. — Нейтън видя подпрения на къщата велосипед. — Как са момичетата днес? Сутринта изглеждаха малко… — Опита се да намери подходяща дума, но не успя. — Странни.

— Само Бог знае. Трудно ми е да преценя за Софи, но Ло го приема тежко. Тя беше превъзбудена и преди това да се случи. Смята, че къщата е обсебена.

— От какво?

— Не знам. Навярно от работника. Той е обичайният заподозрян наоколо. Всички минахте през тази фаза като деца.

Вятърът задуха в равнината и Нейтън видя спиралата от прах, която се вдигна от земята. Приличаше на привидение.

— Не е трудно да разбера защо внучката ми си мисли така. — Лиз проследи погледа му. — Когато дойдох да живея тук, имаше един работник — истински, жив работник — който твърдеше, че целият район е обитаван от мъртвите деца на заселниците. Онези, които са умрели преждевременно — при раждане, в злополуки или от болести.

„Изборът е голям“, помисли си Нейтън. Смъртността при децата тогава е стигала до небесата. Нито едно бяло дете, родено в града до двайсетте години на XX век, не беше оцеляло.

Очите на Лиз се навлажниха.

— Работникът казваше, че онези, които се загубвали и умирали, пищели най-силно. Майките им щели да чуват плача им до края на живота си. Мислиш ли, че е вярно?

— Че тук има призраци?

— Че майките ще чуват плача на изгубените си деца, носен от вятъра?

— О! — Нейтън се протегна и отново хвана Лиз за ръката. — Не.

Наистина не го мислеше. Ако това беше истина, вятърът така щеше да вие, че прахът никога нямаше да падне на земята.

Глава 13

Двамата бивши туристи слагаха масата за вечеря, когато Нейтън надникна от вратата на кухнята. Беше оставил Лиз със собствените ѝ мисли под евкалипта и влезе в къщата. Саймън и Кейти вдигнаха поглед и щом го забелязаха, шумът от чиниите и приборите веднага утихна. На Нейт му се стори, че двамата изведнъж бяха спрели да говорят.

— Извинете — каза той и веднага се зачуди защо се извинява. — Виждали ли сте Бъб?

Саймън поклати глава.

— Мислех, че сте навън с Хари.

— Не сме. Но благодаря.

Туристите отново си заговориха тихичко, но едва когато Нейтън излезе от кухнята.

Намери Бъб в дневната. Беше се изпънал на дивана, отпуснал крака върху спалния чувал на Нейтън. Играеше на някаква видеоигра, в която имаше маскиран човек и много стрелба. Картината на Камерън ги наблюдаваше от мястото си на стената и представляваше самата ведрина в сравнение със случващото се на монитора.

— Здрасти. — Бъб едва вдигна поглед, когато брат му влезе.

— Какво правиш?

— Нищо. Играя. — Той кимна към екрана. — Искаш ли да се включиш?

— Не.

Нейтън издърпа спалния си чувал изпод краката на Бъб.

— Това е леглото ми, нали знаеш?

— Мислех, че спиш на дивана, приятелю.

Кейти мина покрай отворената врата и след малко се върна с чиста кърпа за бърсане на порцеланови съдове. Бъб я проследи с явен копнеж в погледа.

— Лудо влюбен съм в нея. — Той въздъхна драматично.

— Така ли? Как е фамилията ѝ?

Бъб се ухили.

— Нямам представа, но мога да ти кажа каква ще бъде.

Нейтън се усмихна.

— Мисля, че малко си закъснял, приятелю. Изглежда, вече си има приятел.

Лицето на брат му помръкна малко.

— Истинско престъпление е такова чудесно момиче като нея да е с такъв британски тъпак като него. Той дори не я прави щастлива.

— Откъде знаеш?

— На теб изглежда ли ти щастлива?

— Не съм се замислял.

— Аз постоянно ще я правя щастлива — закани се Бъб с многозначително кимане, в случай че Нейтън не беше разбрал намеренията му.

— Да, добре. Няма значение… — От екрана закънтя стрелба. — Виж, може ли… — Той се пресегна към телевизора и натисна пауза.

— Какъв ти е проблемът? — попита Бъб, но раздразнението му се изпари също толкова бързо, колкото се появи. — Има ли нещо? Свързано ли е с Кам?

— Не. Е, донякъде. Исках да говоря с теб. Знаеш ли… — Нейтън млъкна. — Видях те снощи.

— Какво? Кога? — Бъб погледна към вратата, покрай която беше минала Кейти, и бузите му почервеняха. Нейтън се зачуди какво ли си помисли.

— Навън в градината — напомни му.

Брат му се намръщи.

— Докато пикаеше върху местата за гробове, сещаш ли се?

— О, да. — Бъб действително се засмя. — Е, и?

— Какво си мислеше, че правиш?

— Изпиках се на гроба на татко. Сякаш ти никога не си го правил.

Всъщност не беше. Просто не се бе сетил.

— Ти…

— Какво аз, приятелю?

— Често ли го правиш?

— От време на време, когато съм наблизо и имам възможност да го полея.

— Но… защо?

— Нейт, приятелю. Стига де! — Бъб насочи вниманието си обратно към играта. Нямаше какво повече да му каже.

На Нейтън може никога да не му беше хрумвало да се изпикае на нечий гроб, но знаеше, че брат му може би има малко по-основателна причина. Човек бързо научаваше едно важно правило за Карл Брайт — най-добре беше да не се мяркаш пред очите му, когато е възможно, и да си траеш през останалото време. Бъб, който се роди последен, така и не успя да осъзнае това. Фактът, че не беше планирано бебе, не беше по негова вина, но в никакъв случай не му помагаше. Лиз никога не беше намекнала дори, че е нежелан — нищо че се бе родил, когато братята му вече бяха на десет и дванайсет години — но Карл не се опитваше да го крие.

Положението нямаше да бъде толкова лошо, ако Бъб беше решил да се мъкне след Нейтън, а не след Камерън, който в очите на Карл беше най-малко дразнещото му дете. Само че мудността на Бъб и трудността му да намира правилните думи направо вбесяваха баща им. Освен това Бъб въобще не можеше да усети момента, в който Карл побесняваше. Нейтън се беше опитал да му помогне, като му правеше знаци да внимава, и също се ядосваше, когато брат му не ги разбираше. И Кам се беше опитал, но не успя. Бъб не можеше да ги забележи, дори от това да зависеше животът му — почти буквално.

Нейтън погледна брат си сега, когато вече беше пораснал, но в много отношения не се бе променил.

— Виж, гробът на татко е ясен, но Кам също ще бъде погребан там, нали знаеш.

— Все още не е. — Бъб пусна отново играта и залепи поглед в екрана. — Както и да е, нали знаеш, че не бих постъпил така с Кам?

— Не знам — отвърна Нейтън и брат му го изгледа остро.

— С Кам се разбирахме чудесно, приятелю. По-добре, отколкото вие двамата.

Нейт понечи да отговори, но от кухнята ги повикаха и това го избави от неприятната ситуация. Вечерята беше сложена.

— Ще убиеш дървото, ако продължаваш така — измърмори най-накрая той, но Бъб само сви рамене.

— Не ми пука. Това е просто едно дърво.

Още при сядането на масата атмосферата в кухнята беше потискаща. Илзе се обърна към Нейтън, който седна до Зандър.

— Как мина днес? — попита с равен тон вдовицата на Камерън. Дъщерите ѝ бяха седнали от двете ѝ страни и тя като че ли даваше всичко от себе си, за да запази спокойното си изражение.

— Добре. Глен ще ти се обади — отвърна Нейтън. — Позволи ни да вземем джипа на Кам. Паркирах го отвън.

Илзе кимна леко.

— Благодаря.

Нейтън усети една мека ръка върху рамото си и премести стола си, за да направи място на Лиз. Майка му изглеждаше още по-зле на изкуствената светлина. Кожата около очите ѝ беше изопната и лъщяща от доскорошните сълзи. Кейти ѝ сервира чиния и Лиз я изгледа объркано. Телефонът в коридора зазвъня и двамата с Хари избутаха едновременно столовете си назад.

— Аз ще вдигна — рече Лиз. — Може да е Глен.

— Какво ви каза той? — попита Илзе, когато Лиз излезе от кухнята.

— Нищо, което вече да не знаем — отвърна Хари. — Разпита за душевното състояние на Кам. И дали всичко е било наред с работата във фермата.

— Вие какво му казахте? — Илзе гледаше много внимателно възрастния мъж.

— Истината — всичко тук беше наред, но нещо го тревожеше.

— Той попита ли какво?

— Разбира се.

— И?

Изражението на Хари остана почти непроменено, но той задържа погледа си върху Илзе.

— Никой от нас не можа да му отговори. Вероятно затова иска да се срещне и с вас.

Илзе изгледа дъщерите си, които следяха разговора.

— По-добре да поговорим за това по-късно.

В следващите няколко минути единствените звуци в помещението идваха от тракането на приборите в чиниите и тиктакането на кухненския часовник. Нейтън си прочисти гърлото и се обърна към Хари:

— Мислех си утре да отида в Леманс Хил. Да се опитам да поправя комуникационната кула.

— Добра идея. Бъб може да ти помогне. — Той погледна брат му, който кимна.

— Няма нужда. Зандър ще дойде с мен.

Хари поклати глава.

— Пътят е дълъг, а радиото не работи. Вземете и Бъб с вас.

Нейтън тъкмо щеше да му отговори, когато Лиз се появи на прага със странно сковано изражение.

— Глен иска да говори с теб — каза тя на Илзе, която стана и излезе от кухнята.

— Какво има? — попита Хари.

— Нищо. Всичко е наред. — Лиз се усмихна сковано на момичетата. — Искам да ти кажа нещо навън, Хари, ако нямаш нищо против.

Нейтън видя отражението на собственото си объркване в лицата на Бъб и Зандър. Чуха комарника да се затръшва, когато Хари последва Лиз и миг по-късно заговориха тихо на верандата. Двамата бивши туристи се спогледаха, забравили за храната в чиниите си.

Измина една минута, а след нея още една. Никой не се върна. Съвсем бавно всички взеха отново вилиците си и продължиха да се хранят. След доста дълго време, както им се стори, чуха стъпки в коридора и скърцането на комарника. Още един глас се включи в разговора на верандата. Не се чуваше много ясно, но се усещаше безпокойството в тона му. „Илзе“, помисли си Нейтън. Зачака, но отново никой не се върна в кухнята. Най-накрая избута стола си и шест чифта очи го изгледаха.

— Ще се върна след малко.

Разговорът секна, когато излезе навън. Хари млъкна на средата на изречението, а Лиз вдигна поглед. Беше обвила ръце около тялото си. Илзе, която само допреди миг местеше поглед между двамата си събеседници, сега прикова поглед единствено в Нейтън. Той не беше сигурен какво се опитва да му каже. На жълтата светлина от лампата на верандата изглеждаха като болни.

— Какво става?

Никой не му отговори веднага.

— Някой ще ми каже ли? — попита отново той. — Какво каза Глен?

Хари изгледа Лиз.

— Този следобед е преглеждал полицейските архиви, докато е работил над доклада си, и е намерил някаква връзка с Кам.

Нейтън се намръщи.

— Камерън направил ли е нещо?

— Не — сопна му се Лиз, а Илзе стисна зъби.

— Явно преди около два месеца някой се е обадил в полицията и е питал за него — подхвана Хари и погледна Лиз. — Ти му кажи. Ти говори с Глен.

Тя поклати глава — някак си рязко — и погледна Илзе, която махна нетърпеливо с ръка.

— Господи, просто му кажи, Хари.

Възрастният мъж въздъхна.

— Някой се обадил в полицията, но не Глен вдигнал телефона. Случило се през онази седмица, когато той беше в болнични, сещаш ли се?

— Смътно — отвърна Нейтън. — Мат го заместваше. — Обичайният заместник от Сейнт Хелънс. Свестен човек.

— Точно така. Е, Глен видял някаква бележка в доклада и попитал Мат за нея. Той си спомнил, че някаква жена се обадила в участъка. Казала, че едно време познавала Камерън, и попитала дали все още работи в този район.

Илзе се беше загледала в мрака на нощта.

— Мат потвърдил — продължи Хари. — Предложил да я свърже с него, но жената казала нещо от рода на: „Не, няма нужда. Щом Камерън е още там, ще го намеря“.

Нейтън усети как семето на безпокойството започва да покълва у него.

— Така.

— Мат не сметнал това за важно, но споменал за обаждането и жената на Камерън, когато го видял в града няколко дни по-късно. Помислил, че му е старо гадже или приятелка.

Илзе скръсти ръце на гърдите си.

— Явно обаче Кам не бил много радостен да чуе за това — обясни Хари. — Казал на Мат, че не иска да я вижда или чува. Предупредил го да не му дава нито номера, нито имейла. Помолил го да я разкара, ако се обади отново. Мат сметнал, че молбата му е разумна. Предположил, че наистина е старо гадже. — Хари погледна Илзе. — Или пък ново. Но не било редно да си пъха носа, където не му е работа. Това е всичко. Кратка бележка в доклада, нищо повече.

Бръчките на лицето на Хари станаха още по-дълбоки.

— Нямало проблем, преди да се случи това с Камерън — продължи той. — Глен видял бележката този следобед, чул се с Мат и си помислил, че трябва да ни се обади и да разбере дали името на жената ни говори нещо.

— Е, не ме дръж в напрежение, приятелю — прикани го Нейтън.

Лиз беше забила поглед в дъските, а Илзе продължаваше да се взира в нощта.

— Името ѝ е Джена Мур.

Нейтън издиша звучно.

— Мамка му!

Не беше чувал това име вече повече от двайсет години и трябваше доста да порови в спомените си, за да се сети коя беше тази жена. Щом се сети, той ги поизтупа от праха и мръсотията, но вече не чуваше само предупредителни шепоти, а силни и настоятелни крясъци.

Глава 14

На зазоряване тръгнаха за Леманс Хил. Нейтън шофираше, Бъб беше седнал до него, а Зандър — на задната седалка.

Нейт си настрои огледалото, за да избегне заслепяващото червено отражение на слънцето зад гърба им. Пътуваха на запад, към пустинята и небето се извисяваше величествено над съвсем равната линия на хоризонта. Стигнеха ли веднъж до завоя и поемеха ли на север, щяха да видят дюните, с техните огромни пясъчни хребети, които продължаваха стотици километри от север на юг.

Зандър му беше помогнал да съберат инструкциите за ремонтиране на кулата и инструментите от джипа на Камерън, преди да тръгнат. Бяха взели цялото необходимо оборудване. „Ако Кам наистина не е имал намерение да ходи до кулата, то доста добре е прикрил това“, помисли си Нейтън.

Къщата едва се беше скрила от погледа им, когато синът му се наведе над него и чичо си.

— Е, каква е историята с тази жена, за която всички шушукат?

Младежът очевидно нямаше търпение да научи повече по въпроса и Нейтън не можеше да го вини. Вечерята беше приключила набързо, след като стана и излезе на верандата заедно с Илзе, Хари и Лиз и четиримата започнаха да говорят шепнешком и да се въртят в кръга на едни и същи разсъждения. Не след дълго Софи и Ло, последвани от Зандър, надникнаха с малките си главички през комарника, за да видят какво става.

Илзе бързо прибра момичетата обратно, за да ги сложи да си легнат, и повече не излезе. Нейтън поклати глава към сина си — Не сега, приятелю — и младежът неохотно се оттегли. Със сковани крайници и зачервени очи Лиз се върна вътре без повече приказки. Отнякъде се разнесе тих плач в нощта. Нейтън не беше сигурен кой плачеше. Двамата с Хари поговориха още малко, докато не стана време да изключат генератора. След това се оттегли на дивана, където лежа буден часове наред. Очите му бяха започнали да парят на сутрешната светлина и сега ги потърка с кокалчетата на пръстите си. Стана още по-лошо.

— Джена Мур — каза Бъб от предната седалка. — Това е жената, заради която всички се притесняват.

— Чувал ли си нещо за тази жена? — попита Нейтън.

Онази история се разигра, когато Бъб бе малък. Тогава беше — пресметна годините Нейтън — само на седем.

Брат му сви рамене.

— Чувал съм това-онова.

Нейтън осъзна, че Бъб и Зандър го гледат с очакване. В това време една крава изскочи на пътя им. Нейт намали, за да я остави да мине, но тя спря на място, обърна глава и погледна към тях. Нейтън изчака още малко, преди да надуе клаксона. Кравата пак не помръдна. Само примигваше бавно насреща му.

— Господи! Ще се върна след секунда — ядоса се Нейтън.

Дръпна ръчната спирачка, слезе от джипа и тръгна бавно към животното. Това беше достатъчно, за да го накара да се размърда. Малкото стадо, което чакаше от другата страна на пътя, последва примера на кравата. Нейтън по навик ги изгледа преценяващо. Сториха му се здрави и охранени. „Камерън… по-скоро Бъб, Хари или който ще да е — бързо се поправи той — няма да има проблем да намери пазар за тях, когато му дойде времето.“

— Та — прикани го нетърпеливо Зандър, когато се върна в джипа — коя е Джена Мур?

Нейтън се съсредоточи върху пътя, докато шофираше. Осъзна, че никога досега не беше разказвал тази история на глас — не го бяха карали да го прави — и изведнъж се зачуди откъде да започне.

— Случи се преди много години — подхвана най-накрая той. — Аз бях на деветнайсет, така че Кам трябва да е бил на седемнайсет. Да, на толкова беше, защото си спомням, че все още не бе пълнолетен.

Бъб изсумтя от предната седалка, видимо развеселен от намека, че в Баламара някой ще следи с истински ентусиазъм за възрастта ти, преди да ти сервира алкохол.

— Беше някъде по това време на годината — продължи Нейтън. — Седмицата между Коледа и Нова година, когато всички, които се връщат отнякъде, вече са си у дома. Хлапетата от близките имоти се бяха прибрали от училищата, университетите, работата си в големите градове или с каквото там се занимаваха.

Камерън се беше върнал за ваканцията от частното училище в Бризбейн, докато по онова време Нейтън се разкъсваше между работата в „Бърли Даунс“ и разгорещения флирт със златокосото съседско момиче Джаки Уокър.

— На дюните извън града щеше да има парти — продължи той. — Дори не си спомням кой го организира. Май бяха няколко от момчетата в „Атертън“. Както и да е, всички отидохме. Няколко хлапета, с които учехме в дистанционното училище, неколцина работници от фермите, туристи и други такива. Повечето от присъстващите бяха завършили училище и бяха по-скоро на моята възраст, отколкото на тази на Кам, но той беше добре дошъл. Така или иначе всички го познаваха.

Онази нощ си я биваше, спомни си Нейтън. Тя беше топла, но като по чудо не гореща, а мастиленото небе натежаваше от звезди, докато хлапетата паркираха пикапите и джиповете си в пясъка. Някой беше запалил лагерен огън и бе надул музиката. Раздаваха пиячка.

Нейтън беше отишъл на партито с Камерън. Веднага щом спря джипа, забеляза Джаки. Тя стоеше до огъня с някакво момиче, което се смееше на нещо и бавно сплиташе и разплиташе гъстата си коса на оранжевата светлина на пламъците. Двете пиеха бира. Джаки също го беше забелязала и го дари с една от усмивките, с които го даряваше напоследък. Нейтън едва не се препъна в бързината да слезе от джипа. Беше забравил, че Камерън е с него, докато брат му не се появи до рамото му и не хвърли високата си сянка на земята.

— Другото момиче, Джена, работеше във фермата на бащата на Джаки — обясни Нейтън. — Беше англичанка, тръгнала да обикаля страната с приятеля си. Наложило се той да остане във фермата да работи, затова беше дошла сама на партито с Джаки.

Според Нейтън се беше събрала добра компания, предвид живеещите в района. Нови бири се отваряха веднага когато старите свършеха, и се разнасяха смях и разговори на висок глас, когато приятели се виждаха очи в очи, в някои случаи за първи път от години. Едни пристигаха на партито, други си тръгваха; с напредването на вечерта напредваше и количеството изпит алкохол и много двойки — някои стари, други съвсем нови — решаваха да се усамотят в мрака на дюните за половин час. Нейтън чакаше своя миг. Нито той, нито Джаки щяха да се приберат по домовете си тази нощ, тъй като имаха планове и разполагаха с празната къща на техен приятел в града. Кам знаеше как да си отвори багажника на джипа, когато му се доспеше.

Нейтън си спомняше как беше прегърнал Джаки. Косата ѝ проблясваше на светлината от лагерния огън, докато му се усмихваше. Много добре знаеше какво да очаква по-късно и в този момент животът му се струваше прекрасен. Не се сещаше кога точно забеляза, че Камерън и Джена са заедно. Може би когато момичето се беше изправило, за да вземе бири за двама им, и бе протегнало ръце високо над главата си, за да разкрие голяма част от плътта си пред Кам. Джена определено знаеше, че той не я изпуска от поглед цяла вечер, затова много бавно отиде до хладилната чанта и също толкова бавно се върна и седна до него. Нейтън си спомняше добре този момент.

— Помня, че Джена беше по-голяма от Кам — каза той. — Мисля, че тогава беше на двайсет.

По онова време Камерън беше попаднал в онази преходна фаза, която правеше младежите особено непохватни. Когато облечеше училищната си униформа, гладкото му лице и сресаната му коса го правеха да изглежда като тийнейджър. С работните си дрехи от фермата пък можеше да го сбъркат с истински мъж заради заякналите му от физическата работа гръб, рамене и ръце. На променливата светлина от огъня и през мъглата, причинена от алкохола, приличаше и на двете.

— Повече от ясно беше, че Кам има интерес към Джена — продължи Нейтън. — Няколко души споменаха, че тя има приятел във фермата, но тъй като това не я притесняваше, не притесняваше и нас. Джена се беше отдръпнала от другите на партито и прекара почти цялата вечер само в компанията на Кам.

Нейтън вече беше изпил няколко питиета, когато отново погледна към двойката. Джена седеше на пясъка до лагерния огън, облегната на краката на Камерън. Той ѝ каза нещо и тя се засмя. После ѝ каза още нещо и тя наклони глава назад, за да приближи лице до неговото. С една ръка държаха бутилки с бира, а с другата се бяха хванали.

Когато Нейтън ги погледна отново, те вече се целуваха. Камерън галеше с една ръка наполовина сплетената коса на Джена. Нейтън се запита дали да не поговори с брат си по мъжки, но подозираше, че Кам няма да му се зарадва. В този момент Джаки се надигна на пръсти и му прошепна в ухото, че е време да вървят.

Нейтън хвърли ключовете за джипа на Камерън и му каза или да закара Джена в града по-късно, или да се увери, че някой друг ще я изпрати. След това двамата с Джаки потеглиха към празната къща на свой приятел с цялата скорост, която развиваше червеният джип на Джаки.

Нейт погледна Зандър в огледалото за обратно виждане.

— Тръгнах си от партито с майка ти, за да се уверя, че ще се прибере жива и здрава в града…

Бъб се изхили, а синът му се направи, че не забелязва.

— … а на следващата сутрин се натъкнахме на няколко хлапета от партито — една позната на Джаки и две момчета от „Атертън“. Всички говореха как, след като сме си тръгнали, Кам и Джена… — Видя физиономията на Зандър и се поколеба дали да продължи.

— … са се натискали? — помогна му Бъб от предната седалка.

— Да. Благодаря, Бъб.

Нейтън си спомняше, че тогава им беше много забавно. Всички се смяха. Камерън Брайт, прибрал се у дома за ваканцията, беше успял да забие туристка зад дюните.

— Та това беше всичко. Разнесоха се малко слухове наоколо, както си беше в реда на нещата след такова парти — продължи с обясненията Нейт. — Заварих Кам да спи в джипа с доста доволно изражение. Джаки тръгна да търси Джена, а ние двамата се прибрахме.

По-късно Джаки му бе разказала, че Джена е спала в общежитието на кръчмата с още няколко от редовните работници. Била тиха на път към фермата. Даже малко по-мълчалива от обикновено. Вероятно се чувствала засрамена. Определено я измъчвал тежък махмурлук. Но била напълно добре. Не ѝ споменала за Камерън и Джаки не я попитала.

— През целия ден всичко беше наред — продължи Нейтън.

На път за фермата Кам се беше хилил като идиот на предната седалка до Нейтън. И продължи да се хили до следващия следобед, преди да дойде обаждането.

— А после? — попита Зандър.

— После Джена каза, че вече не била добре.

Глава 15

Карл Брайт беше затворил телефона, обзет от най-страховития си гняв. Беше го обладала добре познатата леденостудена ярост, която го правеше напълно непредсказуем и от която Нейтън стъпваше на пръсти около него. Той беше повикал двамата си по-големи синове.

— Вие двамата. Елате тук.

Нейтън и Камерън бяха изпълнили заповедта на баща си на мига. Бяха застанали с гръб до стената, докато Карл сочеше телефона. Когато им бе заговорил, гласът му им се бе сторил още по-страшен заради мекотата в него.

— Какви глупости чувам за някакво момиче?

Потопен в спомена, Нейтън се загледа в пътя. Бъб го наблюдаваше от съседната седалка, а Зандър се бе навел между тях. Опита се да прогони старото чувство, което пропълзяваше в него, но не успя напълно.

— Очевидно слуховете от партито бяха започнали да се разпространяват — продължи Нейтън. — Приятелят на Джена разбрал какво е станало между нея и Кам и както сами можете да се сетите, не беше никак доволен. — Нейтън млъкна за минута. — Първото, което направили, било да отидат в болницата в града…

Там Джена разговаряла с младия Стив Фицджералд, тогава значително по-невинен, докато навлизаше в първата работа в живота си — назначението в Баламара. След това двамата с приятеля ѝ прекосили улицата и отишли в полицейския участък, където над чаша чай поговорили с тогавашния сержант. Не бил Глен, а друго ченге, което донякъде приличало на него. След като си тръгнали, полицаят се обадил във фермата на Брайт като услуга на един местен към друг. Нейтън все още помнеше изражението на Лиз, когато бе научила какво се е случило — на него бяха изписани нюансите само на две емоции: ужас и отказ да повярва.

— Какво е казала тази Джена на полицията? — попита Зандър.

— Че не е искала да прави секс с Камерън, но била прекалено пияна, за да го спре — отговори Нейтън.

В колата настъпи неловко мълчание.

— Казала е, че чичо Кам я е изнасилил? — изуми се синът му.

— Мисля, че тази дума не беше изречена на глас. Тогавашното ченге мислело, че Джена не е използвала подобно определение.

Лиз беше настояла веднага да откара Камерън в града, за да поговори със Стив Фицджералд и сержанта — дори със самата Джена, ако имаха тази възможност — за да се изчисти цялата тази каша. Карл не ѝ бе позволил. Момчето няма да играе по свирката на някаква надута кучка, която не знае какво иска, чу ли? Камерън беше блед като платно през цялото време. Никой не го попита какво иска той.

— Версията на Джена се беше разпространила из града точно за пет минути. Но… — Нейтън млъкна. Не отделяше поглед от прашния път. — Но много от нас бяха на онова парти. Видяхме какво се случи. Аз го видях и майка ти го видя, Зандър. Всички, които бяхме там, казахме едно и също.

До края на онзи ден дори хората, които не бяха присъствали на партито, смятаха, че са видели с очите си какво е станало. Все пак Джена беше с цели три години по-голяма от Камерън — едно хлапе, което беше в проклета училищна ваканция, за бога! Тя бе тикала алкохол в ръцете му цяла вечер, макар че, технически погледнато, той не беше достатъчно голям, за да пие. Освен това на партито присъстваха много момичета — разумни местни момичета, които не се поддаваха на глупостите на местните идиоти — така че, ако Джена не беше искала нещо да се случи с Камерън зад дюните, трябваше просто да извика и всичко щеше да бъде наред. Та тя дори му позволи да я закара в града след това. Ако ставаше въпрос за някое друго от тукашните момчета, тогава да, може би някой щеше да се усъмни. Но не и в Кам Брайт. Той беше едва хлапе, при това от добрите. Дори не беше достатъчно голям, за да знае какво изобщо прави там.

Нейтън стигна до един завой и джипът се разтресе, когато гумите минаха през неравен участък.

— Отваряй си очите — предупреди го Бъб. — Някъде тук спуках двете гуми онзи ден.

— Тук? — Нейтън вече можеше да различи върха на Леманс Хил в далечината. Погледна брат си. — Мислех, че си идвал от северното пасище, за да се срещнеш с Кам?

Минаха през дупка и той се принуди да върне поглед към пътя, когато целият джип се разтресе отново.

— Пътят беше прекалено песъчлив — обясни Бъб. — Наложи се да заобиколя. Има опасни участъци отпред, ще те предупредя, ако ги видя навреме.

Нейтън се опитваше да прецени къде точно брат му се беше включил в този път, когато Зандър го попита:

— Какво стана, след като Джена говори с полицията?

Той се замисли.

— Всъщност нищо.

— Нищо ли?

— Не. Искам да кажа, че един-два дни ни беше много напрегнато. Татко не беше никак доволен.

Карл Брайт нямаше нищо против да обижда синовете си, но никак не му харесваше някой друг да говори гадни работи за тях. Особено ако ставаше въпрос за Камерън.

— Но всичко утихна още преди да е започнало — обобщи Нейтън.

— Какво? Просто ей така? — намръщи се Зандър.

— Да, очевидно приятелят на Джена се беше успокоил. Джаки ми каза, че двамата отишли при баща ѝ, казали му, че мислили доста и искали да продължат, без да обръщат поглед към миналото. Дали му молбите си за напускане. На следващия ден си събрали багажа и заминали. И така свърши всичко.

Цветът на лицето на Камерън постепенно се беше възвърнал през следващата седмица. Срещу него не беше отправено официално оплакване и полицейското му досие бе останало неопетнено — факт, с който малко хора наоколо можеха да се похвалят. А и така беше честно, както се съгласиха всички. Нямаше да е справедливо добро хлапе като него да опропасти живота си заради някаква пияна туристка, която в махмурлука си се беше разкаяла за взетото решение.

Зандър се отпусна на седалката.

— И повече не е чул нищо за Джена?

— Поне аз не знам.

— Тогава защо сега се появява пак?

— Да, уместен въпрос.

„Както винаги, Камерън се е подготвил повече от необходимото“, помисли си Нейтън, докато стоеше на върха на Леманс Хил. Успяха да стигнат дотук с четири здрави гуми. Когато почвата стана по-песъчлива, двамата с Бъб слязоха от джипа и малко ги изпуснаха, за да не затънат. След това се изкачиха до върха и огледаха комуникационната кула, като присвиваха очи срещу слънцето.

Нейтън разбра почти веднага, че нямат нужда от инструкциите, които Кам беше разпечатал, преди да излезе от къщи в предпоследната сутрин от живота си, нито пък от по-голямата част от инструментите и оборудването, които беше събрал. Кулата на върха на Леманс Хил не беше сериозно повредена, а просто беше станала жертва на жестоките атмосферни условия. Трябваше само да я почистят добре от пясъка и да вържат няколко нови кабела. Работата въобще не беше за двама души, още по-малко пък за трима, така че, докато Нейтън работеше, синът му и брат му го гледаха.

— Подай ми онази малка отвертка, Бъб — каза той един час по-късно.

Не последва реакция. Брат му стоеше с гръб към пустинята, със скръстени ръце, и се взираше в тяхната земя. Зандър чакаше в джипа да му кажат да изпробва радиото.

— Бъб? Подай ми онази отвертка ей там.

— Извинявай — рече брат му и му я подаде. — Бях се замислил за нещо.

— Така ли? — Нейтън се намръщи, когато един порив на вятъра напълни устата му с песъчинки.

— Трябваше да се прибера по-рано.

— Защо го казваш, приятелю? — Нейт се изправи.

Бъб взе един малък камък и си поигра с него, преди да го хвърли надолу по хълма. Той се търкаля доста дълго време, без да срещне никакво препятствие по пътя си. Леманс Хил не беше особено висок, но предлагаше добра гледка. Оттук пасищата блестяха в червено и зелено. Нейтън успя да види далечните сенки на някакво стадо. Животните изглеждаха съвсем мънички. В другата посока, на запад, беше спокойно. Пустинята, с идеалните си вълнички в пясъка, изглеждаше девствена. Той толкова често виждаше такива пейзажи и по толкова различни начини, че през повечето време не им обръщаше внимание, но понякога, на правилната светлина, дъхът му направо спираше.

— Не трябваше да чакам Кам толкова дълго. Седях в джипа цяла вечност. — Бъб присви очи, все още загледан в далечината. Освен странното трептене на някаква сянка, нямаше почти никакво друго раздвижване. — Не знам защо го направих. Оттук се вижда съвсем ясно, че никой не идва.

„Така е“, каза си Нейтън. Автомобилите лесно се забелязваха.

— Вината не е твоя, приятелю — отвърна най-накрая той. — Знаеш, че е възможно да е паркирал другаде или да е идвал от друга посока.

— Да, така е. Но дори да не го виждаш, понякога можеш да го усетиш, не мислиш ли? — попита Бъб. — Когато някой е наблизо?

Нейтън кимна. Понякога. Например.

— Е, направо полудявам. Ако бях тръгнал навреме и бях стигнал до пътя, преди да се стъмни, можех да вдигна тревогата по-рано. Вероятно нямаше да е прекалено късно. — Брат му сведе поглед.

Зандър ги наблюдаваше, но беше прекалено далеч, за да ги чува какво си говорят.

— Аз също щях да го изчакам — каза най-накрая Нейтън.

— Така ли? — Бъб се хвана за тази сламка.

— Да. — Истина беше. — Щом сте се разбрали да се срещнете тук, значи е трябвало да се чакате тук. Няма нищо нередно в това.

Брат му не отговори веднага.

— Бях му ядосан. Затова се забавих толкова. — Той избегна погледа на Нейтън. — Помислих си, че е затънал някъде или е спукал гума като мен. Реших да го оставя да се поизпоти известно време.

— Защо?

— Глупаво е. Сърдех се за нищо. — Бъб въздъхна. — Обмислях дали догодина да не се преместя да живея в Дълстървил. Да ловя кенгура.

— Така ли? — Нейт се изненада. Никога не му беше хрумвало дори, че един ден брат му може да иска да напусне семейния имот.

— Да, обмислях тази възможност. Защо не? — Бъб звучеше отбранително.

Нейтън си каза, че няма причина брат му да не обмисля нещо подобно. Ловът на кенгура навярно щеше да бъде добър вариант за него, а и беше основният отрасъл в Дълстървил, така че щеше да има много работа. Самият той беше минавал през малкия град в пустошта на няколко пъти, когато пътуваше на изток. Беше виждал модифицираните пикапи, паркирани и готови за нощната работа, с техните прожектори и поставки за пушките, монтирани направо на вратите, за да могат да стрелят през отворените прозорци. Труповете прибираха в големи клетки с прътове в каросерията. В края на града се намираше събирателният пункт, в който убитите животни се превръщаха в пари в брой за ловците, в храна за домашните любимци и кожени продукти за потребителите. Това си беше добро препитание.

— Ще го направиш ли? — попита Нейтън.

Бъб поклати глава.

— Кам смяташе, че е глупаво. Каза, че трябва да остана тук и да се съсредоточа върху работата.

— Е, и? Ти не се нуждаеш от неговото позволение.

— Но ми трябват пари. Имам предвид, в брой. А не такива, които са вложени в проклетия имот. Трябва да си купя оборудване, да модифицирам ланд крузъра. Ще ми трябва място, където да живея. Ей такива неща. — Брат му присви очи срещу слънцето. Не беше лесно да се отгатне изражението му. — Не исках нищо, което не е мое. Просто исках да получа част от парите — от своите пари — от това място.

— Камерън ти е отказал, така ли?

— Не направо. Но искаше да премисля. Да говорим пак догодина. Да се уверя, че постъпвам правилно.

— На мен ми звучи разумно.

— Иначе как ти се струва идеята? — Бъб като че ли искрено се интересуваше от мнението на Нейтън.

— На мен ли? Не знам, приятелю.

Интересите на Кам и Бъб може и да не съвпадаха, но Кам беше постъпил правилно, като накара Бъб да помисли още малко.

— Зависи — продължи Нейтън, — но във всички случаи не трябва да прибързваш. Виж ме мен — аз продадох само част от своя дял, но пак затънах до гуша в лайна.

— Да, май си прав.

Бъб посърна и Нейтън се почувства зле. Ако трябваше да бъде честен, от брат му щеше да излезе отличен ловец на кенгура.

— Виж — каза накрая той, — планът ти не звучи никак зле.

— Нали? Е, кажи го на Кам. — Настъпи неловко мълчание, след което Бъб сви рамене. — Щеше да е хубаво така или иначе. Ти някога обмислял ли си подобен вариант? Да вадиш пари, без да си даваш много зор?

— Не, това не е за мен.

— Не ти е стискало ли?

— Нещо подобно. — Нейтън се опита да запази спокоен тон. — Бездруго вече нямам разрешително за оръжие.

— Я почакай! — Бъб се ококори насреща му видимо изумен. — Вече нямаш разрешително за оръжие?

— Нямам.

— Защо?

— Изтече.

— Ти шегуваш ли се, приятелю? Кога?

— Не знам. Преди няколко месеца.

Всъщност преди малко повече от шест. Нейтън усети, че нещо започва да се променя у него, след като кучето му Кели умря. Стив му се беше обадил по телефона от клиниката и го накара да попълни формуляра с всички онези въпроси как се чувства и подобни. Нейтън смекчи отговорите си, но след това Глен и Стив започнаха, уж съвсем случайно, да наобикалят имота му през две седмици.

Направо ги съжаляваше — биеха целия този път само за да го проверят, а пред него си измисляха много наивни извинения, на които той нямаше как да повярва. И когато разрешителното му за оръжие изтече, Нейтън не го поднови, за да ги успокои; или поне така си казваше.

Мислеше си, че разполагат с някакъв списък за наблюдение в чекмеджетата си, в който присъства и неговото име. Навярно беше даже най-отгоре. Така или иначе в ситуация като неговата едва ли беше препоръчително да има свободен достъп до оръжия и това със сигурност тревожеше Глен и Стив. Затова предаде оръжията си на Глен. Сега вратичката на оръжейния му шкаф зееше отворена и всеки път, когато минеше покрай нея, се озоваваше пред празните рафтове.

Нейтън погледна сина си, който беше в джипа.

— Слушай, не казвай на Зандър. Понякога си мисли разни неща.

Бъб продължаваше да се кокори насреща му, сякаш брат му току-що му беше споделил, че си е отрязал дясната ръка и я е изгубил някъде. Зандър забеляза изражението му и извика нещо през прозореца. Вятърът отнесе думите му.

— Какво каза, приятелю? — изкрещя в отговор Нейтън.

Вратата на джипа се отвори и синът му отиде при тях.

— Какво има? — попита момчето.

— Нищо. Ти добре ли си?

— Предполагам. Слушай, защо Джена не е казала нищо на мама — попита Зандър с тон, който предполагаше, че е мислил по темата през последния един час, — когато са се прибирали заедно на следващия ден?

Младежът изглеждаше разстроен. Когато беше на пет години, чичо му Кам му подари пони на име Господин Тъпс. Доведоха го със сламена шапка с дупки за ушите и Зандър поруменя от щастие. След това месеци наред се обаждаше на чичо си всяка седмица, за да му се хвали какво бил направил Господин Тъпс.

— Аха — отвърна Нейтън. — Хората си задаваха същия въпрос.

Джена и Джаки бяха пътували сами в джипа близо три часа. Джена очевидно беше мълчала, но същото бе направила и Джаки, която се чувстваше малко изморена и с махмурлук, доколкото си спомняше Нейтън.

— Мама щеше да ѝ помогне.

— Всеки щеше да ѝ помогне, приятелче. Ние не сме чудовища.

— Нямах предвид…

— Да, знам. Разбира се, че майка ти щеше да ѝ помогне. Ако ѝ беше казала нещо.

Нейтън беше наясно, че не ставаше въпрос само за това. След случилото се на дюните Камерън бе предложил на Джена да я закара обратно в града и тя бе приела. Нейтън осъзнаваше, че навярно не бе имала много възможности по това време на нощта, но когато Кам спрял пред кръчмата, управителят видял двама души, наведени един над друг на седалките, да се целуват на светлината от лампичките в джипа. След това Джена слязла и тръгнала в тъмното към общежитието.

— Изглеждаше си наред, приятелю — беше казал по-късно управителят на кръчмата на всеки, който го беше попитал. — Въобще нямаше вид на разтревожена.

— И Джена не е казала нищо на никого през онази сутрин, докато все още е била в града? — попита Зандър, който не звучеше особено убеден.

— Не.

Това забавяне беше повлияло на общественото мнение повече от всичко друго — повече от добрия нрав на Камерън, повече от уверенията какво всеки бил или не бил видял на партито. На сутринта след партито Джена беше отишла в пекарната да пие кафе, докато чакала Джаки. Точно срещу нея се намираше полицейският участък, а в края на улицата беше клиниката. Тя не беше влязла нито в едното, нито в другото място.

— Доколкото ми е известно, не казала и дума, докато приятелят ѝ не чул историите, които се носеха за партито. — Нейтън изтри ръцете си в ризата и кимна към джипа. — Върви да провериш радиото. Виж дали работи.

— Много е странно, че Джена съвсем неочаквано търси чичо Кам сега — отбеляза Зандър.

— Така е. Върви да пробваш радиото.

— Защото, ако е съвпадение, моментът е…

— Знам. Моментът е скапан. Радиото.

— Та… — Синът му не помръдна. — Мислиш ли, че на партито наистина се е случило нещо лошо?

— Ако мислех, щях да го кажа още тогава. — Нейтън мина покрай него, отвори вратата на джипа и включи радиото.

— Но дори да не си смятал така тогава, сега… — Зандър го последва.

— Мисля същото, приятелче. — Имаше сигнал. Ремонтът беше успешен. — Кулата е поправена. Можем да тръгваме.

— Ами ако…

— Виж… — отвърна Нейтън малко по-високо, отколкото искаше, затова си пое въздух и заговори по-тихо: — Говорим за чичо ти Кам. Той е от семейството ни. Познаваш го. — Познаваше го.

— Да. Така е. — Зандър заби поглед в земята.

— Камерън се смая, когато разбра какво е говорила Джена.

Така си беше. Кам бе седнал на стъпалата на верандата и бе плакал. Раменете му не спираха да се тресат, когато Лиз бе седнала до него. Тя го бе погалила по гърба с едната си ръка, а с другата бе стиснала носа си и бе затворила очи.

— А и винаги обясняваше ясно какво се е случило. — Нейтън погледна сина си. — През онези няколко дни го разпитваха безброй пъти — баща ни, баба ти, градското ченге — и винаги разказваше едно и също.

Кам срещнал Джена на партито. Говорили си, пили, отишли зад пясъчните дюни и правили секс. Да, и двамата го искали. Не, тя не му споменала, че си има гадже. Да, разбира се, че тръгнала доброволно с него. Не, не казала нищо, което да го притесни. Съвсем нищо. Нито преди, нито след това.

Нейтън започна да прибира инструментите, които беше пръснал около кулата.

— В такъв случай откъде знаете какво точно се е случило? — попита Зандър по начин, който го накара да вдигне поглед.

Бъб беше спрял да прибира инструментите в джипа и се загледа в брат си и племенника си със скръстени ръце. Младежът примигна видимо поизнервен.

— Като те слушам, оставам с впечатлението, че никой не може да каже какво точно се е случило.

— В такъв случай разказвам историята неправилно.

— Не е заради това… — Зандър млъкна за миг. — Но двама души могат да си спомнят различни версии на едно и също нещо и да смятат, че казват истината.

— Така ли?

— Да, разбира се. Двамата с мама го правите постоянно.

— Въобще не е същото, приятелче.

— Знам. Просто искам да кажа, че няма значение какво мислят, че са видели другите, или какво е трябвало да направи Джена. Само двама души наистина са били там и…

Младежът отново млъкна. Той не завърши мисълта си, но нямаше и нужда да го прави. Нейтън знаеше какво има предвид. Само двама души са били там през онази вечер и сега единият беше мъртъв.

Глава 16

Един час след като поеха обратно, спукаха гума.

— Такааа — каза Бъб, след като огледа района с ръце на кръста, докато Нейтън се потеше с крика, а следобедното слънце изгаряше гърба му. — И аз закъсах някъде тук. Спомням си тези големи камъни.

— Чудесно. Щеше да е хубаво, ако ги беше видял по-рано — изръмжа Нейт в отговор.

Зандър се опитваше да му помогне, но всъщност само му се пречкаше.

— Да, щеше. Ама не ги видях.

— Аха.

В тази жега на Нейтън му бяха необходими четиридесет и пет минути и два литра вода, за да смени гумите. Всички се бяха умълчали и останалата част от пътя им се стори много по-дълга. Нейт поглеждаше от време на време в огледалото за обратно виждане и всеки път забелязваше, че Зандър гледа през прозореца, потънал в мисли.

Денят си отиваше бавно и вече отстъпваше място на вечерта, когато се прибраха вкъщи. Вечерята беше почти готова и Нейтън чуваше бившите туристи в кухнята, докато търкаше маслото и мръсотията под ноктите си в малката баня в края на коридора. Изми се, доколкото това бе възможно, излезе и се спря, когато видя светлина под вратата вляво. Вратата на кабинета. Сега кабинетът беше на Илзе.

Чу някакъв висок глас и веднага отвори. Софи и Ло се бяха разположили на пода, а около тях бяха пръснати играчки и книги. Ло лежеше по корем, а пясъчнорусата ѝ коса скриваше лицето ѝ, докато нанасяше щрихи в скицника, без да се бави или колебае. Софи седеше по турски на пода и се опитваше да играе на портативна видеоигра дори с превързана ръка. Двете сестри ненадейно напомниха на Нейтън за него и Камерън. На тази възраст двамата бяха най-добри приятели, пък макар и поради липсата на голям избор. Момичетата се стреснаха, когато го видяха.

— Изплаши ме — оплака се Софи и се поколеба, преди да продължи: — Помислих те за мама.

— Не е тя. Защо? Не ви ли позволява да идвате тук?

Нейтън влезе в кабинета. Помещението беше добре организирано, със спретнато наредени една върху друга папки и други документи на бюрото. Списъкът с хората, наети на работа през последната година, беше оставен най-отгоре. Последните записани имена в него бяха на Саймън и Кейти. Един голям годишен календар висеше на стената с отбелязани важни дати: за доставки, плащане на фактури и други дати за дванайсет месеца напред, за да може работният процес да протича гладко. Нейтън плъзна бегъл поглед по него.

— Софи трябва да чете, а не да си играе на играта — каза Ло, без да вдига поглед. — Затова се притесни.

— Разбирам. — На календара в червено бяха заградени няколко дати. До тях беше написано нещо, но по-късно бе зачеркнато с черна линия.

— Въпреки това мама ни е разрешила да влизаме тук — обясни Софи, като говореше авторитетно. — А на теб позволено ли ти е?

— Хмм, не знам — отвърна Нейтън, като все още гледаше календара. Честно казано, кабинетът наистина му се струваше малко като забранена територия. Докато баща му ръководеше всичко, той и братята му никога не бяха стъпвали тук.

— Позволено му е — чу се гласът на Илзе от прага. Тя го дари с изморена усмивка. — Вечерята е почти готова. Започвайте да си подреждате нещата, момичета.

Ръцете на Нейтън може и да бяха чисти, но когато Илзе влезе в стаята, изведнъж осъзна, че ризата му мирише на пот, а косата му е цялата в прах. Затова отстъпи крачка назад, когато снаха му застана до календара. През годините беше разбрал, че нещата стават по-лесни за него, когато спазва дистанция помежду им.

Понякога се чудеше дали Камерън знае какво се беше случило между него и Илзе, пък макар и само един-единствен път. И да знаеше, брат му не го беше научил от него. Не можеше да отрече обаче, че се изкуши един-два пъти да му каже, когато Кам се бе държал като кретен. Брат му можеше да попита Илзе — той бе наясно, че Нейт се интересуваше от нея — но фактът, че не беше чул нищо по въпроса, го караше да мисли, че тайната им си беше останала тайна.

Нейтън направи всичко, което зависеше от него, за да я запази — нито веднъж не си отвори устата и стоеше на страна още от онзи ден, когато се натъкна на Илзе в кухнята през първата Коледа, след като бе отлъчен от обществото. Тогава нямаше никакви признаци, че празниците ще накарат някого да му прости, а Джаки се бе заинатила и отказа да пусне Зандър при баща му дори за няколко дни. Нейтън нямаше нищо против да полежи в някоя тъмна стая, завит презглава, но Лиз толкова настояваше да им гостува, че му беше по-лесно да се предаде, отколкото да продължава да спори с нея. Изморен от усилията и потънал в прах от пътуването, той влезе в кухнята, за да си вземе бира, и се натъкна на Илзе.

Тя се обърна към него с кана вода в ръката и Нейтън си помисли — за един безумен и спиращ дъха миг — че е дошла да го види. В този момент Камерън влезе в стаята и застана до нея. Нейтън се почувства така, сякаш са го ударили с юмрук в корема и са му изкарали въздуха.

— Вие двамата запознахте ли се? — попита брат му и на Нейтън му се стори, че дори му намигна.

Чувстваше се замаян и едва успя да кимне. Не пророни нито дума по време на вечерята, докато останалите разговаряха с новата приятелка на Камерън. На всеки опит да го заговорят той само изсумтяваше. Не искаше да се включва в разговора от страх гласът му да не го предаде.

След вечерята отиде в коридора и се зачуди дали просто да не си тръгне, когато Илзе го намери. Стояха сами един до друг, но не прекалено близо. Помежду им имаше благоприлично разстояние.

— Радвам се да те видя отново — каза тя.

— Аз също. — Той едновременно и го мислеше, и не го мислеше.

— Така и не се върна повече в кръчмата.

— Не.

Нейтън потри с ръка брадичката си и за момент му се прииска да седне и да ѝ разкаже всичко. Да ѝ сподели проблемите си, които толкова му тежаха. Да ѝ обясни колко трудни бяха последните няколко месеца за него, колко много съжаляваше за начина, по който постъпи с Кийт, и колко изплашен се чувстваше за бъдещето. Колко много му липсваше тя, Илзе. В този момент обаче някъде отвън се чу съвсем слабо гласът на Камерън. Нейтън си пое малка глътка въздух.

— Бях зает — рече вместо това.

— Така чух и аз. — Илзе чакаше да ѝ каже нещо повече, но след като не го направи, тя продължи: — Изглеждаш като човек, който е минал през много тежък период.

— Добре съм. — Гласът му го предаде и Нейтън преглътна. — Всичко ще бъде наред.

След това я погледна. Много добре знаеше какво трябва да направи. Извинението вече се оформяше в главата му, когато една врата в коридора се затръшна и двамата се стреснаха. Илзе се отдръпна една крачка от него, после на още една. Разстоянието помежду им беше станало прекалено голямо, за да разговарят тихичко.

— Не очаквах да те видя тук. — Тя се беше почувствала неудобно.

— Да. Ами Камерън ми е брат.

— Знам, но той каза… — Илзе замълча. — Нейтън, не знаех, когато се запознах с него. — Тя улови погледа му. — Съжалявам.

Той я погледна право в очите и сви рамене.

— Това наистина не ме притеснява.

Изражението ѝ стана по-сурово, а усмивката, която се появи на устните ѝ, закъсня няколко мига.

— Добре.

Нейтън си помисли, че Илзе навярно наистина не е знаела, че са братя, но Камерън определено беше наясно. Е, добре, тя беше голяма жена, а и Нейтън едва ли би могъл да заяви, че я притежава само след едно чукане в джипа му. И може би ужасно грешеше, но Камерън дори не изглеждаше толкова заинтересуван от нея, докато Нейтън не му се обади с молба за помощ… Очевидно беше сгрешил.

— Моля те, Кам. Има едно момиче. Много е симпатично. Работи на бара.

— О, да, виждал съм я. Хубава е.

Софи се роди десет месеца по-късно, а Камерън и Илзе се ожениха след още четири. Нейтън не отиде на сватбата. Вместо това шофира осемнайсет часа до Бризбейн. Появи се на прага на Джаки със споразумението за попечителство; после двамата се разкрещяха и не спряха, докато някой не повика полицията.

Сега гледаше как Илзе помага на момичетата да си приберат играчките. Изглеждаше разсеяна и той имаше чувството, че иска да му каже нещо, вероятно за Джена Мур, но не можеше да го направи пред дъщерите си. Нейтън посочи към отбелязаните дати в календара.

— Какво означава всичко това? Да не би Кам да е смятал да промени датите за събиране на добитъка през следващата година?

— О! — Илзе се изправи и застана до него. — Не. Имам предвид, че беше само идея.

Нейтън се намръщи, когато разчете бележките.

— Какво е означавало това? Че е трябвало да го премести тук и тук?

— Да, а по-късно пак.

Илзе взе един дебел бележник от бюрото и го отвори, за да му покаже.

— Ако преместим датите ето така… — посочи и ръката ѝ докосна неговата — … ще избегнем затрудненията и разправиите с изкупвачите заради „Атертън“, които имаме всяка година. Също така си мислех, че ако се координираме с теб, ако проявиш интерес, разбира се, ще се справим много по-лесно с работата.

Нейтън се намръщи и започна да разгръща страниците, които бяха изписани с красивия ѝ почерк.

— Да, може би.

— Мислиш ли, че може да стане?

— Трябва да разгледам всичко много внимателно. Но може би ще си струва да се опита.

— Всъщност идеята беше на Бъб. Аз просто изчислих датите и организирах логистиката.

— Бъб ли го предложи? — Нейтън остана изненадан.

— Мисля, че на него също му е писнало да се сблъскваме с едни и същи проблеми година след година и искаше да промени някои неща. Той е много добър в това. Камерън казваше, че е защото е мързелив, но щом може да постигне по-висока ефективност, на кого му пука?

Нейтън чу стъпки в коридора. Момичетата бяха събрали играчките си. Ло като че ли ги броеше внимателно и проверяваше всяка една. Илзе се намръщи. Вратата на кабинета се отвори и всички насочиха погледи към Бъб, който подаде глава вътре.

— Мама каза да идвате за вечеря.

Той забеляза, че Нейтън и Илзе са застанали пред календара, и сбърчи вежди. Момичетата се шмугнаха покрай него и излязоха в коридора.

— За какво си говорите? — Бъб влезе в кабинета. — Нещо за имота ли? — Допълнението „Без мен?“ остана неизречено.

— Разказвах на Нейтън за идеята ти да променим датите за събиране на добитъка — отговори Илзе и това го умилостиви.

— О, да. Не е лоша, нали?

Нейт кимна към календара.

— Защо всички бележки са зачеркнати?

— Планът имаше някои недостатъци — отговори Илзе. — Кам искаше да ги изчисти, преди да прави големи промени. Смяташе да помисли още година, за да е сигурен, че всичко ще сработи.

— Да бе, да — изпръхтя Бъб. — Виж, сега Кам не е тук, затова не искам да говоря зад гърба му, но всички знаем, че ако идеята беше негова, вече щеше да е осъществена. Единственият проблем с тази идея беше, че не е на Кам.

Бъб се приближи до календара и прочете какво е написала Илзе. В кабинета настъпи тишина.

— Но сега можем да я осъществим. — Сега говореше прекалено небрежно. — Ние тримата.

Бъб беше мислил за това — Нейтън го осъзна, когато брат му се обърна и застана с лице към тях. Атмосферата стана някак особена, почти съучастническа — така си помисли Нейтън. Той не знаеше какво да каже, затова реши да си мълчи, докато накрая брат му не сви рамене.

— Както и да е. Помисли си. — Той отиде до вратата. — Но вече няма какво да ни спре.

Двамата го изпратиха с поглед и Илзе поклати глава. На лицето ѝ се беше появило странно изражение.

— Слушай, Бъб твърди, че проблемът е, че идеята не е била на Камерън, но това не е единствената причина. Той е наясно. Както и да е… — Илзе остави бележника обратно на бюрото си. — Не знам. Не мога да мисля за това сега. Но всичко е записано, ако искаш да го разгледаш по-внимателно.

Тя излезе от кабинета. Нейтън изгаси лампата и я последва. Стаята потъна в мрак. В кухнята беше прекалено горещо и той веднага се почувства напълно изтощен.

— Какво стана на Леманс Хил? — попита Хари, докато сядаше.

— Поправихме кулата — отвърна Нейтън. — Не беше нищо сериозно.

— Трябва да внимавате на Леманс Хил. — Тихото гласче дойде като от нищото и на Нейт му беше необходимо малко време, за да разбере, че Ло се обажда. Тя не докосваше вечерята си, а драскаше яростно на лист хартия.

— Защо? — Илзе се протегна и я погали по косата.

— Татко отиде на Леманс Хил и повече не се върна.

Ръката на майка ѝ застина на главата ѝ.

— Татко ти не е ходил на хълма, Ло. Това няма нищо общо с причината той да не се прибере.

— Знам. Наясно съм защо не се прибра.

Никой не продума нищо дълго време.

— Защо, Ло? — наруши тишината Хари.

Момиченцето вдигна очи и след като видя, че всички го гледат, отново заби поглед в листа.

— Лоис? Попитах те нещо.

— Няма значение. — Гласът на детето едва се чуваше.

Илзе я прегърна.

— Всичко е наред, миличка.

— Остави я да говори, Илзе — настоя възрастният мъж.

— Тя не иска.

— Преди секунда искаше.

— Тя е просто дете, Хари.

— Искам да разбера какво имаше предвид…

— Илзе е права. — Лиз се обади за първи път, откакто бяха седнали на масата.

Нейтън забеляза, че пак беше плакала. През последните няколко дни беше отслабнала и кожата на лицето ѝ изглеждаше отпусната.

— Плашиш я, Хари.

Ло седеше сковано, вторачена в масата. Накрая взе молива си и продължи да рисува.

— Татко не се върна, защото беше тъжен — заговори момиченцето на листа си. — Заради всички онези неща, които изчезнаха.

Около масата се разнесе шумна обща въздишка от облекчение.

— О, господи, пак ли това? Всичко е наред, Ло. — Илзе хвана дъщеря си за свободната ръка и я задържа между дланите си. Забеляза объркването по лицата на Нейтън и Зандър. — От известно време Ло се страхува, че има крадец…

— Наистина има! — Детето дръпна ръката си и започна да рисува още по-яростно.

— Миличка, няма никакъв…

— Тогава е призрак.

— Няма и никакъв призрак — отвърна Илзе, поклати леко глава и погледна Нейтън. — Ло смяташе, че някои неща са били откраднати. Някои от играчките и другите ти неща бяха отишли на разходка, нали, Ло?

— Не бяха на разходка! Някой ги беше взел.

Саймън се разсмя неловко в другия край на масата.

— Може да е бил Дядо Коледа — каза той, за да разведри обстановката.

Ло го измери с поглед, който можеше да убие крава.

— Не беше Дядо Коледа. — Не довърши, но в тона ѝ се усещаше, че иска да добави тъпако. — Беше някой друг. Някой лош.

Сега вече започваше да се разстройва и Илзе взе молива от ръката ѝ.

— Ло, ако някой е идвал във фермата, щяхме да разберем. Никой не е стъпвал тук. — Само дето погледна навън през прозореца към потъмняващото небе и Нейтън долови колебанието в гласа ѝ. — Мислехме, че някои неща са изчезнали, но после ги намерихме, нали?

— Какви неща? — попита Зандър и се помести на стола си.

— Мои дрехи и играчки — отвърна Ло.

— Но после ги намерихме — настоя майка ѝ.

— Не всички и не веднага. Както и да е. — Детето бутна ръката на Илзе. — Татко не можа да си намери нещата.

— Какво искаш да кажеш? — попита Хари.

Ло не отговори. Изглеждаше нервна. Посегна да си вземе молива, косата ѝ падна пред очите и скри лицето ѝ.

— Хайде — каза Хари с необичайно остър за него тон. — Отговори ми, Ло, моля те.

— Миличка — наведе се над нея майка ѝ, — за какви неща говориш?

— Мисля, че бяха пари — прошепна детето. Нейтън едва я чуваше. — И други неща. Не знам какви. Татко ги търсеше, но не можа да ги намери.

— За колко пари говорим? — попита Хари и Илзе го изпепели с поглед.

— За бога! Тя едва брои до сто, откъде може да знае? Както и да е, Кам не беше изгубил пари. Или пък нещо друго. Не прави положението още по-лошо.

Ло повдигна вежди веднага.

— Не е вярно! Не е вярно, мамо! Той търси навсякъде. Някой беше идвал тук…

— Джена.

Някой изрече името под носа си. Нейтън не разбра кой, докато Лиз не посочи през масата:

— Млъкни, Бъб! Говоря сериозно!

— … а татко беше изгубил неща — говореше все по-високо Ло. — Знам, защото го видях. Той претърси навесите, конюшнята, навсякъде. Знаех си, че няма да ми повярваш, мамо!

— Не е вярно — отговори сподавено Илзе. — Ако татко ти беше изгубил нещо, защо не го е споменавал?

— Защото и той си мислеше, че няма да му повярваш, както не вярваш на мен. — Ло вече крещеше. — Вероятно заради това ми каза да пазя тайна.

В кухнята настъпи тишина и детето сложи ръка на устата си, сякаш така искаше да върне думите обратно. Мъничкото му личице беше почервеняло неимоверно много.

Илзе застина. Тя погледна Софи, която изглеждаше стъписана. По-голямата ѝ дъщеря поклати глава. Нямам представа за какво говори. Майка им обърна стола на Ло към себе си, за да са лице в лице двете.

— Миличка, това е много важно. Какво точно ти каза татко ти?

Ло поклати глава.

— За бога… — Хари звучеше ядосано.

— Хари. — Предупреждението в гласа на Лиз беше повече от ясно.

Навън кучетата динго бяха започнали да вият отново. Като че ли се бяха приближили.

— Ло, всичко е наред. — Илзе се наведе към дъщеря си. — Не си загазила. Просто кажи истината. Сигурна ли си, че татко ти е търсил нещо?

Личицето на малкото момиченце беше намръщено и разтревожено.

— Да, видях го.

— И татко ти каза да не казваш на никого?

— Не на никого. — Ло погледна майка си. — Само на теб.

Глава 17

Нейтън седна на верандата и се загледа в настъпващата нощ. Алените багри на земята и небето се сливаха в едно, докато не се превърна в чернота. Ло не можеше — или не искаше — да им каже още подробности и накрая Илзе я сложи да спи.

Нейтън тъкмо се беше заел да прибере инструкциите на Камерън, когато намери една китара в шкафа в коридора. Зандър четеше в стаята си, така че реши да изведе Дъфи навън и седна на верандата. Китарата не беше настроена — струните ѝ дрънчаха неприятно, докато затягаше ключовете. В караваната на бившите туристи в другия край на двора все още светеше и се носеше приглушен разговор оттам. Нейтън не различаваше ясно какво си говорят, но от тона им му се стори, че спорят. Зад караваната не се виждаше нищо. Започна да свири тихичко, като се опита да завърши песента добре, когато чу комарникът да се отваря и вдигна поглед.

— Това е моята китара.

Софи се облегна на рамката на вратата, а около главата ѝ се образува ореол от светлината вътре.

— Извинявай. Преди малко я намерих.

— Няма проблем. Тази песен твоя ли е? — Тя седна срещу него и той засвири отново.

— Да, написах я преди близо десет години.

— Има ли си име?

Беше я измислил за Илзе.

— Не — отвърна Нейтън. — Няма. Ти как би я озаглавила?

— Не знам. Звучи ми малко тъжна. Но изпълнена с надежда. Нещо такова. Можеш да я наречеш „Изгрев“ или нещо подобно.

— Хубаво име. — Във всеки случай беше по-подходящо от „За Илзе“.

Той посвири още малко.

— Приятна е. Краят обаче не звучи добре.

— Така е, знам. Не успях да го измисля.

— Щом десет години не си успял да го направиш, може би трябва да се откажеш.

— Мисля, че си права — усмихна ѝ се Нейтън. — Значи свириш?

— Когато не нося това. — Софи показа превръзката си, след което се заслуша отново в песента. — Много си добър.

— Имам прекалено много време за упражнения — опита се да не звучи сърдито Нейтън.

— Всеки ден ли свириш?

— Когато имам възможност. Още откакто бях на твоите години.

— Това е много дълго време. — Софи изглеждаше толкова смаяна, че той се засмя. — Всеки ден?

— Горе-долу. Спрях за няколко години, когато нямах китара.

— А защо си нямал?

Усмивката на Нейтън се изпари.

— Повреди се.

Всъщност това беше най-ясният спомен за баща му, което го изненада, защото съвсем не беше най-лошият. Случи се в деня, в който двамата с Камерън бяха направили опит да избягат и Карл Брайт ги хвана на гроба на работника. Нейтън все още си спомняше как се возеше на задната седалка, загледан в тила на баща си, и се молеше просто да започне да им крещи. Именно тишината го плашеше. През целия път до вкъщи не бяха видели друг автомобил или човек. Това не беше необичайно, но през онзи ден му направи впечатление. Нямаше никого наоколо.

Нейтън мислеше, че знае какво ги очаква, когато се приберат, но Карл ги изненада, като слезе от джипа, без да промълви и дума, и ги остави да се споглеждат. След това цял ден ходиха на пръсти и чакаха нещо да се случи. Едва по-късно вечерта, когато Хари им пожела лека нощ и тръгна за бунгалото си недалеч от къщата, Карл им обърна внимание. Почти изпитаха облекчение, когато измърмори под носа си:

— Навън и двамата.

Нейтън се опита да се стегне и да контролира реакциите си. На Карл не му харесваше синовете му да се страхуват. Той им нареди да запалят огън и двете момчета се ококориха насреща му, докато не им го изкрещя, не сграбчи Нейтън за рамото и не го блъсна към купчината дърва. Братята се запрепъваха нататък в недоумение.

Карл не проговори, докато не запалиха голям огън. Сенките на пламъците танцуваха по лицето му, когато им нареди с обезпокоително спокоен глас да влязат в къщата и да се върнат с най-ценните си вещи. Стомахът на Нейтън се сви на топка, когато изкара велосипеда си.

— Не е лошо. — Баща му го стисна толкова силно за ръката, че Нейт направо усети как се появява синина на нея. — А сега донеси правилното нещо, или ще изгоря всичко, което извадиш.

Нейтън се върна в къщата, където се забави дълго. Накрая излезе с любимата си китара. Ръката му се беше изпотила и се плъзгаше по дървения гриф. Макар да знаеше, че само ще влоши нещата, момчето се разплака и започна да моли баща си да не я изгаря. Майка му също беше там, а очите ѝ се бяха налели със сълзи.

— Моля те, Карл — опита се да му помогне тя. — Не може ли да му оставиш китарата?

Съпругът ѝ се направи, че не я чува, и тя отново направи опит да го умилостиви, докато накрая не се обърна към нея.

— Искаш ли да им дам един друг урок? — попита я той по начин, който накара Нейтън да се радва, че Лиз не продължи да го моли.

Подаде китарата на баща си, като едва виждаше през пелената от сълзи, но Карл го накара сам да я хвърли в огъня. След кратко колебание успя да го направи, но после инстинктивно се опита да я извади. Така си изгори ръката. Все още имаше белег.

Камерън не се опита да хитрува. Донесе илюстрирана история на Втората световна война. Според Нейтън беше много глупаво, че брат му харесва точно това. Кам погледна Карл в очите, извил врат нагоре, когато хвърли книгата в пламъците. След това измърмори нещо под носа си. Думите почти, но не напълно, бяха заглушени от пукането на огъня.

Карл застина като статуя.

— Я повтори!

Камерън се поколеба, но накрая изпълни нареждането. Дори повиши леко глас:

— Нацистите са горили книги.

Лиз си пое толкова рязко въздух, че направо изхълца, а раменете ѝ подскочиха. Настъпи ужасна тишина, а после, за изумление на Нейтън, Карл се подсмихна — рязко изкривяване на устните, от което зъбите му се показаха. Той като че ли се беше развеселил от думите на сина си. Стисна и отпусна юмрук. Само веднъж. Сетне каза:

— Донеси и останалите.

Камерън се подчини, без да трепне. Влезе в къщата и след малко се върна с цяла купчина книги в ръце. Нейтън седеше на стъпалата с Лиз и наблюдаваше как брат му хвърля един по един томовете в пламъците. Очите на Камерън останаха сухи, докато ги гледаше как стават на пепел.

— Извини се на баща си — каза Лиз след първите пет книги.

Камерън не ѝ обърна внимание и продължи да ги хвърля в пламъците, докато Карл наблюдаваше сина си с такова изражение, каквото Нейтън не беше вижда никога преди. И тогава осъзна, че брат му и баща му изпитват някакво странно удоволствие от тази патова ситуация.

Всичко това продължи повече от час. Най-накрая, когато последната книга догаряше, а Нейтън хвърляше нервни погледи към къщата и се чудеше какво ще последва, Камерън погледна Карл в очите.

— Извинявай, татко — рече и сведе поглед, най-после изпълнен с разкаяние.

Нейтън усети Лиз да се отпуска. Дори Карл изглеждаше облекчен, докато жаравата осветяваше горещата нощ. Той погледна Камерън, сякаш се опитваше да проумее нещо, но изведнъж насочи вниманието си към Нейтън и сега изражението му изглеждаше на момчето много по-познато.

— Обещавам ви, че ако някой от двама ви се опита да направи тази глупост пак, наказанието ще бъде десет пъти по-лошо. И не само за вас двамата.

Нейтън усети как майка му се напряга отново и много дълго след тази случка двамата с Камерън правеха точно каквото им наредеше баща им.

Нейт се отърси от спомените. Сега седеше срещу Софи на верандата. Пръстите му спряха да се движат по струните. Вече не му се свиреше. Племенницата му не забеляза веднага промяната. Тя се беше загледала в къщата и към тъмния прозорец на стаята на сестра си.

— Знаеш ли за какво говореше Ло по време на вечеря? — попита Нейтън.

— Не. — Софи вдигна превръзката си. — Вероятно самата тя не знае. Все си измисля неща.

— На мен ми се стори изплашена.

— Така е. Смята, че някой ще дойде да я вземе.

— Някой въображаем ли? Като работника? Или наистина вярва, че някой се крие наоколо?

— Не знам. Казах ѝ, че не трябва да се тревожи, но тя не ме слуша.

— Сигурно ви е много трудно след това, което се случи с баща ви.

Софи кимна, но не каза нищо.

— Някога татко ти споменавал ли е гроба на работника? — попита Нейтън. — Казвал ли е, че го чувства специален?

— Не се сещам. Но сигурно е бил, щом е нарисувал картината. Така и не разбрах защо го е направил, след като смяташе, че работникът е бил глупак. И наистина е бил.

— Така ли?

— Застрелял се по погрешка. Не внимавал, докато прескачал една ограда. Кракът му се подхлъзнал и мъжът се гръмнал случайно в главата със собствения си пистолет.

— Кой ти каза това?

— Татко.

— Добре. — Историята не беше такава, но Нейтън не мислеше, че сега е моментът да я поправя. Спомените на Софи за баща ѝ щяха да са достатъчно объркани и без негова намеса.

Момичето въздъхна и погледна китарата.

— Ще изсвириш ли нещо друго?

— С удоволствие. Каквото искаш.

Тя си избра някаква песен, която Нейтън не знаеше, на група, която не беше чувал, затова се наложи да му я затананика, а той улови мелодията. Забеляза, че племенницата му е започнала да се усмихва — най-вече на грешките му.

— Смятам да продължа да се упражнявам, когато ръката ми се оправи — заяви Софи. — Докато не сме на училище.

Нейтън знаеше, че говори за дистанционното училище. Самият той беше минал по нейните стъпки, докато работеше във фермата през времето, през което трябваше да слуша някакъв учител — намиращ се много далеч от него — да му преподава по радиото. Тогава голяма част от образователната тежест се падаше върху онзи, който отговаряше за обучението у дома. Нейтън помнеше, че бедната Лиз даваше всичко от себе си и го молеше да се съсредоточи върху уроците, както брат му Кам. Сега всичко се правеше онлайн, като съответстваше възможно най-точно на учебните срокове и часовете в истинските училища. Учителите вече можеха да разговарят с учениците по няколко часа на ден чрез видеовръзка, а това според Нейтън със сигурност беше по-добре от радиото. Той се сети за нещо и се намръщи.

— Значи Кейти се грижи за образованието ви?

— Да. Преди беше мама, но сега е тя. Грижи се за нас и през ваканцията.

Нейтън забеляза физиономията, която племенницата му направи.

— Не ви ли харесва?

— Много е скучно. Не ѝ хрумват никакви забавни идеи. В деня, в който татко изчезна, ни накара да седим в класната стая и цял ден да гледаме филми.

— Тя с вас ли беше?

— Да, беше там, но не правеше нищо. Постоянно излизаше в почивка и беше в лошо настроение.

— Поне бива ли я да ви учи?

Софи сбърчи носле.

— Не. Няма представа какво трябва да правим и понякога не ни следи дали си учим уроците. Чух мама да казва на татко, че не е трябвало да я наема, че тя е… — Детето зашепна и се огледа, преди да довърши. — … некадърна.

Нейтън потисна усмивката си.

— Наистина ли така каза майка ти?

— Поне едно от нещата. Но мисля, че мама е права, тя е… некадърна. — Софи се отпусна назад. — Според мен не е истинска учителка.

— Така ли? — Лампата в караваната продължаваше да свети. — Какво те кара да мислиш така?

— Подстригва ни — обясни Софи. — Много хубаво. Според мен е фризьорка.

Нейтън погледна косата на племенницата си — дълго до раменете каре с идеално оформени остри кичури по края. Не се смяташе за експерт — самият той чакаше косата му да стане съвсем дълга, рошава и неуправляема, преди да я обръсне цялата на мивката в банята — но дори на него прическата му изглеждаше много професионална.

Нейтън погледна отново караваната. На светлината от лампата видя раздвижване зад тънката завеса. Тихият разговор долетя до него. Продължаваха да спорят. „Фризьорка, а не учителка“, каза си той. За никого не беше изненадващо, че туристите поукрасяваха автобиографиите си. Всъщност по-странно беше, ако не го правеха. Но това винаги извикваше един и същи въпрос: ако не бяха тези, за които се представят, кои бяха тогава?

— Един ден се върнахме от езда и двамата вече бяха тук — обясни Софи. — Татко дори не ни каза, че ще ги наема. Мисля, че заради това мама се ядоса.

— За какво съм се ядосала? — Комарникът изскърца тихичко и навън излезе Илзе.

— За Саймън и Кейти — отвърна дъщеря ѝ.

— О! — Тя се намръщи. — Не, просто се изненадах, нищо повече. Недей да разправяш това наоколо, Софи, моля те. Ще се почувстват нежелани.

— Как е Ло? — попита Нейтън.

— Заспа в стаята на майка ти. — Илзе се обърна към другата си дъщеря: — Сега е твой ред.

— Но…

— Софи, моля те. Не и тази вечер.

Момичето се изправи сърдито.

— Лека нощ. — То погледна войнствено майка си. — Ще дойдеш ли да ме завиеш?

— След малко — отвърна Илзе. — Върви да се приготвиш.

Софи затръшна комарника. Дори на слабата светлина, която се процеждаше отвътре, Илзе изглеждаше изтощена. Тя се облегна на парапета. Отвори уста, но не каза нищо, сякаш не беше сигурна откъде да започне.

— Какво мислиш за всичко, което каза Ло? — попита Нейтън, за да ѝ помогне.

— Не знам какво да мисля. Камерън не ми е казвал нищо, както вече стана ясно. — В гласа ѝ се усещаше недоволство, докато се взираше в мрака. — Дори не искам да повдигам темата за онази жена, която го е търсила.

— Кам някога споделял ли ти е нещо за Джена?

— Разбира се. — Лицето на Илзе помръкна. — Каза ми, че била момиче, което срещнал на някакво парти и чието гадже започнало да ревнува. Разказваше историята много забавно. Като някакво недоразумение.

Нейтън не отвърна нищо. За онази случка можеше да се каже какво ли не, но не и че е била забавна.

— Напоследък беше под голям стрес. Беше… — Илзе продължаваше да се взира в мрака. — Нещо се беше променило през последните няколко седмици. Сега осъзнавам, че вероятно е започнало, когато се е опитала да се свърже с него.

— Предполагам, че му е дошло като гръм от ясно небе.

— Сигурно.

Илзе погледна Нейтън. Нощният вятър подухваше леко. От къщата се разнесе детски глас:

— Мамо, готова съм.

— Идвам след минутка — отвърна тя и отново се обърна към Нейт, видимо обезпокоена. — Слушай, навремето никой не е повярвал в обвиненията на това момиче, нали?

— Не, разбира се, че не. — Искаше да допълни още нещо, но си замълча.

— Какво има? Кажи ми.

— Няма нищо. Просто щях да ти кажа… — махна с ръка Нейтън. — Може би Стив ѝ вярваше за известно време.

— Стив Фицджералд? От клиниката?

— Да. Май имаше нещо. Така де, не точно ѝ вярваше — започна да обяснява Нейтън, като се опитваше да си спомни. — Искам да кажа, че взе думите ѝ сериозно. Но такава е работата му, нали? Като парамедик. А и той си е такъв.

Сети се, че Стив му досаждаше постоянното. Посещаваше го неочаквано, непрекъснато му задаваше въпроси и го молеше да отиде в клиниката. Толкова беше настоятелен, че ставаше досаден.

— Явно не е повярвал чак толкова, щом не са започнали официално разследване — каза Илзе.

— Не, не се стигна чак дотам.

Тя въздъхна бавно.

— Камерън никога не се е разбирал със Стив.

— Така е. Е, предполагам, че такива неща се помнят.

Софи се провикна отново:

— Мамо!

Този път Илзе се направи, че не я чува, и продължи да гледа Нейтън.

— Винаги ли си вярвал на Кам?

— Да, напълно.

— И никога не си се усъмнявал в него?

Във въздуха увисна нещо странно, което Нейтън не можа да разбере. На слабата светлина на верандата му беше трудно да разгадае изражението ѝ и той се почувства малко неудобно, когато усети отдавна заровената вина да изплува отново. Камерън може и да не беше казал всичко на съпругата си, но ако съдеше по изражението ѝ, явно ѝ беше споделил някои неща.

— Не — отвърна твърдо той. — Не съм се съмнявал.

Изражението на Илзе пак се промени и Нейтън пак не успя да го разгадае. Софи отново повика майка си.

— За бога, по-добре да вървя. — Илзе отвори вратата, но се спря за момент. — Лека нощ, Нейтън.

— Лека нощ.

Илзе влезе, а той се загледа в Дъфи, която само размахваше опашка и нямаше какво да му каже. Остана така още минута, после остави китарата на Софи, слезе по стъпалата на верандата и тръгна в мрака на двора, следван от кучето. Изчака очите му да свикнат с тъмнината. Караваната на бившите туристи беше утихнала. Явно се бяха сдобрили, поне засега.

Когато очите му привикнаха и успя да различи гроба на Карл Брайт под евкалипта, отиде до него и застана в края му, неспособен да се отърси от чувството, че е сбъркал. Искаше да успокои Илзе, но усещаше, че не е успял. Не успя да защити Камерън, и то не за първи път. Погледна гроба на баща си.

— Какви глупости чувам за някакво момиче? — беше попитал Карл. Той беше приключил телефонния си разговор със сержанта и повика двамата си синове.

Нейтън помнеше как стоеше с гръб до стената, докато Камерън мрънкаше някакви обяснения. След минута Карл го прекъсна и се обърна към Нейт.

— Ти къде си бил, когато това се е случило? Душил си след онази малка кучка у съседите ли?

— Имаш предвид Джаки.

Главата на Нейтън се удари силно в стената. Карл дори не го беше погледнал, когато му вдигна ръка. Вниманието му беше насочено към Камерън. Ударът беше толкова неочакван, че Нейтън не можа да се предпази; не че непременно щеше да го направи. Понякога беше по-лесно просто да кротува. Осъзна, че Карл продължава да чака отговор, затова кимна. Да, бях с Джаки.

— Защо не си се грижил за брат си?

Нейтън не знаеше какво трябва да отговори.

— Въпреки това си ги видял, нали? — Карл сочеше Кам, но викаше на него. — Давай тогава. Кажи ми. Той направи ли нещо, за което трябва да се тревожа?

Карл вече беше преместил погледа си на него. Очите им бяха на едно ниво и Нейтън се запита защо продължава да го обзема същият ужас, който изпитваше през целия си живот. Ужасът, който се надигаше, когато Карл повишеше глас, посегнеше му или и двете. Като онзи път, когато го принуди да си изгори китарата.

И в онзи момент осъзна, че това никога няма да се промени. Карл никога нямаше да спре, а Нейтън не беше способен да го накара да спре, така че вероятно щяха да живеят по този начин до края на дните си. Тази мисъл го накара да почувства умора. Главата го болеше от удара. Погледна Камерън и независимо какво беше или не беше направил брат му, изведнъж му писна от всичко.

Не искаше да го подлагат на това. Не той беше докарал подобни неприятности у дома. Той поне се беше сетил да види дали Джаки ще му кимне, преди да ѝ свали гащичките. Главата му продължаваше да кънти, когато погледна баща си и брат си, и изведнъж му се прииска да е далеч от тези двамата. Искаше му се да бъде сам, някъде, където тях няма да ги има. Все още мислеше за това, когато Камерън го побутна лекичко с лакът и го върна в настоящето. Нейтън осъзна грешката си и се опита да направи онова, което Кам очакваше от него — да му пази гърба.

— Не — отвърна той. — Кам не е направил нищо.

Всъщност отговори едва със секунда закъснение. Даже не и с толкова, по-скоро с половин секунда. Забави се само за миг, почти незабележимо, но Карл не го пропусна и пак премести поглед от единия си син към другия.

— Добре — отвърна с глас, който сякаш казваше, че поне веднъж ги е разбрал идеално. — Излез. Искам да говоря с брат ти. — След тези думи Нейтън беше освободен.

Седна в джипа си и затвори вратите, за да не чува нито звук от къщата. Видя Бъб да се промъква и отвори предната врата, за да се качи при него. Усещаше, че брат му има много въпроси, и знаеше, че трябва да се опита да му отговори, но когато никой от двама им не намери точните думи, останаха потънали в мълчание.

Нейтън, вече погълнат от чувството за вина, използва времето, за да репетира наум какво ще каже на Камерън. Не исках да се колебая. Това не означава нищо. Много отдавна се беше научил първо да мисли и после да отговаря, защото Карл не обичаше да получава грешни отговори. Страхувах се, Кам. Страхувах се от татко. Знам, че не си направил нищо лошо. Искаше да каже всичко това, че и повече, на брат си и го направи по-късно, при това няколко пъти. Но това не му помогна.

Трябваше да мине много време, преди брат му да го погледне отново в очите. Когато го направи, в тях се четеше споменът за предателството, което никога, дори след двайсет години, не беше забравено.

Глава 18

Когато Нейтън се върна в къщата, в стаята на Зандър нямаше никой, но душът в банята течеше. Книга, прочетена до половината, беше оставена на леглото на сина му. Раздразнен видя, че е същата, която беше купил, за да я подари на сина си за Коледа. Картичката, която Зандър използваше за разделител, подсказваше, че книгата е подарък от втория му баща Мартин — архитекта, чиято работа с лъскави огледални метални повърхности вестниците често определяха като „противоречива“. Нейтън си пое дълбоко въздух, затвори вратата и се върна в дневната.

Все още можеше да различи тъмните очертания на караваната на работниците през прозореца. Погледа я около минута, замислен над думите на Софи, после се обърна и включи семейния компютър на бюрото в ъгъла. Десет минути по-късно влезе в бавния интернет и зачака сайтът на една от социалните мрежи да зареди. Когато най-накрая това се случи, кликна върху кутийката за търсене и написа името на Кейти.

Компютърът заръмжа, докато преглеждаше резултатите — в началото бавно, а после два пъти по-бързо. Не намери нищо. Имаше много хора със същото име, но никой от профилите, нито пък снимките, не съвпадаше с нея. Погледна си часовника. Скоро щяха да изключат генератора. Написа името на Саймън и прегледа резултатите с максималната бързина, която протестиращата техника му позволяваше. Беше стигнал до третата страница, когато дюшемето в коридора изскърца. Хари се появи на прага. Погледна компютъра, но от мястото си не виждаше монитора.

— Говорих с Бъб — каза той.

— Така ли? — По изражението му Нейтън разбра за какво става въпрос.

— Двамата с теб сме наясно, че понякога брат ти разбира погрешно нещата.

— От време на време.

— Наистина се надявам да не е разбрал, когато си му казал, че разрешителното ти за оръжие е изтекло.

— Просто не отидох да го подновя.

— Глупости. Какво искаш да ми кажеш — че за първи път в живота си си забравил да го направиш ли?

Нейтън не отговори.

— Предал си всичките си оръжия на Глен, нали?

— Такива са правилата, Хари.

— Оръжието е част от най-необходимите неща, приятелю…

— Ще го подновя.

— През цялото време си съвсем сам у вас. Понякога изключваш радиото си и го държиш така дни наред…

— За бога, Хари, казах, че ще го подновя.

— Майка ти знае ли, че живееш така?

— Сигурен съм, че няма да пропуснеш да ѝ кажеш.

— А Зандър?

Въпросът му увисна във въздуха.

— Искаш ли нещо друго, Хари? — попита най-накрая Нейтън със студен глас.

Възрастният мъж отвърна на погледа му видимо необезпокоен и това го накара да се извърне.

— Спирам генератора в десет часа.

Хари си тръгна и Нейтън се вторачи отново в монитора, докато светлината му не накара очите му да се навлажнят. Примига и отново провери колко е часът. Напредваше бавно, но вече беше видял достатъчно, за да разбере, че няма да научи кой знае колко за бившите туристи в интернет.

Това не беше кой знае колко странно. Но беше необичайно. Можеше да преброи на пръстите на едната си ръка всички туристи, които познаваше и които не се изкушаваха да качат поредица от идентични снимки на скали, небе и крави за приятелите си у дома. Погледна часовника още веднъж, после с цялата бързина, която му позволяваше компютърът, отвори нов прозорец на търсачката и въведе ново име. Появиха се много резултати за Джена Мур във Великобритания. Можеше да ги преглежда часове наред, ако някой вече не го беше изпреварил.

Най-отгоре се появи линк с различен цвят от останалите — знак, че вече е отварян поне веднъж на този компютър. Нейтън не знаеше дали може да разбере кога. Може би Зандър щеше да знае. Засега само кликна върху линка.

Джена беше станала флорист. Имаше си своя фирма и беше пуснала своя снимка как засажда нещо високо и зелено в саксия. Плитката ѝ я нямаше и изминалите двайсет и повече години бяха оставили своя отпечатък върху лицето ѝ, но определено беше тя.

На фотографията усмивката ѝ беше широка, но леко изкуствена. Това подсказа на Нейтън, че вероятно са заснети няколко кадъра, докато не са получили хубава снимка. Пръстите на Джена не бяха целите заровени в пръст, но на тях не се виждаше брачна халка. Нейтън се запита с какво се занимаваше онова нейно гадже, но не се сещаше за името му. Или пък никога не го беше научавал. Погледна лицето на Джена. В горната част на монитора имаше телефонен номер. Нейтън взе химикалка, записа го и стана.

Коридорът беше празен, а кухнята и кабинетът на Илзе тънеха в мрак, когато вдигна слушалката и набра номера. Чу сигнал „свободно“. Сети се, че не знае колко е часът в Англия, когато някой вдигна.

— Добро утро, „Нордън Блумс“. — Гласът беше много приятен.

— Може ли да разговарям с Джена Мур, моля?

— Опасявам се, че е в отпуск. Мога ли да ви помогна?

Нейтън се поколеба.

— Опитвала се е да се свърже с брат ми. — Зачака, но не успя да долови някаква реакция от другата страна на линията. — Исках да ѝ предам нещо. Оставила ли ви е друг номер, на който мога да я намеря?

— О, не. Съжалявам. — Младата жена звучеше искрено разочарована, че не може да помогне. — Поне не такъв, който мога да давам, за съжаление. Но едва ли и той ще ви свърши някаква работа, защото е в чужбина и няма обхват.

Нейтън погледна кабела на телефона в ръката си.

— Така ли?

— Мога да запиша вашия номер, ако желаете.

— Всъщност и аз нямам обхват на мобилния си телефон.

— Така ли? — Младата жена явно се изненада от тази новост за нея. — Предполагам, че не сте на йога почивка в Бали?

— Не, не съм — отвърна Нейтън.

— Тогава щеше да е невероятно съвпадение. — Тя се засмя. С другото си ухо Нейтън чу тихо електронно изпращяване на електрически уред и в следващия миг беше потопен в мрак. Генераторът беше изключен. В очите му трептеше остатъчно сияние от угасналата светлина в коридора. Нейтън примига, защото не можеше да види нищо.

— Къде се намирате? — попита той, докато сивите очертания на мебелите бавно започнаха да придобиват форма.

— В края на Бел стрийт.

— Извинявайте, имах предвид в кой град?

— О, в Манчестър.

Не знаеше къде се намира. Предполагаше, че е някъде на север.

— Както и да е — продължи младата жена, — Джена ще се върне в магазина след — само да го сметна — единайсет дни, ако желаете да я потърсите отново.

В този момент Нейтън чу някакъв шум. Не идваше от телефона. Разнесе се в тихата къща и беше много слаб. Навярно беше Хари? Прозорецът до него представляваше черен квадрат. Нейтън не виждаше нищо друго, освен собственото си отражение в стъклото.

— Джена със сигурност ли е още в Бали? — попита той.

Отново чу шума и погледна през рамо. От вътрешността на къщата ли идваше? Затаи дъх. Поредното тихо тупване. Не, идваше отвън. Пак се обърна към прозореца. Пак не видя нищо.

— Да, и въобще не бърза да се прибира в това студено време. Каза, че при нея е доста горещичко.

— Така ли? — Нейтън се огледа в мастиления мрак навън. — Е, благодаря ви за помощта.

— Няма проблем. Аз ви благодаря за интереса към „Нордън Блумс“!

Нейтън затвори. Дворът навън се чернееше. Не се забелязваше никакво раздвижване. Изчака минута, после още една. Нищо. Тъкмо се обръщаше, когато чу шума отново.

Глава 19

Нейтън излезе навън и изчака очите му да привикнат със светлината на тънкия лунен сърп. Задната врата изскърца зад него и той я затвори. Стоеше търпеливо и се ослушваше.

Чу нещо да тупка приглушено.

Последва шума и заобиколи къщата. Изпод вратата на гаража се процеждаше слаба светлина. Тя беше мека, но въпреки това му попречи да вижда в мрака. Нейтън се приближи съвсем бавно към нея. Повтаряше си да не си мисли небивалици, но въпреки това внимаваше да не вдига шум. Макар и с гръб към него, той веднага разпозна човека, който надничаше в бюфета и търсеше нещо с включено фенерче.

— А аз дебна тук с надеждата, че ще заловя на местопрестъплението крадеца на Ло — каза Нейтън и се облегна на рамката на вратата.

Зандър извърна глава и го погледна.

— Какво става? — попита баща му и посочи бюфета. — Не можеш да заспиш ли?

— Не. — Момчето се изправи и избърса ръце в дънките си. — Не мога да спра да мисля за онова, което каза Ло — че чичо Кам е търсил нещо.

— Софи смята, че сестра ѝ се е объркала.

Зандър прокара опакото на ръката си през челото и остави петно по него.

— А какво каза Илзе?

— Не знам. Не сме говорили за това.

— А, добре. Просто си помислих, че вече може да ти е споменала нещо.

Нейтън придърпа един пукнат пластмасов стол и седна. Огледа плота и очуканото бюро в ъгъла и реши, че Камерън бе превърнал гаража в място, където може да потърси усамотение.

— Намери ли нещо?

— Не. Освен това не знам какво да търся. Може да е всичко. Или пък нищо.

Нейтън погледна Зандър. Колкото пъти се загледаше в сина си през последните дни, толкова пъти му се струваше все по-пораснал. Сега обаче, изпънал гръб и рамене и с праха по ръцете си, приличаше на истински мъж.

— Къде търси?

— Само тук засега. — Зандър посочи едната страна на гаража.

— Още дълго ли ще търсиш?

— Не знам. Предполагам, че ще остана, докато не открия нещо. Или не се изморя много. — Той сви рамене.

— В такъв случай по-добре да ти помогна. — Нейтън стана от стола. Отвори най-близкия шкаф и пред него се появиха прилежно подредени инструменти.

— Вече проверих там. Можеш да видиш какво има в този шкаф — посочи с пръст Зандър.

— Добре. — Нейтън се премести.

Не очакваше да намери нещо. Не знаеше дали Ло беше права, че липсват вещи на Камерън, но дори да беше, Нейтън не мислеше, че брат му е пропуснал да провери в собствения си гараж. Подозираше, че Зандър си мисли същото, но знаеше, че понякога е по-важно да правиш нещо, каквото и да е, дори то да включва ровене в прашни шкафове и чекмеджета. Претърсваха гаража рамо до рамо, като постепенно си създадоха ритъм: отваряне, проверяване, затваряне. Нейтън внимаваше къде стъпва и къде си пъха ръцете. Наоколо имаше много змии, които нито един човек не би искал да срещне.

Начинанието изглеждаше безсмислено, но Нейт се радваше да върши нещо, щом това караше Зандър да се чувства по-добре. Когато двамата с Джаки се бяха оженили, тя настояваше за бебе. Той не се беше съгласил официално, но и не ѝ отказа, така че просто се случи. Независимо от всичките им разногласия, Нейтън ѝ беше благодарен, че го бе дарила със син. Понякога дори си мислеше, че нямаше да има против да си направят още няколко деца, ако нещата помежду им се бяха развили по друг начин.

По време на бременността на Джаки Нейтън не се чувстваше ни най-малко свързан с този процес. Намесваше се само когато трябваше да спаси нероденото дете от глупавите ѝ предложения за име. По онова време не беше много очарован, че Джаки се спря на Зандър. Всъщност не беше и сега, ако трябваше да бъде честен. Можеше да го кръстят поне Алекс — нямаше да звучи никак зле, когато му викат от конюшните. Едва когато Джаки започна да размишлява над потенциала на Джаспър, Нейтън направи всичко по силите си, за да я убеди да кръстят сина си Аликзандър.

„Накрая все пак Джаки се оказа права“, помисли си той. Името Зандър подхождаше на живота, който сега водеше детето му.

— Значи искаш да учиш в университет, а? — попита Нейтън и синът му вдигна поглед от кутията, в която се беше заровил. — Чудесно.

— О, да. Благодаря.

— Предполагам, че трябва да имаш високи оценки, за да те приемат.

— Аха.

— Слушай, майка ти ми каза, че вероятно ще е по-добре да останеш в Бризбейн през празниците — за да имаш време да учиш повече, да обръщаш внимание на домашните си.

Настъпи кратко мълчание.

— Може би е така.

— Искам да ти кажа… — Нейтън се насили да го изрече. — Няма проблем, ако е така, приятелче. Постъпи както сметнеш за правилно, аз ще те подкрепя. Имам предвид, че винаги си добре дошъл с учебниците тук. Наоколо е тихо и спокойно. Няма да ти се пречкам…

— Всичко е онлайн. Трябва ми бърз интернет.

— А, да. Ясно. В Бризбейн връзката е по-добра. Има логика.

— Съжалявам.

— Всичко е наред. Наистина, приятелю.

— Не искам да кажа, че не ми харесва да ти идвам на гости…

— Знам.

— … защото много ми харесва. Просто…

— Приятелю, знам. Има неща, върху които трябва да се съсредоточиш. Разбирам. Трябва да го направиш. Трябва да изкараш високи оценки. Да отидеш да учиш в университет. Много си умен и го заслужаваш.

— Благодаря. — Зандър се усмихна едва. — Ти никога ли не си искал да учиш?

Нейтън поклати глава.

— Това не е за мен.

Ако трябваше да бъде честен, даже не се беше замислял. Знаеше, че ще прекара живота си във фермата, където добитъкът не те пита имаш ли диплома, или не. Навремето Камерън го изненада, като се записа в университета в Аделаида. Брат му се върна след три години с диплома по агробизнес, с много големи идеи и шепа нови приятели, които от време на време идваха, за да напрашат неподходящите си за това място градски обувки и да позяпат ококорено наоколо. Ако изобщо благоволяха да се обърнат към Нейтън, те му говореха бавно и високо.

— Много е странно — каза Зандър, пъхнал ръце в една кутия — да ровиш из вещите на някого, след като си е отишъл от този свят. Всички тези неща са били важни за чичо Кам и сега някой друг трябва да мисли какво да прави с тях — да ги изхвърли или да ги запази.

— Да. Хубавото е, че много от нещата му ще са нужни и занапред — отвърна Нейтън. — Фермата трябва да се управлява.

— Ти ли ще я управляваш?

— Аз си имам достатъчно грижи със своя имот.

— Кой тогава? Бъб?

— Вероятно ще наемат управител. Предполагам, че Илзе ще реши. Тя ще наследи дяла на Камерън.

Зандър прокара пръст през тънкия слой прах, полепнал по капака на една от кутиите за съхранение на вещи.

— Кам не е ли дал по-голям дял на Бъб? Не е ли оставил нещо на Хари?

— Доколкото знам, не. Но Бъб си има своята една трета.

— Да, само че двамата с Илзе притежавате останалото.

Нещо в начина, по който говореше Зандър, накара Нейтън да се обърне изненадано към него.

— Е, и?

— Нищо. Но нейната половина и твоята една шеста представляват мажоритарния дял. Чудя се как ли се чувства Бъб при това положение?

— Не трябва да се чувства никак. Разделението остава същото, каквото беше, докато Кам бе жив.

— И в същото време не е съвсем така, нали? Когато Кам беше жив, двамата с Бъб са държали контрола над имота…

— Не мисля, че Бъб е смятал така. — Нейтън се сети как брат му се намръщи пред календара в кабинета.

— Е, така или иначе ти си бил с незначителен глас. По-вероятно е оттук насетне двамата с Илзе да контролирате нещата. Положението ще се промени.

— Не е така. Няма нищо…

— Тате, приятелю — прекъсна го Зандър с лека усмивка на лицето. — Така е.

Нейтън усети как бузите му почервеняват. Не отговори.

— Не се тревожи — продължи момчето, прочело мислите му. — Не мисля, че друг го е осъзнал. Но трябва добре да си помислиш. Чия страна ще заемеш, когато се стигне до вземането на решения? На Илзе или на Бъб?

— Ничия. Ще постъпя така, както е най-добре за имота. — Зандър направи физиономия. — Наистина.

— Добре. Бъб знае ли? А Илзе?

— Да, разбира се. — Нейтън се намръщи. Разбира се, че знаеха, защото това беше самата истина.

— Е, в такъв случай всичко е наред. — Синът му отвори поредния шкаф.

Нейтън свали друга кутия от рафта. В нея като че ли имаше само стари кабели. Той потисна прозявката си. Вече се чувстваше много изморен, но не искаше да си тръгва първи. Прерови набързо кутията, като поглеждаше през вратата в тъмната нощ. Беше се обърнал на юг. Някъде в далечината се намираше гробът на работника, а след него — собственият му имот.

Къщата му отвъд невидимата линия на хоризонта беше празна и като че ли можеше да я усети как се опитва да го притегли към себе си. Домът му беше доста приличен, с прекрасни мебели. Джаки не си беше направила труда да вземе друго, освен Зандър. Земята около къщата обаче беше проблемна. Постоянно му създаваше неприятности, но с нея си изкарваше прехраната и не можеше да я зареже. Понякога обаче — всъщност през цялото време — си мечтаеше да отиде някъде другаде. Само да имаше къде. Мразеше къщата си. Мястото беше като черна дупка, която засмукваше светлината от живота му.

На няколко пъти съвсем сериозно се беше замислял да напусне фермата. Да зареже работата, да остави вратата отворена и да си замине. Може би щеше да опита да си намери работа в мините на запад, но се страхуваше, че вече е малко стар за това. Но дори да зарежеше земята, нямаше как да зареже дълговете ѝ. Те си стояха в отчетите на банката и някак си трябваше да се плащат. Беше благодарен, че Лиз и Хари го убедиха да запази една шеста от „Бърли Даунс“. След като платеше разходите, постъпленията, които оставаха от тази една шеста, не му позволяваха да изплува на повърхността, но все пак бяха нещо.

— Продай си имота на Кам — беше му казал Хари на Коледа преди две години, след като една особено лоша година го беше съсипала. — Ще ти е трудно, докато си сам. Позволи му да изкупи твоя дял, приятелю. Така ще ти е по-леко.

Нейтън обеща да си помисли. И после три пъти моли брат си да го направи. Кам преглеждаше внимателно отчетите, които Нейтън му даваше. Почесваше се по брадичката и му задаваше въпроси, на които Нейт не можеше да отговори. Брат му всеки път реагираше по един и същи начин, независимо дали Нейтън го караше да погледне отчетите, или да каже някоя добра дума за него в кръчмата в града.

Той просто замлъкваше, само за стотна от секундата. Точно както Нейтън беше направил някога под тежкия поглед на баща им, когато местата им бяха разменени и тийнейджърът Камерън се нуждаеше от помощ. Нейтън все още се изумяваше колко много се съдържаше в една толкова малка частица мълчание.

Отговорът на брат му винаги беше отрицателен.

Сега, докато Нейтън гледаше на юг, му хрумна нещо. Зандър беше прав. Както и Бъб. Без Кам нещата щяха да са различни. Без Кам вероятно щеше да успее да продаде фермата си на Илзе и Бъб. За миг си представи какво можеше да означава това и изведнъж, за първи път, откакто отиде до хребета да види трупа на Камерън под платнището, задиша малко по-свободно.

— Татко.

Нейтън излезе от унеса и се върна в настоящето. Зандър държеше някакъв тежък квадратен предмет, частично увит в аерофолио. В краката му лежеше голяма хартиена чанта.

— Какво е това? — Той изтупа праха от ръцете си и отиде до сина си. Видя, че Камерън е написал името на Илзе на хартията с красиви главни букви.

Зандър се приближи до фенера, за да види баща му какво държи. Беше една от рисунките на Ло, сложена в професионална рамка. На нея беше нарисувано четиричленно семейство. Камерън много си приличаше, застанал до своята съпруга и двете им дъщери. Всички в рисунката на Ло се усмихваха.

— Има и картичка — добави Зандър и му я подаде.

Квадратно картонче със снимка на лилии отпред. От изражението на сина си Нейтън разбра, че той вече беше видял какво пише вътре. Отвори картичката и прочете двете думи, написани с почерка на брат му.

Прости ми.

Глава 20

На сутринта Илзе вече беше излязла.

Нейтън се събуди много по-късно от обикновено и когато отвори очи, дневната светлина вече се процеждаше между завесите. Снощи двамата със Зандър си легнаха прекалено късно — бяха прекарали дълго време, взрени в думите на Камерън на светлината на фенера, включен в гаража.

Прости ми.

Най-накрая Нейтън взе картичката и я прибра в джоба си.

— Ще я покажеш ли на Илзе? — попита синът му.

— Да. Утре.

Но докато се обличаше, забеляза, че в къщата цари тишина. През прозореца видя малките фигури на Софи и Ло да играят в градината, а Лиз ги гледаше. Дори отдалеч Нейтън забеляза увисналите ѝ рамене и превития от умора гръб. Илзе не се виждаше никъде.

Не беше и в кухнята, където Кейти разтребваше сама, нито пък в кабинета си. Нейтън се върна в коридора и надникна в стаята на Зандър. Още спеше. Отпуснал глава на възглавницата, сега той изглеждаше по-млад, отколкото предишната вечер. Нейтън затвори вратата. В другия край на коридора се намираше стаята на момичетата, която някога, когато бяха деца, беше на Камерън. Нейтън си спомни онези ранни утрини, когато с очи, все още замъглени от сън, отваряше тази врата и се изправяше лице в лице с брат си. Откакто пое управлението на имота, Кам спеше в голямата спалня в края на коридора. Заедно с Илзе. Лиз се беше преместила в по-малката спалня, до тази на момичетата. Казваше, че там се чувства по-добре.

Вратата на голямата спалня беше отворена. Нейтън надникна вътре. Големите мебели като че ли не бяха сменяни от времето, когато родителите му спяха тук, но самото помещение изглеждаше доста променено. Някой, навярно Илзе, беше боядисал стените, беше украсил със снимки на момичетата и беше добавил някои други лични щрихи.

Спалнята беше много добре поддържана, но на Нейтън му се стори, че сега от нея се излъчва нещо тревожно. Леглото беше оправено, но не идеално, а големите гънки във възглавниците подсказваха, че обитателят не е спал добре. На нощното шкафче от страната на Илзе — предположи, че това е нейната страна — имаше засъхнали кръгли следи от чаши с кафе. До тях Нейтън забеляза отворено шишенце с обезболяващи. Няколко хапчета се бяха разпръснали.

Той погледна обратно към стаята на момичетата, а след това към шишенцето на нощното шкафче. Поколеба се, но накрая влезе и дюшемето изскърца силно под ботушите му. Събра разпръснатите хапчета, върна ги в шишенцето и го затвори. Прочете етикета. Парацетамол. При това шишенцето беше почти пълно. Подържа го още малко и го остави обратно на нощното шкафче.

Излезе в коридора и изсумтя, когато се сблъска с някого в сенките. Двамата залитнаха. На Нейтън му бяха нужни няколко секунди, за да познае човека пред себе си.

Беше Саймън.

Бившият турист погледна над рамото му към спалнята и на лицето му се изписа трудно за разгадаване изражение.

— Теб търсех — каза той.

— Аз търсех Илзе. — Нейтън усети отбранителната нотка в гласа си и си прочисти гърлото. Нямаше нужда да се обяснява.

— Преди около час излезе да язди.

— Така ли? Благодаря. А ти защо ме търсиш?

— Търсиха те по телефона.

— Мен ли? — Нейтън не можеше да се сети за нито един човек, който да иска да говори с него. — Кой?

Саймън сви рамене.

— Очевидно някой, с когото си се опитал да се свържеш.

Беше техникът, когото чакаше.

— Дейв — рече Нейт, когато чу гласа му. — Как е хладилната камера?

— Не мога да ти кажа, приятелю. В петък дойдох до вас, както се разбрахме, но не можах да вляза.

— В хладилната камера ли?

— В къщата ти. Беше заключена.

— Но… — Нейтън стисна здраво очи. — Мамка му! Правеше си труда да заключва само когато Зандър му гостуваше. Нямаше никаква вероятност някой да открадне лаптопа на сина му, но момчето се чувстваше по-спокойно, когато къщата беше заключена. Дейв се чуваше отлично по телефона. Това не беше добре. Означаваше, че се намира в гъсто населен район.

— Моля те, кажи ми, че още си наоколо — опита се да разбере все пак Нейтън.

— Не съм, съжалявам. Трябваше да се прибера у дома. Ще прекарам Коледа с децата.

— По дяволите! — Нейт беше чакал три седмици техникът да събере достатъчно поръчки, за да не пътува напразно от Сейнт Хелънс. — Не можа ли да разбиеш вратата?

— Е, можех да го направя — отвърна Дейв видимо обиден. — Но не знаех как ще реагираш.

— Щях да се зарадвам. Проклетата камера ми трябва.

Техникът помълча малко, за да покаже на Нейтън, че не е доволен от тона му. Нейт си пое дълбоко въздух.

— Извинявай, приятелю. Вината не е твоя. Кога ще идваш пак?

— Не и преди първата седмица на февруари.

— Февруари!

— И то само ако има още няколко поръчки.

— Не мога да чакам дотогава. Трябва да оправя камерата сега. Хари смята, че скоро тук ще има наводнение.

— Ако това стане, ще се забавя още.

— А аз какво да правя дотогава?

— Виж, мога да ти дам някои идеи — отвърна Дейв. — Имаш ли химикалка?

Нейтън се поразрови и намери една под телефона. Опърпаният семеен тефтер беше отворен на масичка и той отгърна на нова страница. Започна да си води бележки.

— Вече опитах тези неща — каза след няколко минути.

— Добре. В такъв случай… — Техникът отново започна да предлага варианти.

Само след няколко думи Нейтън спря да пише. И това беше опитвал. Според него хладилната камера се нуждаеше от някаква нова част. Тъкмо щеше да затваря тефтера, когато се спря. Докато Дейв продължаваше да му говори в ухото, Нейтън отгърна няколко страници назад.

Всеки, който смяташе да ходи по-далеч от оградата на фермата, трябваше да отбелязва къде отива и кога очаква да се прибере. На теория тефтерът се попълваше при всеки такъв случай. На практика се правеше само когато се сетиш.

Нейтън продължи да слуша Дейв само с половин ухо и се зачете в последните записки. В момента Хари проверяваше един сондажен кладенец, а Илзе — той проследи с пръст какво е написала — наистина яздеше в падока до алеята, както му каза Саймън. Нейтън си спомни, че сутринта, в която Камерън изчезна, тя е била пак там. Тогава съпругът ѝ се бе спрял да говори с нея за последен път, преди да тръгне.

— Съжалявам, приятелю — казваше Дейв и Нейтън отново се съсредоточи в телефонния разговор. Техникът явно чакаше отговор.

— Благодаря, ще се опитам още веднъж да я оправя сам — отвърна той.

— Не говорех за хладилната камера — недоволството на Дейв почти се усещаше от другия край на линията. — Казах, че съжалявам за случилото се с Камерън.

— А, да. Благодаря.

— Много го харесвах. Беше добър човек.

— Аха.

— Сигурно е голям шок за вас.

— Така е.

— Имаш ли представа какво го е накарала да го направи?

Нейтън отгърна тефтера отново на датата, на която Кам изчезна. Видя главните букви, които брат му бе написал: ЛЕМАНС ХИЛ. Усети свиване в гърдите. Камерън очакваше да се върне на следващия ден за вечеря, та дори и по-рано. Нейтън извади картичката от джоба си. Двете думи на нея бяха написани със същия почерк. Прости ми.

— Не — отвърна Нейт. — Нямам представа.

Редът над бележката на Камерън беше изпълнен с наклонените букви на Лиз, която бе написала, че ще поязди коня на Софи и ще се върне същия следобед. На по-горния ред Хари беше написал, че със Саймън ще ходят да проверяват сондажните кладенци, като се очакваше да са си у дома за вечеря. Грозният и неграмотен почерк на Бъб от предишния ден съобщаваше, че ще остане в северния падок, преди да потегли за срещата с брат си на Леманс Хил. Нейтън прокара пръст по написаното. Нямаше други бележки от деня, в който Камерън изчезна. Той прегледа още няколко страници и затвори тефтера.

— Както и да е, приятелю — казваше Дейв. В гласа му се усещаше някаква странна нотка. — Разбирам, че сега не е най-подходящият момент за теб, но ще трябва да ти пратя фактура за услугата.

— Добре. — Отговорът му беше по-кисел, отколкото искаше.

— Опасявам се, че нямам избор. Дадох стотачка за бензин, за да дойда до вас.

— Знам. — Сърцето на Нейтън се сви, както ставаше винаги в последно време, когато бяха замесени пари.

— Виж, като се има предвид, че е Коледа, ще намаля малко хонорара си.

— Така ли? Благодаря.

— Не се тревожи. Така или иначе ходих в „Атертън“ в четвъртък, така че не пътувах съвсем на вятъра.

— Бил си в „Атертън“? — учуди се Нейтън. Нещо му мина през ума за част от секундата. Той се опита да задълбае в него, но мисълта изчезна още преди да се е оформила докрай.

— Да, имаха проблеми с генератора. Още веднъж, съжалявам за случилото се с Кам. Жалко, че никой не го е видял навреме, за да му помогне.

Отново го загложди нещо. Този път беше по-силно, но пак се изпари бързо.

— Благодаря, Дейв.

— Успех с хладилната камера.

Наистина щеше да му трябва. Нейтън затвори и доста дълго време стоя загледан в телефона. Най-накрая се обърна, за да излезе навън. Стресна се, когато видя, че някой се е облегнал на рамката на вратата на кабинета на Илзе и го наблюдава. Отново Саймън. Нейтън се зачуди от колко време стои там.

— Искаш ли още нещо? — Тъкмо щеше да го подмине, когато бившият турист направи малка нервна крачка към него и двамата спряха.

— Полицията има ли други предположения за злополуката с Камерън?

— Не. Защо?

— Просто ми е интересно. Много го харесвах. Отнасят ли се сериозно към случая?

— Предполагам. Само дето тук има едно-единствено ченге.

— Знам. Много е странно — позасмя се Саймън. — Ще дойде ли да говори и с нас?

— Тук, в къщата ли? — Младият мъж изглеждаше толкова нервен, че Нейтън почти настръхна. — Ще бъде ли проблем?

— Не, разбира се, че не. — Саймън сякаш искаше да добави още нещо, но се отказа. Двамата се гледаха един друг известно време.

— Как каза, че сте се запознали с Кам?

— В кръчмата. Когато пристигнахме в града.

— От запад.

— Точно така.

— Много трудно се стига дотук от запад по това време на годината — рече Нейтън. — Повечето пустинни пътища са затворени.

— На мен ли го казваш. Трябваше да изберем живописния маршрут. Да заобиколим от юг.

— Ясно.

В тази пустош винаги имаше повече работа, отколкото работници, които желаят да я свършат, но въпреки това Нейтън се зачуди защо Кам бе избрал точно тази двойка. През този сезон работата дори не беше чак толкова много. Замисли се за телефонното обаждане от снощи. Аз ви благодаря за интереса към „Нордън Блумс“!

— Откъде казахте, че сте?

— От Англия? Хампшър.

— Това на север ли е?

— Не, на юг. Защо?

— Няма значение.

— Свързано ли е с жената, за която всички говорите? С тази Джена? — Саймън почти шептеше и това накара Нейтън да се обърне.

— Знаеш ли нещо по въпроса? Или нещо за нея?

Бившият турист усети промяната в тона му.

— Не, разбира се, че не. Откъде да знам?

— Защото я спомена.

— Виж… — Саймън хвърли поглед към кухнята, откъдето се чуваше тракането на чинии. Кейти продължаваше да работи. — Не започнах правилно. Не ни познаваш, разбирам. Но случилото се с брат ти… — Бившият турист снижи още малко глас. — Ако трябва да се притесняваш за някого, това не сме аз и Кейти.

Нейтън се намръщи. По природа младият мъж беше толкова неспокоен, че беше трудно човек да разгадае изражението му.

— Какво имаш предвид? Трябва ли да се притеснявам за някой друг?

— Може би не точно да се притесняваш…

— Това каза.

— Да, знам, но имах предвид, че ако се чудиш…

— За бога, приятелю, изплюй камъчето най-накрая!

Саймън преглътна и адамовата му ябълка подскочи.

— Чух Камерън и Хари да се карат. Една седмица преди да умре.

— Е, и? — отвърна Нейтън, защото не знаеше по какъв друг начин да отговори.

Навън някой го викаше:

— Нейтън?

Илзе. Той се обърна по посока на гласа, после погледна отново Саймън и насочи цялото си внимание към него.

— Помислих си, че ще искаш да знаеш — продължи бившият турист. — Случи се една нощ, точно преди Хари да изключи генератора. Чух ги от караваната. Не разбрах подробности, тъй като не се опитвах да подслушвам, но определено спореха.

— Нейтън? — Ботушите на Илзе затрополиха до дървените стъпала на верандата.

Саймън направи половин крачка към него.

— Слушай, Камерън звучеше много ядосано. Повече, отколкото съм го чувал когато и да било. Хари също се ядоса; каза, че живее тук повече от четиридесет години, по-дълго дори от него. Каза му нещо от рода на: „Знам какво се случва тук, знам по-добре, отколкото си мислиш“.

— Какво трябва да означава това?

— Не знам — сви рамене Саймън. — И в общи линии това беше. Мисля, че после Хари си тръгна. Сигурно нямаше да му обърна голямо внимание, но…

Нейтън се спря пред комарника в края на коридора. Илзе се появи на прага.

— А, добре, ето къде си бил — каза тя. Беше малко задъхана. — Хари го няма. Свободен ли си? Имам нужда от помощта ти.

— Да. Дай ми само секунда. — Нейтън се обърна отново към Саймън. — Но какво? Казвай бързо.

— Но Хари така и не го спомена.

Глава 21

Бяха слезли от пътя преди три километра и сега джипът на Нейтън подскачаше по неравния терен.

— Надявам се да не се е измъкнало — каза Илзе, когато кошарата се появи в далечината.

— Да. — Той също се надяваше. Да освобождаваш увито в телената ограда теле, беше едно, но да се опитваш да го хванеш, докато тича презглава, омотано в бодлива тел, си беше истинска мъка.

— Ето го. Виждам го. — Илзе посочи през прашния преден прозорец. Това бяха първите думи, които си размениха от петнайсет минути насам.

Картичката на Камерън стоеше отворена и захвърлена помежду им. Прости ми.

Нейтън огледа стадото. Кравите се наежиха, когато чуха двигателя на джипа, и тръгнаха почти едновременно като вълна. Само една крава остана да гледа как телето ѝ се опитва да освободи задните си крака от оградата.

— Видях го, докато яздех — беше му казала Илзе по-рано в коридора. — Нямах нищо подръка, за да срежа телта.

— Добре — беше отвърнал Нейтън. Тази задача беше за двама души. — Дай ми минутка. Ще те чакам пред колата ти.

Илзе се бе поколебала за миг.

— Джипът ми е повреден. Да отидем с твоя?

— Няма проблем. Ключовете са на седалката.

Нейтън се запита къде всъщност беше джипът ѝ, докато я изпращаше с поглед. Не го беше виждал, откакто дойде тук.

След това бе записал къде отиват в тефтера до телефона, бе скъсал един празен лист и бе оставил съобщение на Зандър. Бе погледнал Саймън, който продължаваше да се навърта наоколо.

— Сигурен ли си, че това си чул да си говорят Кам и Хари? — беше попитал Нейтън. — Не се опитваш да създаваш неприятности, нали?

— Не. Не. Защо ми е да го правя?

— Казал ли си на друг? На Бъб например?

— Не.

— Защо?

— Двамата с Хари ми се струват много близки.

— Хари е близък с всички тук.

— Освен с теб. Ти си по-скоро… — Саймън сви рамене. — Както и да е. Виж, не познавах Камерън добре, но той се отнесе чудесно с нас. Иска ми се да си мисля, че съм добър човек. — Той погледна Нейтън. — Предполагам, че играя на сляпо, като те вземам и теб за такъв.

Нейт не знаеше как да отговори. Обърна се и последва Илзе навън, като беше оставил Саймън да се взира в гърба му.

Илзе вече беше включила двигателя и седеше на предната седалка. Климатикът беше истинска благословия в жегата. Поеха по дългата алея. Къщата остана далеч зад тях, когато най-сетне заговориха.

— Илзе, намерих нещо от Кам…

— Какво му беше станало на Саймън…

Двамата започнаха едновременно. Илзе се намръщи.

— Какво каза? — попита тя. — Намерил си нещо от Камерън ли?

Нейтън извади картичката от задния си джоб и Илзе я грабна от ръката му. Той не отместваше поглед от пътя, докато ѝ разказваше къде са я открили двамата със Зандър заедно със сложената в рамка семейна рисунка. Изминаха няколко дълги минути, в които Илзе, навела глава, се взираше безмълвно в картончето; няколко кичура коса бяха паднали над очите ѝ.

— Илзе… — рече Нейтън най-накрая.

Тя прочисти гърлото си и захвърли картичката, сякаш повече не можеше да я държи.

— Всичко е наред. Добре съм. Не знам какво да кажа. Всеки ден… — Илзе поклати едва глава. — Всеки ден имам чувството, че разбирам все по-малко съпруга си.

Не си размениха нито дума повече, докато не стигнаха до стадото.

Нейтън спря на разстояние, за да не уплаши още повече телето и майка му. Слязоха от джипа. Нейтън отвори багажника и започна да рови в чантата си с инструменти. Намери няколко вида секачки и се обърна. Илзе чакаше на няколко метра от него. Наблюдаваше нещо. От начина, по който местеше поглед, разбра, че не гледа него, а покрай него — към багажника на джипа му, където някога спаха заедно. Отдавна, преди един милион години. Нейтън затвори капака на багажника и тръгна към телето. Животното ги наблюдаваше уплашено, докато вървяха към него. Майката застина и замята опашка. Останалите добичета от стадото ги следяха внимателно.

— Чух, че така е умрял работникът — каза тихо Илзе. — Стадото се уплашило, побягнало и го стъпкало.

— Така ли? Не… — отвърна Нейтън, но млъкна, когато телето замуча.

Майка му замята по-силно опашка, а мускулите ѝ потрепериха.

— Дръж я под око. Това няма да ѝ хареса — рече и подаде секачките на Илзе. — Ще се справиш ли?

— Правила съм го и преди. Просто ми кажи кога.

Нейтън се приближи бавно, за да даде време на животните да го огледат добре. Макар да не очакваше голяма полза от това. Добичетата се отглеждаха в такива естествени условия, че не се различаваха много от дивите. Така и не свикваха да виждат хора. Майката го погледна лошо, когато се приближи още няколко крачки до телето. Нейтън видя, че телта не е много стегната около крака на малкото. С малко повече усилия навярно щеше да се освободи само. Засега обаче стоеше оплетено. Нейтън чу майка му да пръхти зад него.

— Тя добре ли е? — провикна се той.

— Да — отвърна Илзе. — Все още стои на разстояние.

На няколко метра от себе си забеляза следи от змия в пръстта. Отпечатъците бяха стари, но въпреки това той ги огледа много внимателно. Противоотровата струваше скъпо и бързо се разваляше, така че в болницата в града не държаха запаси.

— Какво ще стане, ако те ухапе някоя змия? — често питаха сезонните работници и туристите невярващо.

Нищо хубаво не те очакваше, не и от змиите, за които този район беше дом. Нейтън беше убеден, че ако някой ден го ухапе някоя, той ще умре. Точка. След като не видя други следи от влечугото, пристъпи към телето.

— Отивам при него.

— Добре. Кажи ми, когато си готов.

С едно-единствено движение Нейтън пъхна ръце под телето и напрегна мускули. Преди животното да осъзнае какво се е случило, той го преобърна на една страна, събори го и го притисна към земята с цялата си тежест. Телето първо се стъписа, а после отвори уста и изрева гневно в лицето му. Започна да рита и да се съпротивлява, но Нейтън го притисна с колене и лакти, за да не му позволи да мърда много.

— Готов съм — изръмжа той, но Илзе вече беше клекнала до задните крака на телето със секачките в ръка.

Нейтън усещаше топлината, която се излъчваше от животното и колко силно биеше сърцето му. Телето се дърпаше и риташе.

— Мамка му! — извика Илзе.

— Улучи ли те? — Нейтън го натисна още по-силно, докато не го укроти отново.

— Добре съм… — Чу я да се раздвижва. — Ще се опитам да срежа телта с малките секачки. Не искам да го порежа.

На Нейтън му беше трудно да удържа телето неподвижно. То беше само на няколко месеца, но вече беше силно. Със сигурност тежеше повече от Илзе, а Нейт вероятно бе само с двайсетина килограма по-тежък от него. Но това нямаше значение, защото беше по-силен и можеше да го накара да прави каквото иска. Най-сетне го обездвижиха. Сърцето му биеше изплашено. И в този миг се сети за Камерън.

— Илзе? — провикна се Нейтън.

— Да? — Тя отново беше до задните крака на животното.

— Опитах се да се свържа с Джена Мур. Обадих се в Англия.

Не можеше да я види, но усети, че се напрегна.

— И какво стана?

Нейтън поклати глава.

— Не беше там.

— Къде е? — Усещаше напрежението в гласа ѝ. И чу изщракването на секачките.

— Според колежката ѝ е в Бали.

Телето се стегна и завъртя очи. Нейтън провери дали майката продължава да стои на разстояние и го натисна.

— Където и да е, явно телефонът ѝ няма обхват.

И двамата замълчаха. Клъц. Клъц.

— Защо си я търсил?

Нейтън все още не виждаше Илзе, но усещаше, че е някъде по-близо. Опита се да вдигне глава, за да я погледне, и телето усети удалата се възможност.

— Не знам — изръмжа Нейтън и го притисна още по-силно.

— Да не си започнал да се съмняваш? Имам предвид да се питаш дали онова, което е казала за Кам, не е било вярно?

— Не — отвърна прекалено бързо той. — Не е заради това.

Илзе не отговори. След малко усети, че тя се изправя.

— Готова съм.

Нейтън претърколи телето, то стана веднага и хукна към майка си, която продължаваше да гледа лошо. Кравата измуча към Нейтън без капка благодарност и двете животни побягнаха заедно, без да се обърнат, видимо доволни, че отново са на свобода.

Нейтън седна на земята. Дишаше тежко. Мускулите го боляха от усилията, които вложи, за да държи телето неподвижно. Илзе стоеше над него и стискаше парчета тел в ръцете си. В очите ѝ имаше сълзи.

— Мамка му. Илзе… — Нейтън веднага стана. — Не знам защо се обадих. Просто исках да чуя какво има да казва.

Пръстите на Илзе си играеха с телта.

— Бали.

— Така изглежда.

Илзе пак мълча дълго, после вдигна очи и погледна към хоризонта.

— Има много полети от Бали до Бризбейн.

Нейтън не отговори. Отиде до ланд крузъра си за тел, за да оправи оградата.

— Човек си мисли, че ако наблизо има някой, винаги може да го забележи — каза Илзе, когато той се върна. Очите ѝ вече бяха сухи. — Но невинаги е така, нали? Например, ако някой стои неподвижно или е паркирал далеч. Едва когато се раздвижват, разбираш, че изобщо са тук.

Нейтън се сети за Леманс Хил.

— Онзи ден Бъб каза почти същото.

Тя кимна.

— Чух го да говори за това. Че винаги знаел, когато има някой наоколо.

— Да. — Нейтън клекна и с клещи свърза скъсаните краища с новите парчета тел. — Предполагам, че е прав.

— Така ли? — Илзе звучеше изненадано. — Камерън винаги е казвал, че това е нелепо.

— О!

— Но все пак можеш да го почувстваш?

— Не знам — отвърна Нейтън. — Понякога. Може би. То е като…

Не можеше да го обясни. Чувството беше като импулс, който се носи над пустата земя. Странна тежест, която ти подсказва, че споделяш въздуха с някого другиго. Нейтън знаеше, че вероятно има някакво логично обяснение. Подсъзнателно усещане, че нещо не е както трябва. Само толкова. Напоследък често получаваше това усещане в собствения си имот и обикновено грешеше. А може би през годините беше имало стотици пъти, когато зад хоризонта се беше появявал непознат човек.

— Навярно Кам е бил прав — каза най-накрая той.

Илзе стоеше като статуя, която може да движи само очите си.

— Ами сега?

— Дали мисля, че има някой наблизо ли?

— Да. — Изглеждаше напълно сериозна.

— Илзе, това не е наука. Дори не звучи сериозно.

— Знам, но усещаш ли някого сега?

Нейтън я погледна. Чуваше дишането ѝ, докато вятърът си играеше с косата ѝ. Не чуваше сърцебиенето ѝ, но усещаше своето.

— Само ние сме — отвърна честно той и се обърна към оградата.

Усещаше, че Илзе не го изпуска от очи, но не погледна назад. Съсредоточи се върху работата си, преди да заговори отново.

— Виж, няма начин Джена да е някъде тук — каза той. — Щяхме да чуем, ако беше дошла в града.

— Освен ако не е минавала оттам.

— Няма как да не мине. Знаеш това. Няма как да се скрие напълно. Трябва да разполагаш с много провизии и да караш само по черни пътища.

— Може да се направи. Ти го правиш. Бъб го е правил. И Камерън.

— А колко туристи са загинали в автомобилите си, когато са тръгвали по някой пряк път?

Нейтън намести последното парче тел и го изпробва дали е достатъчно опънато. Остана доволен от работата си, изправи се и се спря, когато видя изражението на Илзе.

— Какво има? Защо си толкова обсебена от този въпрос?

— Камерън също се е опитал да ѝ се обади — отвърна тя. — Три пъти.

Нейтън ококори очи насреща ѝ.

— Кога?

— Веднъж преди две седмици и още два пъти в седмицата преди да умре. Използвал е телефона в кабинета, а не този в коридора. Видях номера ѝ в разпечатката. Тя държи цветарски магазин в Англия, нали? Проверих я.

Нейтън кимна.

— Не мисля, че е говорил с нея — продължи Илзе. — Разговорите са много кратки, всичките по-малко от трийсет секунди.

— Защо ще чака толкова време, за да ѝ се обади? От няколко седмици е знаел, че се е опитвала да се свърже с него.

— Може би ѝ е отнело време, докато го намери. Вероятно е получил имейл или нещо друго от нея. Нямам представа. Не знам паролата му. — Илзе замълча за миг. — Или пък не го е открила и чакането го е побърквало. Сега като се замисля, Камерън беше разтревожен, откакто научи, че е звъняла в полицейския участък, но с всеки ден ставаше все по-зле. През последната си седмица се е обадил и на още няколко места.

— На кого?

— В Сейнт Хелънс. В болницата например.

— Болен ли е бил?

— Не, или поне не ми е казвал. Но оттам ми казаха, че не е техен пациент. Както знаеш обаче, Камерън не обичаше да ходи в клиниката заради Стив, така че кой знае? Също така се е обаждал в един от хотелите в Сейнт Хелънс.

— В кой? — Вариантите бяха точно три.

— В най-евтиния.

— Направил ли е резервация?

— И да е направил, не е използвал собственото си име. — Илзе се намръщи още повече. — Няма резервация и на името на Джена. Нито пък на другите две места.

Нейтън усети как го обзема неприятно чувство и внезапно изпита потребност да погледне през рамо. Не видя нищо друго, освен добитък и трева. Всичко беше спокойно. Илзе го наблюдаваше много внимателно.

— Наистина ли мислиш, че е нямал причина да се тревожи заради тази жена? — попита го тя.

Нейтън се поколеба. Този път наистина. Настъпи дълга и предателска тишина, която казваше много.

Илзе кимна.

— Защото се държеше така, сякаш има.

Глава 22

На връщане не си казаха почти нищо. Нейтън шофираше, а Илзе се взираше през прозореца и си гризеше ноктите. От време на време прехвърляше картичката на Камерън в ръцете си.

— Трябва да се обадиш на Глен — наруши тишината той. — Да му кажеш, че Кам е искал да се свърже с Джена.

— Вече опитах. — Илзе не го погледна. — Снощи го нямаше в полицейския участък.

— Остави ли му съобщение?

— Не. Прехвърлиха ме на диспечер в Бризбейн. Не исках да… — Тя въздъхна, като продължаваше да гледа пейзажите навън. — Ще опитам отново.

Снаха му замълча пак, докато имението не изплува пред очите им.

— Ще сляза тук — каза Илзе, когато минаха покрай конюшнята. — Днес прибрах коня рано. Искам да го видя как е.

Нейтън спря.

— Илзе… — каза ѝ, докато тя слизаше.

Илзе се обърна. Искаше да ѝ каже, че всичко ще е наред. Вместо това поклати глава.

— Нищо.

Илзе затръшна вратата на джипа. Нейтън я изпрати с поглед. Когато спря пред къщата, видя момичетата да яздят в далечния двор за упражнения. Лиз ги наблюдаваше, а Зандър беше седнал наблизо на сянка и прелистваше някакъв скицник в скута си.

Нейтън отиде при майка си и се облегна на оградата. Мислеше си, че ще обясни на Ло, че трябва да държи петите си ниско, но тя не го направи. Погледът ѝ беше замъглен.

— Всичко наред ли е? — попита я Нейтън.

— Стив се обади от клиниката. Аутопсията… — Лиз се запъна на думата. — … е направена. Можем да организираме погребението.

Нейтън се замисли за обаждането на Камерън до болницата в Сейнт Хелънс.

— Не са ли открили някакви здравословни проблеми?

Лиз поклати едва глава, но не го попита защо ѝ задава този въпрос. Зандър обаче вдигна глава.

— Искаш ли да си починеш? — попита Нейтън майка си. — Аз ще помогна на момичетата с конете.

Очакваше Лиз да се възпротиви, но тя само кимна. С видимо усилие се отдръпна от оградата и бавно се запъти към къщата.

— Цяла сутрин е така — обади се Зандър. Гласът му беше малко хладен. — Ло за малко не падна от коня, а тя дори не забеляза.

— Аха — отвърна Нейтън. — Слушай, приятел, съжалявам, че точно сега тръгнах без теб…

— Няма проблем.

Нейт подозираше, че има, но когато синът му вдигна поглед от скицника, забеляза, че мисли за нещо друго.

— Показа ли картичката на Илзе?

— Да.

Нейтън сподели със сина си какво беше казала леля му. Поколеба се малко, но не скри нищо — включително за телефонните обаждания до Сейнт Хелънс.

Зандър се намръщи.

— Да не би чичо Кам да е смятал, че Джена е в Сейнт Хелънс?

— Не знам. Може би.

Синът му отново се вторачи в скицника в скута си. Целият беше пълен с рисунки на Ло.

— Какво гледаш? — попита Нейтън.

Зандър му подаде скицника, отворен на страницата, която внимателно разглеждаше. Нейтън огледа рисунката. На нея бяха две момичета с тъмноруси коси, едното по-малко от другото. Трудно беше да се прецени на колко години са, но по-голямото имаше шарена превръзка на ръката.

Двете заемаха централно място на рисунката, а под краката им имаше яркооранжева пръст. Зад тях се издигаше нещо голямо и тъмно, което препречваше хоризонта. Всичко това беше нарисувано от някой малък, но талантлив художник и беше ясно какво изобразява.

— Гробът на работника, нали? — попита Нейтън.

Близо до надгробната плоча Ло беше нарисувала една фигура. Тя беше тъмна и недовършена, но много приличаше на човешко тяло. „Жена“, помисли си Нейт, без да знае защо. Момичетата се различаваха видимо, но нейният силует беше неясен. Нейтън вдигна поглед от рисунката. Дъщерите на Камерън сега прескачаха оградата.

— Не знаех, че са ходили на гроба. — Зандър посочи превръзката на момичето от рисунката. — Във всеки случай не и наскоро.

— Аз също — рече Нейтън и извика: — Момичета! — Тонът му ги накара веднага да дръпнат юздите. — Елате тук. Трябва да говоря с вас.

— Загазили ли сме? — попита Софи, когато спря до него в облак прах.

— Не. Исках да ви питам за тази рисунка, Ло.

Детето се наведе, но когато видя какво му показва чичо му, веднага се намръщи. Не се пресегна да я вземе. Зад гърба ѝ Софи проточи врат да види какво държи Нейтън. Конят ѝ беше разтревожен и се въртеше в кръг. Нейт видя, че поводите му са увити около здравата ѝ ръка и кожата се беше впила в пръстите ѝ.

— Какво си нарисувала тук, Ло? — попита я той.

— Очевидно гроба на работника — сопна се Софи.

От разговорливото момиче от снощи сега нямаше и следа. Изглеждаше предпазлива. Нейтън забеляза, че здравата ѝ ръка стиска поводите още по-силно.

— Не знаех, че сте ходили там.

— Веднъж. С мама.

Нейтън посочи силуета.

— Това тя ли е?

— Разбира се — отговори Софи, преди Ло да успее да каже нещо. — Кой друг да е?

— Не знам — отвърна чичо им искрено. — Може би някоя нейна приятелка?

— Мама няма приятелки. Какво? — учуди се Ло, когато сестра ѝ я изгледа лошо. — Никой от нас няма.

— Значи сте ходили там с майка си? — попита Зандър. — Кога?

— Преди цяла вечност — отвърна малкото момиченце.

— Не, не преди цяла вечност. Скоро след като си нараних ръката. — Конят на Софи се завъртя отново и тя трябваше да извърне глава, за да се обърне към чичо си.

— Какво правихте там?

Сестрите се спогледаха, но на Нейтън не му се стори, че умишлено премълчават нещо.

— Нищо. Отидохме на гроба, но… — Софи се намръщи. — После просто се прибрахме. А мама каза, че ще си направим пикник там.

— Но нищо не ядохме — оплака се Ло.

— Ядохме. По-късно, не помниш ли? До конюшнята.

Момиченцето се намръщи и сбърчи вежди.

— Останахме на гроба само няколко минути — добави Софи.

— Така е — кимна Ло. — Не ми хареса.

— И нищо друго ли не се случи? — попита Нейтън.

Племенниците му поклатиха глави.

— Добре. Благодаря, момичета.

Конят на Софи продължаваше да се дърпа. Очите му се въртяха така, че и Нейт видя бялото им. Племенницата му отпусна поводите и животното полетя през двора.

Ло остана зад нея със своето послушно пони.

— Мама ще загази ли?

— Не. Защо питаш?

— Защото изглеждаш тъжен.

Наистина ли изглеждаше така?

— Съжалявам. — Нейтън се насили да изпише на лицето си по-спокойно изражение — поне се надяваше, че е по-спокойно. Тъкмо щеше да затвори скицника, но изведнъж се спря. — Защо не си довършила майка си на рисунката?

Малката Ло, видимо несигурна какво да каже, се огледа за сестра си, която вече се беше отдалечила така, че не можеше да я чуе. Ло се поколеба и се наведе към понито си.

— На татко не му хареса — прошепна.

— Какво имаш предвид?

— Той видя рисунката и се ядоса на мама. Не исках да влошавам нещата.

Илзе вече беше излязла от конюшнята, когато Нейтън прибра конете на момичетата. След разговора им Ло стана разсеяна и разконцентрирана и на два пъти загуби контрол над понито си. Тя не знаеше защо баща ѝ е бил разстроен, просто така си мислела. Нейтън и Зандър се спогледаха, но Ло се притесни още повече и те я оставиха на мира. След като детето едва не падна за втори път, Нейт помоли сина си да прибере момичетата и да им намери някакво по-безопасно занимание. След това прибра конете в конюшнята и започна да ги забърсва и настанява. Не бързаше — имаше много неща, за които да мисли.

На връщане чу шум под прозореца на едно от бунгалата. Спря се. Някой тихо си пое дъх. Плачеше. Нейтън заобиколи бунгалото и се качи по стълбите.

Вътрешността на бунгалото го изненада. То беше превърнато в истинска класна стая, с бяла дъска, малки чинове и плакати с азбуката, залепени на стените. Голяма част изглеждаха ръчно направени и Нейтън като че ли разпозна намесата на Илзе.

Кейти беше седнала на един голям барбарон в ъгъла. Когато Нейт влезе, тя избърса очите си.

— Извинявай — каза той. — Чух те отвън.

— Всичко е наред. — Кейти си издуха носа в скъсана салфетка. С известно затруднение стана от барбарона. — И бездруго трябва да се връщам.

— Какво има?

— Нищо.

— Искаш ли да повикам Саймън?

— Не, добре съм.

Нейтън намери една ролка домашна хартия и ѝ откъсна парче.

— Първо се успокой.

— Благодаря. — Кейти взе салфетката и си избърса очите.

Нейт се разходи из помещението, докато младата жена се посъвземе. Класната стая беше много по-хубава от онова, с което разполагаха той, Кам и Бъб като деца. Обучението им се провеждаше предимно на кухненската маса или просто го пропускаха. На учителското бюро тук имаше лаптоп и самозалепващи се листчета, вероятно изписани от Кейти.

До тях беше отворена голяма папка с учителски материали, осигурени от дистанционното училище, и Нейтън си спомни разговора със Софи на верандата.

Според мен не е истинска учителка.

Той вдигна глава. Кейти отново си духаше носа. Реши да прелисти няколко страници в папката. В нея бяха уроците, които домашният учител трябваше да преподава.

Представете урока — прочете Нейтън. — Покажете книгата и кажете на учениците: „Днес ще се запознаем с книжките с картинки. Ще разгледаме героите в тази приказка“. Покажете на учениците корицата. Накарайте ги да прочетат заглавието на глас.

Нейтън се намръщи. Продължи да чете. Инструкциите бяха съвсем ясни. Не му се струваше чак толкова трудно да ги следваш. Самият той щеше да се справи, ако се заемеше със задачата. Затвори папката и видя, че Кейти го гледа.

— По-добре ли си? — попита я.

— Да. — Гласът ѝ беше прекалено ведър, а гримът ѝ се беше размазал и придаваше на погледа ѝ някакъв странен драматизъм. — Просто ми стана мъчно за дома. Ще се оправя.

— Ще се връщаш ли в къщата? — попита Нейтън. — Ще те придружа.

Кейти отвори вратата на бунгалото и той я последва по стъпалата навън на заслепяващата дневна светлина.

— Вече ти ли ръководиш имението? — попита тя, докато вървяха.

— Аз ли? Не.

— Кой тогава?

Уместен въпрос.

— Предполагам, че Илзе. Но зависи какво ти трябва. — Нейтън я погледна навреме, за да види, че по лицето ѝ премина сянка.

— Двамата със Саймън трябва да заминем. Не заради случилото се — добави бързо Кейти. — Всъщност говорих за това и с Камерън, но… — Тя млъкна.

— Ясно — отвърна Нейтън. — Кога мислите да тръгвате?

— Все още не знам. Скоро. Може би следващата седмица. Трябва да питам Саймън.

— Непременно ни се обадете, преди да тръгнете. Ако някой работник изчезне, трябва да докладваме, в случай че… — Нейтън млъкна. В случай че лежи мъртъв на някое забутано място. — За негова безопасност.

— Не че не сме благодарни за работата — добави бързо Кейти.

— Всичко е наред. Никой не остава завинаги. В Англия ли се прибирате?

— На мен ми се иска, но… — Тя поклати глава. — Саймън още не е готов. Тук му харесва.

— Аха — отвърна отново Нейтън. Имаше усещането, че нещо му убягва. — От много време ли сте заедно?

— От три години. — Гласът ѝ беше съвсем равен. — Сгодени сме.

Сгодени или не, този път Бъб се оказа прав за едно, което изненада Нейтън. Кейти не беше щастлива.

— Ако имаш нужда да поговориш с някого… — подхвана най-накрая той. — Нямам предвид от фермата, а Стив в клиниката.

— Защо мислиш, че искам? — попита Кейти и изведнъж се намръщи.

— Без причина. Понякога работниците имат проблеми, които не желаят да обсъждат с работодателите си. Това е всичко.

— О! — кимна тя. — Извинявай. Обикновено не съм такава, уверявам те. Просто ми е малко трудно заради всичко, което се случи.

— Не се тревожи. Не те обвинявам.

— Не мога да мисля за нищо друго — продължи Кейти. — Знам, че Камерън ти е брат, а и аз го познавах само от няколко месеца, но не мога да спра да мисля за случилото се.

Прозорците на къщата в другия край на двора изглеждаха тъмни на дневната светлина. Наоколо нямаше никой и Нейт и Кейти имаха чувството, че са съвсем сами. Джипа на Хари все още го нямаше на алеята.

Нейтън се поколеба и се почувства като предател.

— Саймън ми каза, че една вечер чул Камерън и Хари да спорят.

— О, да — отвърна Кейти. — И на мен ми спомена. Но не е било сериозен скандал. Щом съм го проспала.

— Мислиш ли, че Саймън може да не е разбрал правилно ситуацията?

— Не знам. Той много харесваше Камерън. Смяташе, че е добър шеф, и му беше приятно да работи тук. Възможно е да се е объркал. И все пак…

Кейти забави ход, после се спря.

— Какво? — попита я Нейтън.

— Слушай, аз просто работя тук — отговори най-накрая тя и погледна към двора. — Не започнах тази работа, за да си търся приятели, нито пък да ставам част от нещо подобно. Просто искам да спечеля малко пари. — Тя се обърна към него и го погледна. — Не знам какво става, но има нещо много сбъркано в случилото се с Камерън.

Нейтън очакваше да му каже какво, но вместо това Кейти млъкна.

— Когато видях Кам онази сутрин, той ми каза, че ще се върне на следващия ден. Не мога да го обясня, затова не ме карай, но съм сигурна, че имаше намерение да се прибере. Нямам представа какво се е случило междувременно, но в онази сутрин Камерън планираше да си дойде у дома. Ще ми се някой друг да беше там да го види. Саймън или пък момичетата. И те щяха да ти кажат същото.

— Е, и Илзе е била там. — Нейтън се поколеба. — Тя също го е видяла.

— Да, предполагам, че е така. — Кейти тръгна отново към къщата.

— Доколкото си спомням, и на нея е казал горе-долу същото — че ще се върне на следващия ден.

— Е — повдигна леко рамене Кейти, — бях прекалено далеч, за да чуя, така че трябва да разчитаме на думата на Илзе.

— И на твоята.

Кейти вдигна поглед заради промяната в тона му и го дари с измъчена усмивка.

— Така е. Макар че…

Тя млъкна внезапно, когато погледна къщата. Нейтън проследи погледа ѝ и забеляза сянката зад един от прозорците, където преди малко нямаше никой. Саймън. Гледаше към тях, но отражението на стъклото скриваше очите му от погледа им.

Кейти забърза крачка и Нейтън трябваше да я догони.

— Макар че какво? — попита той. — Какво щеше да ми кажеш?

— Нищо. Няма значение.

— Напротив, има.

— Виж, не искам да създавам неприятности. Опитвам се да си гледам работата.

— Стига, Кейти. — Нейтън се спря. — Моля те. Той е вече мъртъв.

— Знам. — Тя също се спря. — Добре. Просто доста се забавиха, за да са си казали само това. — Кейти като че ли водеше вътрешен спор със себе си. — Освен това Илзе не му помаха, когато тръгна.

— Е, и? Това не означава нищо.

— Може би. — Тъмните драматични очи на Кейти му отправиха поглед, който той не успя да разгадае. — Но когато ти тръгваш нанякъде, на теб ти маха.

Двамата се гледаха известно време, след което младата жена сви рамене.

— Казах ти, нищо особено. — Тя прибра салфетката в джоба на дънките си. — Благодаря за подкрепата. Вече се чувствам по-добре.

Нейтън я изпрати с поглед. Когато отново се извърна към къщата, Саймън вече го нямаше и всички прозорци отново бяха тъмни.

Глава 23

„Интересно колко различни изглеждат нещата, когато ги гледаш отблизо“, помисли си Нейтън. Беше сам в дневната, почти опрял нос в картината на Камерън. Гробът на работника, изобразен на нея, беше точно пред очите му. Навън се стъмваше и на Нейтън му беше трудно да различи детайлите на изкуствената светлина. Въпреки това следите, оставени от четката, и начинът, по който един цвят преливаше в друг, сякаш го хипнотизираха. Тъкмо щеше да се отдръпне, когато погледът му се спря на нещо в левия край на картината. На хоризонта имаше тъмно петно, което не беше забелязал досега. То беше светлосиво и бледо, почти прозрачно.

Нейтън се намръщи и се наведе. Какво, да го вземат мътните, беше това? Човек? Сянка? Просто мръсно петно? Внимателно прокара палец по него. Не, определено беше боя. Значи Кам го беше нарисувал с намерението да остане.

— Камерън щеше да те убие, ако те беше видял. — Гласът на Илзе дойде от прага на вратата и Нейтън се обърна. — Не пипай картината. Това е златно правило в тази къща.

Той вдигна ръце и отстъпи крачка назад.

— Сега си на безопасно разстояние. — Илзе го дари с уморена усмивка.

От кухнята се чуваше тракането на прибори. Кейти разтребваше масата след вечеря. Бяха се нахранили почти в пълно мълчание и потискаща атмосфера.

— Илзе… — подхвана Нейтън, когато тя се обърна да си върви.

Илзе спря и зачака.

— Говорих с момичетата. Казаха, че си ги водила там. — Той кимна към картината.

— До гроба ли? — учуди се Илзе. — Как се заговорихте за това?

— Ло го е нарисувала.

На лицето ѝ се появи едва доловима усмивка.

— Да. Разбира се. — Илзе влезе в стаята и застана до него пред картината. — Идеята беше глупава. Преди няколко седмици, след като Софи си нарани ръката, ги заведох на гроба на пикник. Опитвах се да измисля някакво развлечение, а и си помислих, че ще е от полза за Ло, ако го види, че вече няма да ѝ изглежда толкова мистериозно — и гробът, и всички истории за него.

— Софи каза, че не сте останали дълго.

— Така е. — Илзе се засмя леко. — Разбрах, че идеята ми не е никак добра, още щом стъпихме там. Беше прекалено горещо. Ло се изплаши. Бързо ги качих обратно в джипа и ги прибрах у дома. Изминахме доста дълъг път, а прекарахме само пет минути на гроба, но така беше най-добре. Все пак после си устроихме пикник до конюшнята. Точно това трябваше да направим от самото начало.

Илзе се беше вторачила в картината на Камерън. Съвсем бавно направи крачка напред и застана още по-близо до платното.

— Кам никак не се зарадва, когато научи къде сме ходили — продължи тя.

Сега Нейтън не можеше да види лицето ѝ.

— Защо?

— Не му хареса, че съм завела момичетата толкова далеч. Каза, че мястото е прекалено изолирано и горещо по това време на годината. — Илзе се наведе, за да разгледа гъстата тъмна боя на гроба. Вдигна бавно ръка и протегна показалец. — Каза, че е опасно.

Пръстът ѝ застина на два сантиметра от платното.

— Малко е смешно — продължи тя с глас, който казваше, че не вижда нищо смешно в това. — Оказа се прав.

На сантиметър.

— Не, не пипай картината, мамо! — долетя ужасен глас от прага.

Нейтън се обърна и видя Софи да ги наблюдава със зяпнала уста. Илзе веднага сви пръсти в юмрук и се отдръпна.

— Картината на татко не трябва да се пипа — изрецитира детето.

— Знам. — Майка ѝ отстъпи назад и на лицето на момичето се изписаха едновременно облекчение и объркване. То забеляза бирата в ръката на Нейтън.

— Също така не се позволяват храни и напитки до нея.

— Да, и двамата го знаем, Соф — отвърна Илзе. — Никой не е докосвал картината, само я гледаме.

— На лош късмет е. Работникът ще се разгневи.

Майка ѝ имаше вид на човек, който се опитва да се сдържи и да не завърти очи. Успя на косъм.

— Мила, единственият човек, който се ядосваше от отпечатъци по картината, беше баща ти. Хайде, време е да си лягаш.

Софи хвърли последен предупредителен поглед на Нейтън и неохотно изчезна в коридора. Илзе тръгна след нея. На вратата се спря.

— Тя е права. Кам наистина мразеше някой да му пипа картината.

— В такъв случай по-добре да не се занимавам с нея.

Илзе кимна и излезе. Останал отново сам, Нейтън се свлече на дивана. Тъкмо щеше да отпие от бирата си, когато нещо привлече погледа му към тъмния прозорец. Канеше се да отпие глътка, но ръката му застина във въздуха. Нещо се беше променило. Нощта вече не беше толкова тъмна, колкото преди минута.

Той стана и отиде до прозореца. Видя собственото си отражение и сам не можа да отгатне какво казваше изражението му. Опита се да погледне навън в нощта. От мястото, на което беше застанал, му трябваше малко време, за да схване какво вижда.

Фарове, които пронизваха мрака. Чу тихо бучене. Джипът на Камерън работеше на безлюдната алея.

Бялата светлина беше ослепителна. Нейтън вдигна ръка, за да засенчи очи, но това не му помогна. Не виждаше нищо. Остана още малко на алеята. Не виждаше нищо и в джипа. Всъщност не виждаше нищо, освен конусите блестяща светлина.

Тръгна право към шофьорската врата и вече хващаше дръжката, когато се отвори. Вътрешните лампички светнаха. Те не бяха силни колкото фаровете, но на Нейтън пак му трябваше време, за да привикнат очите му.

Зад волана седеше Зандър.

— Господи! — Нейт свали ръка. — Изплаши ме.

Синът му не каза нищо, само седеше и се взираше през предното стъкло. Нейтън заобиколи предницата на джипа. Сянката му преряза идеалните лъчи светлина. Опита се да отвори предната врата. Беше заключена. За част от секундата се зачуди какво смята да прави Зандър. След малко синът му се наведе, отключи вратата и го пусна вътре.

— Не можа ли да изключиш фаровете? — примигна насреща му Нейтън. — Не виждам нищо.

Не получи извинение. Това беше нещо ново за него. Зрението му все още беше леко размазано, когато погледна към Зандър, който се беше отпуснал на седалката. За първи път в живота си Нейтън се запита какво ли щеше да го посъветва бившата му съпруга.

— Какво правиш?

— Нищо. — Навярно това беше отчасти истина.

Зандър не си беше сложил предпазния колан и скоростният лост беше изключен от скорост, а климатикът — включен. Момчето нямаше вид на човек, който възнамерява да пътува някъде.

— Добре. — Нейтън също се отпусна на седалката.

На призрачното сияние от фаровете забеляза петната от мъртви насекоми и изсъхнал прах на предното стъкло. След раждането на Зандър осъзна, че голяма част от нежеланието му да стане баща се дължи на страха. Той беше дълбоко вкоренен в него по начин, който Нейтън се опитваше да скрие. Не беше го споделил дори с Джаки. Вместо това винаги се питаше как би постъпил баща му в дадена ситуация и после — понякога с големи усилия — правеше точно обратното. Много често това означаваше да си затваря устата, затова реши и сега да направи същото.

Намести се на износената седалка и се настани удобно. Зандър се обърна към него, но не каза нищо, когато видя, че си е затворил очите. Нейтън не се тревожеше, той можеше да мълчи по-добре от всеки друг. Можеше да изкара седмици, без да проговори, и го беше правил няколко пъти. Синът му беше отгледан насред градска суматоха и постоянна шумотевица, така че той първи щеше да наруши мълчанието.

— Наистина много харесвах чичо Кам.

Нейтън отвори очи. Не бяха минали дори три минути, както видя от часовника на таблото.

— Странно е, че го няма — шепнеше Зандър.

— Знам.

Наистина разбираше. Имаше чувството, че накъдето и да погледнеше, всичко му напомняше за Камерън. Двамата играеха на крикет на двора като деца, надпреварваха се с конете като тийнейджъри и се опитаха да си изкарват прехраната от земята като мъже. Кам винаги беше действал методично. Обмисляше какво трябва да се направи, за да се постигне желаният резултат, след което правеше точно това. Нейтън по-скоро правеше нещо и се надяваше да извади късмет. Камерън беше доказвал безброй пъти, че неговият начин е по-добър.

— Излязох, за да продължа да търся — рече Зандър и кимна към най-близкия навес. — Исках да разбера какво е изгубил чичо Кам.

— Ако въобще Ло е права.

— Да, точно така. Кой знае? — Синът му поклати глава. — Бездруго е безсмислено. Можеш да търсиш нещо тук, докато умреш, и никога да не го намериш. Имението е прекалено голямо.

— Май си прав.

— Прав съм. — Зандър се обърна към баща си с по-настоятелен глас: — Мислих за нещо. Според мен трябва да си тръгнеш оттук.

Нейтън примига насреща му.

— Какво искаш да кажеш?

— Напусни фермата си. Премести се. Направи някаква голяма промяна.

— Каква например? За какво говориш?

— Ела в Бризбейн.

— Не мога да дойда в Бризбейн. Какво ще правя там? — Нейтън се опита да си се представи. Стъпил на бетон. Обграден отвсякъде от стени. С коли навсякъде.

— Направи нещо — продължи Зандър. — Трябва да има някаква друга работа, която можеш да вършиш. Започни да работиш в парк или нещо подобно. Не е нужно да е в офис.

— Ами имотът?

— Зарежи го.

— Не мога, приятелче. — Нейтън заговори по-тихо, въпреки че бяха само двамата: — Не мога да си го позволя. Длъжник съм на банката. Ще се наложи да продавам.

— Продавай тогава!

— Господи, Зандър! На кого?

— Не знам. Просто се отърви от този имот. Моля те, татко. Трябва да си тръгнеш. Това място не е добро за теб.

— Какво има, приятел? Защо изведнъж започна да говориш така? — Много добре знаеше защо.

— Защото…

Нейтън зачака. Изминаха по-малко от трийсет секунди, преди синът му да продължи:

— Защото не искам да свършиш като чичо Кам.

— Зандър…

— Какво? — сопна се момчето. — Няма да се случи ли? Това ли ще ми кажеш? Нека позная — ти си много добре и няма начин дори да си помислиш да постъпиш като чичо Кам.

Нейтън не отговори.

— Защото всички са си мислели, че Камерън е добре — продължи Зандър. — Така де, може би не напълно добре през последните няколко седмици, но много по-добре от теб.

Нейтън никога не беше виждал сина си такъв и това малко го изплаши.

— Никой не казва, че си добре, татко. Когато идвам на гости или говоря с баба по телефона, никой не казва, че нещата при теб са наред.

Нейт продължи да мълчи.

— Хари каза, че си се отказал от разрешителното за оръжие.

— За бога, Хари трябваше да си гледа работата.

— Ще го подновиш ли?

— Да, явно трябва да го направя, след като всички вие толкова се тревожите. — Нейтън се опита да говори спокойно. — Смятах, че ще се зарадваш. Постоянно участваш в онези протести.

— Нямаш си доверие, когато има оръжие наблизо. Защо това да ме радва? — Зандър звучеше изтощен.

— Не това е причината, приятелче.

— Така ли?

— Да. — Нейтън отмести поглед. — Да. Имам предвид, че тук има цял оръжеен шкаф, нали? Това изобщо не ме притеснява.

— Тук не си съвсем сам.

Нейтън започна да диша дълбоко, докато не се успокои малко.

— Слушай. Извинявай. Не е твоя работа да се тревожиш…

— Не се извинявай — прекъсна го Зандър. — Направи нещо по въпроса. Премести се. Някъде, където ще има други хора. Започни отначало. Може би мама ще ти заеме малко пари. Знам, че те заряза, но…

— Раздялата беше по взаимно съгласие, благодаря много, приятел.

— … тя е много по-щастлива, откакто е с Мартин. Обзалагам се, че ще ти помогнат, ако ги помоля…

— Не го прави. Говоря сериозно, Зандър. Не моли майка си.

— Господи, татко, тогава ти трябва да направиш нещо. Слушаш ли ме изобщо? — Младежът прокара ръка през косата си. — Просто се страхувам, чу ли? Страхувам се, че имотът и всичко това… — посочи към празнотата зад прозореца той — … че цялата тази проклета пустош ще те пипне, както направи с чичо Кам.

Тишината, която настана, беше по-оглушителна от ръмженето на двигателя. Досега Нейтън не беше и помислял, че е възможно да се почувства още по-нещастен от положението, в което се намираше.

— Няма нужда да се страхуваш. Какво да направя, за да се почувстваш по-добре?

— Като за начало можеш да си включиш радиото.

— Добре. Лесна работа.

— И да го използваш от време на време. Казвай на хората, че си жив.

— Вече го правя. Дори разполагам със специална система.

Преди година, след като имотът на Нейтън се наводни и две седмици не можаха да се свържат с него по телефона, Хари дойде до къщата му и му даде обикновен сателитен GPS тракер.

— Изпратиха ме да ти дам това — беше казал възрастният мъж. — Натискаш този бутон, ако си добре, и този, ако не си добре. Това изпраща сигнал до „Бърли Даунс“. Натискай го всяка вечер, Нейтън, без изключение.

Така и правеше.

— Трябва да си намериш друго куче — продължи Зандър.

— Не искам.

— Обзалагам се, че никой няма да има нещо против, ако вземеш кучето на Кам. То, изглежда, те харесва.

— Не го искам.

— Защо?

— Защото не искам някой да го убие, както направиха с Кели.

Зандър помълча малко.

— В крайна сметка не се ли оказа, че не са я убили?

— Убиха я. — Нейтън поклати глава. — Мислиш, че не знам за какво говоря ли?

— Не, нямах това предвид. Вярвам ти. Просто Глен каза, че не е намерил капани с отрова и вероятно е била болна или нещо подобно.

— Откъде знаеш какво е казал Глен?

— Той ми каза последния път, когато бях тук.

— Аха. Добре. — Нейтън се вторачи право напред. Не беше свикнал двамата да си говорят с остър тон.

— Виж, татко, хората се тревожат, защото тук не е нужно много, за да се объркат нещата. А на всички им е ясно, че на теб ти е по-трудно, отколкото на останалите. По-трудно, отколкото на чичо Кам и… — въздъхна Зандър. — Имам предвид, че дори той не е успял да се справи в крайна сметка.

— Признавам, че нещата при мен не вървят страхотно напоследък. Но честно казано, проблемът не е имотът, приятел. Не е само той.

— Какъв е тогава?

Нейтън не отговори веднага.

— Не знам. Много неща. Взех някои лоши решения. Извърших някои глупави постъпки. Онази случка с проклетия Кий… с дядо ти.

Млъкна, но тази пътека му беше толкова позната, че можеше да я извърви със затворени очи. Познаваше до болка всичките ако. Какво щеше да стане, ако не беше отишъл в града онзи ден? Какво щеше да стане, ако беше заредил с гориво предишната вечер и не се беше срещнал с тъста си? Какво щеше да стане, ако беше тръгнал да се прибира с един час по-рано или по-късно и не се беше натъкнал на Кийт, който бе отбил на пътя? Какво щеше да стане, ако не беше подминал човек в нужда? Какво щеше да стане, ако беше по-добро човешко същество?

Всички тези въпроси го отвеждаха все до едно и също място, на което зацикляше всеки път. Отговорите се рееха мързеливо във въздуха над блестящия, окъпан в слънчева светлина път, по който не беше поел.[8]

— Не е само имотът, Зандър — повтори Нейтън.

Повтори го и на себе си, докато се вслушваше в бръмченето на двигателя на брат си. Имаше още много: радиото, по което никой не го търсеше, невъзможността му да наема добри работници, морето от банкови извлечения, които показваха, че е на червено, развалената хладилна камера и като капак на всичко — сети се за заключената къща и се ядоса на сина си — трябваше да плаща фактура на техника, който не беше свършил никаква работа, но пък си бе направил труда да отиде до къщата му. Да не забравя и Илзе…

Нещо пак прекъсна мислите му. Намръщи се. Какво го накара да спре? Илзе. Не, не беше заради нея. Имотът? Отчасти, но и той не беше. Техникът. Може би. Да. Какво за него? Нейтън се опита да си спомни подробно разговора им.

— Значи дори няма да обмислиш възможността да се махнеш оттук? — Нейтън не познаваше тази студенина в гласа на Зандър.

— Не казвам, че не съм си го мислил…

Нещо човъркаше в съзнанието му. Почти можеше да го пипне. Имаше нещо в едно от кътчетата на съзнанието му, намираше се само на една ръка разстояние. Какво беше казал техникът? Не беше поправил хладилната камера. Въпреки това щеше да му издаде фактура. Но щеше да намали цената, защото същия ден трябвало да ходи в „Атертън“…

— Тогава защо? — изгледа го Зандър. — Какво те задържа тук? Заради Илзе е, нали?

— Не, приятелю.

— Каквото и да е — продължи да настоява синът му, — по-важно ли е от мен?

— Нищо не е по-важно от теб, Зандър.

— Тогава поне ще помислиш ли по въпроса? Моля те, татко! Каквото и да е накарало Кам да отиде на онова място…

Ето я отново. Онази недосегаема мисъл. Нейтън се опита да я отдели, да разбере каква е. Тя се беше заплела в някакво тъмно кълбо.

— … не искам да се случи и на теб. Чуваш ли ме, татко?

Последва кратко мълчание.

— Добре. — Отговорът закъсня прекалено много.

Зандър се ококори насреща му.

— Даже не ме слушаш.

— Напротив, слушам те, приятел. Уверявам те.

— Не ме слушаш. Нали виждам!

— Слушам те. Просто си мислех…

— Това са пълни глупости. — Зандър отвори вратата на джипа.

— Стига. Моля те…

— Забрави!

Синът му завъртя ключа и угаси двигателя. Фаровете примигаха няколко пъти и изгаснаха. Обгърна ги мрак.

— Не ми пука. Прави каквото искаш. Лягам си.

Той хвърли ключовете на джипа на Нейтън и затръшна вратата. Ключовете паднаха на виниловата седалка. Нейтън се пресегна, взе топлия назъбен метал в ръце и уви връвта около пръстите си. Седеше сам в джипа, а умът му кипеше. Най-накрая успя да улови мисълта. Онази, която търсеше. Тя се появи в главата му студена, обезпокоителна и напълно оформена.

— Зандър… — провикна се в мрака Нейтън, но вече беше прекалено късно. Нямаше кой да го чуе. Синът му се беше прибрал.

Глава 24

Седалката до Нейтън беше празна и за първи път това му се стори странно. През изминалата седмица беше свикнал Зандър да е винаги до него. Вместо сина му, сега Дъфи се беше качила и размахваше опашка, докато гледаше през прозореца, но не беше същото.

Пътят до скалите беше пуст, а ранното слънце бавно се издигаше в небето. Нейтън погледна отново празната седалка. Не спираше да мисли как го изгледа Зандър призори, когато го събуди, за да му обясни плана си.

— Искаш ли да дойдеш?

Синът му само го погледна и бавно поклати глава.

— Не.

„Няма проблем“, помисли си Нейтън, когато намали и зави по скрития черен път между скалите. Нямаше нужда от помощ. Така или иначе работата не беше за двама души. Този път веднага намери верния път и мина по него. На върха на възвишението се озова на мястото, където преди няколко дни бяха намерили джипа на Камерън. Сега беше празно.

Нейтън беше успял да се свърже с техника по телефона преди изгрев-слънце. Дейв не звучеше щастлив нито че го чува в ранни зори, нито че изобщо го чува.

— Днес е почивният ми ден, приятелю. Виж, съжалявам за хладилната ти камера, наистина, но аз дойдох, както се уговорихме…

— Дейв, не се обаждам за това. Слушай, ти каза, че си ходил в „Атертън“ в четвъртък. Минал си по северния път, нали? Покрай моята земя?

— Аха…

— По кое време?

— Не знам. Тръгнах както обикновено, така че е било около осем. Или малко по-късно.

— Значи е било светло. Достатъчно светло, за да виждаш.

— Разбира се. Не карам по този проклет път по тъмно.

— Видя ли нещо около имота ми?

— Какво например?

— Каквото и да е. Нещо горе на скалите?

Дейв се беше засмял раздразнено.

— Не се сещам, но не съм сигурен какво точно ме питаш, приятелю.

— Нищо, няма проблем. Аз също не знам. Просто се опитвам да си изясня някои неща.

— Опасявам се, че ще трябва да си платиш фактурата.

— Да, чакам я с нетърпение.

Нейтън бе затворил и веднага бе позвънил на Глен в полицейския участък. Чу сигнала за пренасочване на разговора. Полицаят, който му беше отговорил, каза, че повикали Глен Маккена някъде на север. Пътнически влак се блъснал в автобус. Имало много загинали. Глен щял да се върне в Баламара чак след два дни.

— Къде е другият? Ченгето от Сейнт Хелънс. Сержант Лъдлоу.

Нейтън чу тракане по клавиатура. В катастрофата имало много жертви, повтори полицаят. Повикали и Лъдлоу.

— Мога ли да ви помогна с нещо?

— Къде се намирате? — отговори на въпроса с въпрос Нейтън.

— В Бризбейн.

— Значи няма как да ми помогнете.

— Но мога да предам съобщение, приятелю.

Нейтън беше усетил раздвижване в коридора, но когато се обърна, не видя никого.

— Кажете на сержант Маккена, че Джена Мур не е във Великобритания. Не знам дали има начин да провери къде е точно, но… — поколеба се Нейтън. — Просто му кажете, че трябва да говоря с него.

Този път се качи с джипа до върха на склона и слезе. Остави двигателя и климатика да работят заради Дъфи, а той отвори багажника и извади лопата и маркиращи флагчета, каквито използваше в имота си. Огледа земята. Следите от джипа на Камерън се бяха заличили, затова му се наложи да забива флагчетата по спомен.

Двайсет минути по-късно вече се потеше обилно и все още не можеше да забие здраво четвъртото колче. Това го ядоса и го накара само да го подпре в едно от другите с надеждата, че ще издържи. Качи се в джипа си и изведнъж изпита дежавю. Само преди няколко дни направи абсолютно същото — качи се в изоставената кола на Камерън точно на това място. На абсолютно същото.

Ръцете на Нейтън застинаха върху волана. Двамата с брат му имаха почти еднакви джипове и сега беше паркирал горе-долу на същото място, но този път нещо беше различно. Опита се да си спомни какво направи преди няколко дни, когато бяха тук с Бъб, Хари и Зандър. Нейтън беше предложил да върне автомобила на Кам; бе седнал на износената шофьорска седалка, наведе се и си я нагласи, за да стига удобно педалите…

Нейтън спря. Двамата с Камерън бяха на еднаква височина. Още от тийнейджъри. Защо трябваше да си наглася седалката? Дали някое от ченгетата не я беше преместило по време на оглед? Не мислеше, но не беше изключено. С колко трябваше да я коригира? Трябваше първо да се сети дали я премести напред, или назад. Поседя дълго време в опит да си спомни. Не можа.

Най-накрая запали двигателя и потегли бавно надолу, после по черния път между скалите. Върна се на главния път след няколко минути и се насочи към оградата, където имотът му граничеше с чакълестия път. Продължи да кара, докато не се увери, че е стигнал достатъчно далеч, направи обратен завой и се върна в посоката, от която беше дошъл. Поддържаше скорост — шофираше нито прекалено бързо, нито прекалено бавно — като се чудеше колко бързо би карал един техник, който има само две поръчки, преди да се прибере за Коледа.

Гледаше право напред, като умишлено не поглеждаше към скалите през страничния прозорец. Три минути по-късно ги видя.

Флагчетата веднага привлякоха погледа му, колчетата изпъкваха на фона на небето и се виждаха съвсем ясно. Вдиша и издиша още два пъти и през това време продължаваше да ги вижда, а после ъгълът, от който виждаше скалата, се промени и те се скриха от погледа му.

Нейтън погледна към Дъфи — тя беше въодушевена от самия факт, че е тук. Той обърна джипа и се върна. Опита отново. Този път едва не пропусна флагчетата — погледна към тях в последния момент, преди да се скрият. На третия път знаеше, че е нащрек, но така или иначе ги видя съвсем ясно. Преброи наум, докато минаваше покрай тях. Флагчетата се виждаха за около четири секунди. Но все пак бяха просто флагчета. Белият ланд крузър на Кам щеше да се вижда много по-ясно.

Нейтън стигна до скрития между скалите черен път, намали скоростта и мина по него. Спря в подножието на склона и отново се замисли за позицията на седалката на Камерън, когато слезе от джипа. Много по-лесно беше да извадиш колчетата от земята, отколкото да ги забиеш, и само след минута потегли пак.

— Прав бях, приятел — искаше му се да каже на Зандър, щом се прибереше.

Макар че не беше сигурен дали ще го направи. Не успя да заинтригува сина си със своята теория, докато Зандър седеше в леглото си сутринта и го слушаше.

— Виж — беше му прошепнал Нейтън, защото не искаше да буди цялата къща, — ако Дейв е ходил в „Атертън“ в четвъртък, трябва да е видял джипа на Камерън на скалите.

Зандър потърка ъгълчето на окото си, за да се разсъни, но не каза нищо.

— Дейв обаче не го е видял — продължи Нейтън.

— Така ти е казал.

— Защо му е на един техник да лъже за такова нещо? Та той дори не е местен. Двамата с Камерън бяха просто на „здравей“, когато Дейв минаваше оттук да свърши някоя работа. Ако е забелязал джипа на идване, щеше да каже.

— Предполагам, но… — рече Зандър и се подпря на възглавницата си, гол до кръста и с рошава коса.

— Какво има, приятел?

— Може би просто не го е видял.

— Как няма да го види? Глен го е забелязал от пътя. Така ни каза.

— Глен е ченге. Обучен е да вижда такива неща. А и идваше да се срещне с нас, така че предварително знаеше, че джипът на Кам ще е някъде наблизо.

— Затова трябва да отидем и да проверим — настоя Нейтън. — Да разберем каква е видимостта от пътя.

— Ами ако се е виждал ясно? — Гласът на Зандър прозвуча разтревожено. — Ако техникът просто не е можел да не забележи джипа, когато е минал оттам, но твърди, че не го е видял, тогава какво искаш да кажеш? Че джипът не е бил там в четвъртък сутринта?

— Не знам. Може би точно това искам да кажа. Предполагам, че е това.

— Но Стив каза, че чичо Кам най-вероятно вече е бил мъртъв по това време. Така че, ако джипът му не е бил там, където го намерихме, тогава какво? Някой го е закарал дотам по-късно?

Нейтън не отговори.

— Кой би го направил? Джена? — продължи да разсъждава Зандър.

А Нейтън продължи да мълчи.

— Някой друг? — предположи момчето. — Някой от нас, от фермата? Някой от семейството?

— Стига, приятел.

— Тогава кой? — повиши глас Зандър.

— Виж, не знам — сопна се Нейтън. — Затова искам да проверя, преди да си правя заключения.

— Недей, татко. Това звучи… — Синът му го изгледа. — … Налудничаво.

Нейтън примигна и едва сега пътят пред очите му се изясни. Натисна спирачките.

— Мамка му!

Беше сбъркал пътя. Беше тръгнал на сляпо към гроба на работника, вместо да се върне на главния път. Дори не беше разбрал какво се е случило и една частица от него се зачуди дали това не трябваше да го притеснява. Заслуша се в шума на двигателя и се опита да си събере мислите. Струваха му се разхвърляни и несвързани — като вода, която изтича между пръстите му.

Дъфи започна да дращи нетърпеливо седалката и Нейтън натисна газта. Наближаваше едно малко възвишение, достатъчно високо, за да скрие пътя отпред. Даде още газ по лекия склон и рязко завъртя волана, за да направи обратен завой. От върха би трябвало да може да види гроба долу.

Вместо това видя облак прах.

Нейтън спря. Предната броня беше точно на върха на възвишението. Малкият облак вилня още около половин минута, преди Нейтън да забележи първия проблясък на метал. Остана с крак на спирачката, загледан надолу. Облакът идваше по черния път и от тази посока можеше да отива само на едно място.

Нейтън изключи двигателя и чу шума на автомобила в далечината. Пресегна се и бръкна в жабката за стария си бинокъл. Дъфи изскимтя до него. В джипа бързо започваше да става горещо без климатика.

Нейтън погледна през бинокъла и откри движещото се превозно средство. Веднага го разпозна. Беше го виждал паркирано във фермата на Камерън години наред. Това беше общият джип, който работниците използваха, а напоследък и Саймън.

Автомобилът намали на няколко метра от гроба на работника. В предното му стъкло се отразяваше само небето. Нейтън фокусира бинокъла. Джипът спря под ъгъл, от който предното стъкло от матово стана черно.

Нейт гледаше, без да мигне. Забеляза раздвижване в колата — шофьорът посегна към нещо на предната седалка. Отдалеч и през предното стъкло успя да види нечия китка и падаща на рамо дълга коса. Човекът зад волана със сигурност не беше Саймън. Беше жена.

Глава 25

Шофьорската врата се отвори и от нея се появи обут в дънки крак. Жената все още беше скрита зад вратата, а бинокълът на Нейтън леко се плъзна надолу и джипът излезе от фокус. Нейтън намести бинокъла точно навреме, за да види как вратата се затваря и на червената пръст до гроба на работника застава добре позната фигура.

Илзе.

Нейтън осъзна, че е затаил дъх, и сега от гърдите му се изтръгна дълга и тежка въздишка. Мимолетната възможност да се обади, че е там, бе отминала. Не наду клаксона, нито пък свали прозореца, за да се провикне. Когато се зачуди дали трябва, вече беше прекалено късно.

Илзе стоеше с гръб към него. Изглеждаше крехка и самотна. В краката ѝ лежеше нещо черно. „Чанта“, помисли си Нейтън. Надяваше се снаха му да не се обърне рязко, но все пак ги делеше голямо разстояние, а и джипът му беше толкова мръсен, че почти се сливаше със земята. Колата му гледаше към върха на възвишението и слънцето работеше в негова полза — ако Илзе се обърнеше, то щеше да блести в очите ѝ и да я заслепи поне малко. Но ако погледнеше направо към Нейтън, сигурно щеше да види джипа. Иначе земята, разстоянието и тишината му осигуряваха добро прикритие.

Нейтън свали бинокъла. Чувстваше се неудобно. В подножието на възвишението едва успя да различи как Илзе кляка и посяга към чантата. Дъфи изскимтя, затова Нейтън ѝ напълни една пластмасова чаша с вода и ѝ даде да пие. Една капка пот се търкулна по слепоочието му и влезе в окото му. На изключен климатик в джипа бързо стана ужасно горещо. Нейтън се помести отново на седалката. Гърбът му беше мокър. Посегна към ключовете. Не можеше да запали двигателя сега. Илзе щеше да го чуе. Взе отново бинокъла.

Снаха му извади нещо от чантата, но от тази позиция Нейтън не виждаше какво. Илзе се наведе ниско, почти до земята, където бяха намерили съпруга ѝ, и остана частично скрита от надгробната плоча. Нейт издиша насъбралия се в дробовете му топъл въздух и изля цялата вода в чашата на Дъфи. Другите бутилки бяха в багажника. В джипа стана задушно. Нейтън открехна прозореца. Това не помогна.

Преди няколко години Глен му разказа историята за Джеймс Бюканън, който се скарал с жена си. Всъщност двамата имали сериозен спор и съпругата му успяла да го заключи навън. Той чукал по входната вратата, но жена му не отваряла. Тогава отишъл да си вземе бухалката за крикет и счупил климатика на къщата. След това седнал и зачакал с бухалката в ръка. Съпругата му била прекалено изплашена, за да отвори вратите или прозорците. Накрая получила топлинен удар. Едва не умряла на пода в кухнята.

Нейтън си мислеше, че Глен иска да го накара да се почувства по-добре. Виждаш ли? И другите постъпват отвратително. По онова време това не му беше помогнало, ама никак даже, но сега, докато кожата му залепваше за седалката, не можеше да спре да мисли за тази случка. Погледна към Дъфи и свали още малко прозореца.

Зачуди се колко време смяташе да остане тук Илзе. И на нея ѝ беше също толкова горещо там долу. Когато я погледна отново, му се стори, че раменете ѝ помръдват. Дали плачеше?

Илзе остана коленичила още една минута, през която Нейтън продължи да се поти обилно, но най-накрая се изправи. Прокара ръка по надгробната плоча и вдигна чантата от земята. Погледна за последно гроба и отвори вратата на джипа.

Нейтън бършеше лице с ръка, но изведнъж застина, когато Илзе внезапно спря. Тя огледа земята, като бавно въртеше глава. Най-сетне го видя и задържа поглед на него. Той затаи дъх. Докато наблюдаваше през бинокъла, имаше чувството, че стоят един пред друг.

Усещаш ли някого сега?

Само ние сме.

Нейтън не смееше да помръдне. Продължаваше да гледа през бинокъла, докато ударите на сърцето му отекваха чак в ушите му. Дали го беше видяла? Не беше сигурен, но от разсеяното ѝ изражение реши, че не е. Накрая Илзе сведе поглед. Качи се в джипа и запали двигателя.

Нейтън продължи да гледа прашната следа, която оставаше след нея, докато караше обратно по пътя, по който беше дошла. Изчака да се скрие съвсем, преди да включи двигателя на своя автомобил.

Отначало въздухът от климатика беше само хладен, но Нейтън въздъхна облекчено и започна да вдишва на дълбоки глътки. Слезе от джипа и взе няколко бутилки вода от багажника. Докато двамата с Дъфи пиеха жадно, той погледна часовника си. Илзе беше останала на гроба по-малко от петнайсет минути. На него му се стори повече, но бяха само толкова. Намръщи се. Беше била целия този път само за петнайсет минути. Отново чу Софи да му казва: Не правихме нищо на гроба. Слязохме от джипа, след което се прибрахме у дома.

Нейтън пи още вода, после се загледа в хоризонта и се ослуша. Никъде не се вдигаше прахоляк, не се чуваше и никакъв шум. Илзе си беше заминала. Включи джипа на скорост и бавно потегли надолу към гроба. Паркира на разстояние и слезе. Прашният кръг около надгробната плоча отдавна се беше заличил, но стъпките на Илзе още се виждаха. Нейтън забеляза малките вдлъбнатини в земята, където беше коленичила. Зачуди се дали се беше молила. Никога не му се беше струвала набожна жена, но смъртта караше хората да правят странни неща. Нейтън докосна надгробната плоча, напечена от слънцето. Нещо не беше наред, но не знаеше какво. Най-накрая клекна и той и изведнъж го видя.

Дупката, която се беше разкрила под трупа на Камерън, сега беше разровена отново. Почти се беше запълнила последния път, когато идваха тук с Бъб и Хари, но сега отново изглеждаше различна. Нейтън протегна ръка и докосна земята. Почвата беше прясно разровена. Прокара длан през нея, за да провери дали Илзе не беше оставила нещо тук, но усети само песъчливата пръст. Намери няколко дребни частици, които приличаха на семена, и се сети за гроба на баща си. С братята му така и не бяха обикнали Карл, но въпреки това му бяха посадили дърво. И Илзе ли беше направила нещо подобно за Камерън?

Слънцето напичаше безжалостно и Нейтън се премести в сянката на надгробния камък, все още коленичил. Движението му остави в праха позната следа — толкова позната, че му прилоша, макар и малко. Изправи се толкова бързо, че му се зави свят.

Върна се на сигурно място в джипа и усили климатика. Изпита истинско облекчение от залялата го хладина. Отпусна се на седалката и усети как цялото му тяло реагира, докато телесната му температура бавно спадаше и ставаше нормална.

Камерън щеше да се бори със зъби и нокти, за да остане в джипа и да се спаси.

Тази мисъл се появи от нищото. Нейтън взе бутилката вода и отпи голяма глътка. Камерън много добре знаеше какво означава да си навън без подслон и провизии. Това беше смъртна присъда. Ако насила го бяха извлачили от джипа му, той със сигурност се беше съпротивлявал. Нейтън се вторачи в гроба. Спомни си трупа на брат си, когато отметнаха платнището. Нямаше рани по ръцете и лицето.

Нейтън отпи голяма глътка от бутилката и се замисли. Един час по-късно все още не знаеше какво да мисли. Знаеше, че трябва да се прибира. Погребението на Камерън беше на следващия ден. Земята щеше да погълне още един член от семейството. Нейтън трябваше да се прибере и да поговори със сина си. И с Илзе. Вместо това остана в джипа до гроба, докато слънцето не премести сянката на надгробната плоча почти по целия радиус на основата на плочата.

Никой друг не мина оттук.

Глава 26

Ако се беше забавил още малко, нямаше да успее да се прибере преди падането на нощта; когато пристигна, прозорците на къщата вече светеха. Той затръшна вратата на джипа и се загледа в големия евкалипт в другия край на двора. Под него, въпреки сгъстяващия се мрак, ясно се виждаше зейнала черна дупка.

Нейтън отиде до нея и застана до ръба ѝ. Гробът на Камерън беше дълбок и празен. Утре щяха да го запълнят. Тази нощ кучетата динго не се чуваха; навън беше горещо и задушно. Нейтън се обърна и тръгна бавно към къщата. От кухнята се носеха гласове, които бяха приглушени, но настойчиви. Нейтън затвори комарника след себе си.

— Ти каза… Не, не ми пробутвай тези глупости… Ти каза, че можем да опитаме…

— За бога, знам, Бъб, но имам хиляда други неща за вършене…

Три чифта очи изгледаха Нейтън, когато влезе в стаята.

— Чудесно. Подкреплението ти пристигна — сопна се Бъб на Илзе, която беше седнала на кухненската маса.

Беше облечена с дрехите, с които я беше видял на гроба на работника, и се взираше в чашата си с вино. Брат му беше намръщен; изглеждаше така, сякаш беше крачил нервно досега. Лиз се намираше на ничията територия между двамата.

— Бъб, просто се успокой. Моля те — каза тя и погледна Нейтън. — Много се забави.

— Проверявах оградата. Какво става тук?

— Нищо — отвърна Илзе.

— Не е нищо. — Брат му като че ли беше пиян. — Няма да приемам заповеди, мамка му…

— Никой не те кара, Бъб!

Той погледна Нейтън.

— Кажи ѝ. Ти смяташ, че планът ми е добър, нали?

— Почакай… — Нейт се почувства объркан. — За това ли става въпрос?

— Кажи ѝ! — повиши глас брат му. — Кажи ѝ, че съм прав!

Нейтън се намръщи.

— Дори нямах възможност да…

— Не, разбира се, че не си имал. Господи, много добре знаех, че ще стане така! — Бъб затвори очи. — Това са пълни глупости.

— Защо се държиш така точно в този момент, приятелю? — попита го Нейтън. — Да поговорим по-късно. Утре е погребението на брат ни.

— Аха. — Бъб отвори очи и погледна Илзе. — Някои доста се облагодетелстваха от смъртта му, нали?

— Бъб! — намеси се Лиз. — Достатъчно!

Илзе не помръдна от мястото си, когато Бъб излезе и затръшна вратата. Всички се загледаха след него, а звукът продължи да кънти.

— Какъв му е… — подхвана Нейтън, но Лиз му се нахвърли:

— И ти не си по-добър! Говори ли вече със сина си? Цял ден се тревожи за теб! Помоли Хари да тръгнат да те търсят.

Нейтън се опита да се защити:

— Казах му къде отивам.

— Нямаше те с часове.

— Ами…

— Радиото ти е изключено. За пореден път.

— По дяволите! Да, добре. Извинявай…

— Не на мен трябва да се извиняваш.

Преди да успее да ѝ отговори, Лиз погледна Илзе.

— Ти поне добре ли си?

Илзе, която все още седеше на масата, не помръдна и не вдигна поглед.

— Да.

— Добре. — Лиз приличаше на човек, току-що изгубил битката. — Отивам да поговоря с Бъб.

Вратата се затвори плавно след нея. Илзе продължаваше да се взира в чашата си. Нейтън отвори хладилника, извади си бира, облегна се на плота, за да я отвори, и отпи. Забеляза следите от червен прах в гънките на ризата и дънките на Илзе. Имаше и по себе си. Просто я попитай. Вместо това кимна към вратата.

— Не знаех, че Бъб е толкова сериозен за плана си.

— Не мисля, че проблемът е планът му, а по-скоро кой взема решенията сега.

Нейтън не отговори.

— Обади се на адвоката на Камерън — каза Илзе.

— Бъб ли?

— Да го пита за подялбата на имота и какво ще последва от оттук насетне.

— Какво каза адвокатът?

— Дялът на Кам остава за момичетата.

— Не за теб?

— Не и от техническа гледна точка. Аз ще съм само техен попечител, докато не станат достатъчно големи. Но важното е, че не го наследява Бъб. Нито пък ти. — Илзе го изгледа. — Моля те, кажи ми, че вече си го знаел.

— Да. И всичко е наред.

На лицето ѝ се изписа облекчение. Тя вдигна крак под масата и побутна леко един стол. Нейтън се поколеба, но го издърпа и седна.

— Изненадан съм, че Бъб дори знае кой е адвокатът на Кам — каза той. — Още по-малко пък, че се е сетил да му се обади.

— И майка ти така каза. Аз обаче те предупредих. Бъб е много по-наясно, отколкото си мислите. Особено що се отнася до имота. Както и да е… — въздъхна Илзе. — Предполагам, че е изгарял от любопитство да научи.

— Камерън обещавал ли му е нещо?

— Не знам. Но сега всичко е разделено между теб, мен и него и мисля, че той се чувства… — Тя се поколеба и отпи от чашата си. — Отхвърлен или нещо подобно.

— Може би се тревожи какво възнамеряваш да правиш с имота.

— Господи, дори не съм мислила по въпроса! Пък и не съм искала да става така. Вероятно ще му продам всичко, ако ми позволи да се изкажа.

— Съмнявам се, че ще може да си го позволи — отвърна Нейтън.

— Тогава ще продам на теб.

— Аз определено не мога.

— Дори на приятелска цена?

— Трябва да сме дяволски добри приятели.

В кухнята настъпи тишина, но в нея имаше нещо особено. И двамата бяха прекалено възрастни, за да се смущават, и на Нейтън му се стори, че видя как ъгълчето на устата ѝ потрепна. Илзе погледна празното кенче от бира в ръката му, а след това и него.

— Искаш ли още една?

Той се поколеба. Избягваше да прекалява с алкохола, когато тя беше наблизо, защото предпочиташе да е с ясно съзнание. И все пак. Илзе седеше точно срещу него и го гледаше. Можеше да изпие още една.

Знаеше, че по-късно щеше да си плати за това — след няколко дни, когато се прибереше в тихата си, празна къща. През годините беше разбрал, че много по-лесно понася изолацията, когато за дълго оставаше съвсем сам. След това самотата се превръщаше в рутина, която понякога наподобяваше постоянна тъпа болка. Предишната му нужда да се среща с хора също се промени. Чуждата компания би трябвало да му харесва, а всъщност само събуждаше сложни чувства, с които трябваше да се справя по-късно съвсем сам, дълго след като хората си бяха отишли. Всеки път му ставаше все по-трудно да се съвзема и му отнемаше много повече време, за да се върне обратно към нормалното си състояние, ако въобще можеше да го нарече така. Но ако беше лошо да прекарва време с други хора, то да прекарва време с Илзе, беше направо ужасно. Колкото и да му се искаше — а вътрешно той много го искаше — просто не можеше да си го причини.

Нейтън си пое дълбоко въздух и я погледна под силното тиктакане на кухненския часовник.

— Не, но благодаря.

Той стана. Илзе го проследи с поглед и на лицето ѝ ненадейно се изписа изражение, което я караше да изглежда безкрайно самотна. Той бутна стола си обратно под масата.

— По-добре да поговоря със Зандър. — Наистина щеше да е добре да го направи.

Илзе погледна за миг масата, след което кимна.

— Като слушам Лиз, явно е бил разтревожен.

— Казвал ли ти е нещо?

— Не, но всъщност мен ме нямаше почти целия ден. Видях го за съвсем малко.

— Така ли? — Нейтън се опита да запази тона си спокоен. — Какво прави?

Тя сви рамене и червеният прах потъна по-дълбоко в гънките на дрехите ѝ.

— Исках да се махна оттук, затова взех джипа на работниците и излязох на разходка.

Нейтън се намръщи.

— Какво му има на твоя?

Колкото и странно да беше, Илзе като че ли се развесели от въпроса му.

— Не може да се разчита на него. Закъсах два пъти.

— Кам и Хари не можаха ли да го оправят?

— Оправяха го, но постоянно изникваше нещо ново.

— Искаш ли да го погледна? Макар че, щом те не са успели, не искам да обещавам нищо.

На Нейтън му се стори, че чу шум в коридора, и двамата с Илзе се обърнаха към празната рамка на вратата. Никой не се появи на прага. Илзе отново го погледна със странно изражение.

— Защо не? — отвърна тя. — Благодаря. В малкия гараж е.

— Не се притеснявай. — Нейтън отстъпи от масата. Попитай я. — Къде ходи на разходка?

Илзе отново погледна към вратата. Все още нямаше никой на прага.

— Не казвай на другите.

— Добре.

— Ходих до гроба на работника. Исках да прекарам малко време сама, за да мога да помисля за Камерън. Заради погребението утре; всички ще говорят за него… — Тя сведе поглед. — Имам чувството, че сред всичко това Кам — онзи Камерън, когото познавах — може да изчезне. Разбираш ли какво имам предвид?

Нейтън кимна. Може и да погребваха брат му на следващия ден, но част от него все още очакваше Кам да се появи иззад ъгъла. Не можеше да повярва, че човекът, с когото беше израснал, с когото се беше карал и когото беше обичал по свой начин, вече го няма. Не можеше да повярва, че онази голяма дупка отвън е приготвена за него.

— Аха — отвърна най-накрая Нейтън и погледна Илзе. Очите ѝ бяха тъжни и замислени над прашната яка. — Разбирам какво имаш предвид.

Глава 27

Вратата на Зандър беше затворена.

Нейтън почука.

— Може ли да вляза?

Не получи отговор. Изчака малко и отвори вратата. Синът му лежеше на леглото и четеше. Едва го погледна.

— Върнал си се.

Нейтън седна на ръба на леглото.

— Извинявай, че се забавих толкова.

Зандър се вторачи в страницата, без да помръдва очи, след което пусна книгата върху гърдите си.

— Провери ли каквото искаше? — Гласът му не звучеше приятелски.

— Да.

— И успя ли да видиш флагчетата от пътя?

„Два от три пъти“, помисли си Нейтън.

— Направих няколко опита — отговори. — Имаше и успешни.

— Какво искаш да кажеш? — попита Зандър.

— Не знам.

Синът му се отпусна обратно на възглавницата и вдигна книгата.

— Баба ти каза, че си се разтревожил.

Не получи отговор.

— Извинявай, приятел.

Зандър се вторачи в страницата. Нейтън го почака още малко да каже нещо, но накрая просто продължи:

— Не исках да…

— Всичко е наред. — Синът му отгърна страницата.

— Всъщност не е, нали? Не и ако си нещастен?

Не получи отговор.

— Занд…

Момчето изсумтя раздразнено.

— Какво искаш да ти кажа? Опитвам се да чета!

— Искам…

— Какво?

— Не знам. Да оправя нещата.

Зандър отгърна още една страница.

— Не се тревожи. Няма смисъл човек да спори с теб. Мама беше права. Винаги си бил такъв.

— Какъв?

Синът му поклати глава.

— Забрави.

— Приятелче, можеш да ми кажеш…

— Не. — Зандър се скри зад книгата. — Прави каквото искаш. Вече не ми пука.

Нейтън зачака. Минутите се проточиха прекалено дълго. Най-накрая синът му отгърна нова страница и той стана и излезе от стаята.

Джипът на Илзе беше покрит със задължителния дебел слой прах. Това беше единственото превозно средство в малкия гараж и някой беше наредил купчина празни щайги пред него. Като че ли бяха тук отдавна. „От колко време никой не е карал този джип“, зачуди се Нейтън, когато взе ключовете от стелката.

Трябваше да си намести седалката, когато се качи, и отново се сети, че същото трябваше да направи и с колата на Камерън. Не знаеше какво да си мисли, затова тръсна глава и запали двигателя. Той се задави малко, защото дълго време не беше работил, но завъртя обороти и се съживи. Нейтън се заслуша в звука му. Беше ясен и сигурен.

Светна една лампа, за да вижда по-добре във вечерния сумрак, и отвори капака. Наведе се надолу и започна да проверява какво не работи — първо огледа обичайните проблемни места, а после и другите. Час по-късно вече лежеше по гръб под шасито с фенерче в ръка и все още нямаше представа каква е повредата.

Докато работеше, постоянно се отнасяше в спомени за Зандър. Вълнуваше го най-вече един от времето, когато синът му беше на около осем години. Двамата лагеруваха по време на едно от първите му самостоятелни гостувания, когато Нейтън се събуди в ланд крузъра и открил спалния му чувал празен. Нейтън се ослуша в очакване да чуе звука от урина върху твърдата земя навън или шумоленето на пакет със зърнена закуска. Когато не чу нито едното, нито друго — всъщност, когато не чу абсолютно нищо — извика името му. И не получи отговор.

Тогава Нейтън стана. Беше задушно, а дрехите лепнеха по изпотеното му тяло. Отново повика Зандър и този път сам усети притеснението в гласа си. Не получи отговор.

Страхът го завладя мигновено. Нейтън излезе до джипа. Сърцето му биеше силно, докато оглеждаше района, почти заслепен от ужас. До обяд температурите щяха да надвишат четиридесет градуса. Дете с телосложението на Зандър щеше да издържи половин ден, в зависимост от това дали има вода и късмет. А Нейтън не знаеше от колко време го нямаше. Много по-малки деца от сина му, дори наскоро проходили, можеха да вървят с километри. Някои ги намираха твърде далеч от дома им. Едни изваждаха късмет, за други беше прекалено късно.

Слънцето тъкмо беше изгряло. Когато се увери, че наоколо няма и следа от сина му, Нейтън се противопостави на разкъсващото го желание да избере една посока наслуки и да побегне натам. Вместо това се насили да се качи в джипа и започна да обикаля в кръг.

След петнайсет минути успя да намери Зандър на едно малко възвишение. Синът му се беше изгубил, след като беше тръгнал след някаква крава и телето ѝ. Чувстваше се добре, макар и смаян от паниката на баща си. Но това бяха най-страшните петнайсет минути в целия живот на Нейтън. Той прегърна силно детето си и докато се тресеше от облекчение, така му се развика, както никога дотогава. Както никога и след това.

Сега Нейтън лежеше под джипа на Илзе и го оглеждаше. Намръщи се и изгаси фенерчето. Тъкмо щеше да излиза, когато чу тихи стъпки пред гаража. Седна и погледна към вратата. Тъмнината на нощта отвън го караше да примигва. На прага се появи Хари.

— Ето къде си бил. Майка ти те търси. — Той погледна покрай Нейтън към прашния автомобил. — Какво правиш?

— Илзе каза, че ѝ създава проблеми.

— Пак ли?

— Така каза. — Нейтън стана и избърса греста от ръцете си.

Хари влезе на светло. От ръката му висеше телена кука, на която беше забил два кървави скалпа на кучета динго. Той надникна под отворения капак и гледа толкова дълго, че Нейтън започна да се дразни. Ставаше късно и вече го обземаше умора.

— Какво иска мама? — попита той.

— Да се увери, че си добре. — Хари беше застанал така, че му запречваше пътя. — Притеснява ли те мисълта за погребението утре?

— Всичко е наред. — Прясно изкопаната дупка навън не се виждаше. — Кой изкопа гроба на Кам?

— Основно аз и Бъб. Зандър и Саймън също помогнаха.

Мисълта, че някакъв бивш турист беше свършил неговата работа, подразни Нейтън.

— Трябваше да помогна.

— Да. Трябваше. — Тънките нишки кръв по скалповете изглеждаха черни на слабата светлина. — Той ти беше брат, независимо от проблемите помежду ви.

Укорителният тон накара Нейтън да се обърне.

— Моите проблеми с него ли? Ами ти? Чух, че сте се карали малко преди да умре.

Хари го изгледа накриво.

— За какво говориш?

— Саймън ви е чул. Една нощ, преди да изключиш генератора.

Хари се намръщи още повече и бръчките му станаха по-дълбоки.

— Не бих го нарекъл каране. — Палецът му погали края на телената кука. — С Кам спорехме от време на време. Както вие двамата. Знаеш как е.

— За какво спорехте?

— За същото, както винаги. Стопанисването на имота. — Хари се вторачи в земята и изражението му остана скрито в сянката. — Казах ти, че с Кам ставаше нещо и то се отразяваше на работата му. Въобще не беше съсредоточен и трябваше постоянно да го следя и проверявам.

— Според Саймън си бил гневен.

— Малко е пресилил нещата. Беше късно. Сигурно съм бил изнервен.

— Казал си, че най-добре знаеш какво се случва тук.

— Аха. — Хари се усмихна, но в усмивката му нямаше нищо весело. — Е, не е ли така? Не мисля, че някой би го оспорил.

Нейтън знаеше, че е вярно. Възрастният мъж познаваше този имот по-добре от него и братята му. Въпреки това — каквото и да се случваше тук, независимо дали добро, или лошо — техните имена бяха тези, които стояха в документите за собственост. Едва сега — когато се замисли — Нейтън осъзна, че съществуването на Хари е странно несигурно. Това може и да беше неговият дом и да го приемаха за част от семейството, но сержант Лъдлоу беше прав — той беше само работник. И Камерън — или вече Илзе — трябваше само да реши, и Хари щеше да си отиде.

— Хари, Кам заплаши ли да те изгони оттук?

— Не, приятелю.

Стреляше на сляпо, но отговорът беше толкова леден и пренебрежителен, че се усъмни. Сети се за Камерън, който управляваше това място много ефективно. С твърда ръка, както самият Хари казваше. Дали брат му щеше да позволи да го предизвиква един работник, пък бил той и Хари?

Нейтън го погледна.

— Сигурен ли си?

— Да. Виж, когато имаше нужда, той ми напомняше кой е шефът. Също така искаше да си гледам своята работа. Но когато се разсееше, това означаваше повече работа тук, която трябваше да върша аз, независимо дали ми харесва, или не. Нямаше какво друго да направя, освен да я свърша. Така и правех.

— Затова ли не ни каза нищо?

— Не казах нищо, защото се чувствах зле — отвърна Хари. — И все още се чувствам зле. Исках Кам да чуе какво имам да му казвам. Може би трябваше аз да слушам по-добре. Не знаех, че онази Джена се е опитвала да се свърже с него и това го е изнервило. Ще ми се да ми беше споделил.

Нейтън помълча известно време.

— Защо смяташ, че се е тревожил толкова заради нея?

— Не знам. Навремето Кам каза, че не е направил нищо лошо, и аз му повярвах. — Хари го погледна. — Повярвах и на теб, когато потвърди историята му.

— Тя не е в Англия. Заминала е преди две седмици. Очевидно е в Бали.

Хари застина.

— Така ли е наистина?

Тишината се проточи.

— Виж — продължи работникът с по-спокоен глас, — цялата тази работа с Кам изглежда много сложна, но всъщност смятам, че е съвсем проста.

— Така ли?

— Аха. Той не беше щастлив, приятелю. Ама никак. Започвам да си мисля, че това е продължавало от много дълго време. — Хари въздъхна. — Трябва някак да избутаме погребението и да се свършва. След това всичко ще ни се стори по-хубаво.

— Сигурно си прав.

— Ще видиш. Винаги става така. Довери ми се. — Хари се намръщи, когато пак погледна към джипа на Илзе. — Още ли ще работиш? Ако искаш, ще оставя генератора включен.

Нейтън поклати глава.

— Спирам.

— Откри ли повредата?

— Не. — Беше направил всичко, за което се сети. Джипът му изглеждаше в добро състояние.

— Да, аз също не можах да открия нищо нередно. — Хари отново се загледа в двигателя. — Но имах една идея.

— Целият съм в слух, приятелю.

Възрастният мъж се поколеба, когато от мрака се чуха стъпки на верандата и гласът на Лиз:

— Хари?

— Няма значение. — Той потупа джипа. — Първо ще трябва да го погледна още веднъж. Само че няма да бързам. Бездруго на Илзе не ѝ харесва да го кара, така че едва ли ще тръгне нанякъде с него.

— Хари? — отново се провикна Лиз.

— Ще ѝ кажа, че си добре. — Той кимна към кървавите скалпове на куката в ръката си. — Май трябва да направя нещо с тези.

— Уловил си ги, а?

— Да. Исках да оправя този проблем, преди хората да дойдат утре. Бяха започнали да правят каквото си искат.

— Мислех, че Бъб ще ги залови.

Изражението на Хари му подсказа, че Бъб също е започнал да прави каквото си иска.

— Отвори ми се възможност и свърших работата — каза той. — Щом си приключил тук, ще изключа генератора след десет минути. Трябва да поспя.

Възрастният мъж завъртя внимателно куката. Скалповете бяха започнали да изсъхват и да се набръчкват по краищата.

— Очаква ни тежък ден — добави той.

Глава 28

Нейтън се събуди от пулсираща болка в слепоочията — беше се обезводнил. Присви очи на ранната сутрешна светлина и се пресегна за чашата с вода до дивана. Беше празна. Вероятно я беше изпил през нощта, но не си спомняше. Сякаш имаше махмурлук, но без забавната част, която го предхожда. Опита се да се сети колко вода беше изпил вчера. Явно не достатъчно.

Стана рязко и се подпря на стената, защото му се зави свят. Запримигва бавно и зачака замаяността да отмине. Огледа се. Нещо не беше наред.

Картината на Камерън отново привлече погледа му и Нейтън се намръщи. Тя висеше пред него и изглеждаше както винаги. И все пак нещо го смущаваше. Приближи се до нея. Главата продължаваше да го боли. Пейзажът беше същият, цветовете и формите — също. Тъмният гроб и ясното небе заплуваха пред очите му. Прозрачното петно все още беше там, но едва се забелязваше. Какво беше различно? Дали хоризонтът не беше леко наклонен? Не беше сигурен, затова се протегна и влоши ситуацията още повече, защото рамката се наклони силно на другата страна. Нейтън я намести набързо и провери дали е в права линия.

— Внимавай. — Лиз стоеше до вратата. Беше облечена цялата в черно, виждаха се само кървясалите ѝ очи. — Камерън много я обичаше.

— Да я свалим ли поне днес? Ще я прибера някъде.

— Какво? Не. Защо да го правим? — Майка му се приближи до картината, внимателно протегна ръка и я намести.

„Така е много по-добре“, съгласи се наум Нейтън.

— За да не я повреди някой — отвърна той.

— Но всички ще искат да я видят. Мястото ѝ е на стената. Камерън би искал точно това.

— Права си. Просто си мислех… Нали се сещаш — заради тематиката и случилото се.

— И все пак картината е красива. — Лиз избърса бузата си с опакото на ръката.

Нейтън дори не беше забелязал, че майка му плаче.

— Какъвто и да е бил проблемът на Камерън, той открай време беше добър художник. Тази картина ми напомня за всичко най-светло у него. Не искам да я крием.

— Добре — сви рамене Нейтън. — Просто ми хрумна.

Лиз го погледна.

— Как се справя Зандър?

— Не съм говорил с него от снощи. Все още ми е сърдит, задето се забавих толкова вчера.

— Изненадан ли си?

Нейтън се замисли над въпроса ѝ. Наистина беше малко изненадан. Не беше присъщо за сина му да се сърди дълго. Всъщност сърденето като цяло беше необичайно за Зандър.

— Не е имало нужда да се паникьосва. Когато се прибера в своята къща, ще съм съвсем сам през цялото време.

— Това е част от проблема, Нейтън. — Лиз се обърна към него. — Слушай, днес искам да поговориш със Стив. Накарай го да ти запази час в клиниката.

— Защо?

— Да ти предпише нещо, с което да си проясниш съзнанието.

— Нямам нужда…

— Имаш. Щом си мислиш, че е в реда на нещата да изчезнеш просто ей така и да изплашиш сина си, че може да направиш нещо, то тогава нещата никак не са наред. — Майка му вдигна глава, за да го погледне по-настойчиво. — Моля те, Нейтън. Достатъчно тежко ми е, че загубих едното си дете. Днес ще е най-трудният ден в живота ми. Няма да го преживея втори път.

Той не можеше да понесе болката, изписана в очите ѝ, затова просто кимна.

— Добре.

От коридора се чу шум и двамата се обърнаха. Беше Бъб. Изглеждаше леко замаян и Нейтън си помисли, че вече е започнал да пие. Или пък не беше спирал от снощи.

— Какво правим? — Брат му се олюля и се хвана за дръжката на вратата. — Възхищаваме се на шедьовъра на Кам?

Лиз потръпна от сарказма му. Нейтън вече беше сигурен, че Бъб е пил.

— Обсъждахме дали да не я свалим — каза той.

— Мамка му, не! Никой не трябва да пипа шедьовъра на Кам. В противен случай той ще се върне и ще ни преследва заради стореното. — Бъб едва сподави смеха си и майка им се напрегна.

— Какво искаш, Бъб? — попита Нейтън.

— О, да. Погребалният агент току-що се обади.

— Какво каза?

— Носят тялото.

Нейтън трябваше да облече стария костюм на баща си. Лиз го беше измъкнала отнякъде и му го подаде без никакви обяснения. Костюмът беше отпреди двайсет и пет години, но твърд като всяка рядко обличана дреха. Беше черен и сякаш беше шит за Нейтън. Той пъхна ръка в джоба на сакото и намери избелял списък с покупки, написан с почерка на баща му. Смачка хартийката, без да я прочете, и едва си наложи да не смъкне със замах сакото от себе си.

Бъб влезе в дневната и си изтърва бирата, когато го видя.

— Мамка му! За секунда си помислих… — Той отстъпи назад, преди да се съвземе. Наведе се, вдигна бутилката и забърса пода с една мръсна салфетка, без да поглежда брат си. — Видя ли се, приятелю? Ти си му пълно копие.

Нейтън се обърна и погледна тъмното си изкривено отражение в телевизора. Не се позна. Изведнъж сакото на Карл Брайт му отесня и му стана трудно да диша. Нейтън го съблече и го срита под дивана.

Зандър също се появи, облечен в единствения костюм на Камерън, но се спря на прага, когато видя, че баща му и чичо му са се вторачили в него. Костюмът сякаш беше ушит по поръчка и сега младежът изглеждаше по-висок, по-едър и по-възрастен, отколкото беше в действителност.

— Баба каза да го облека — оправда се Зандър и се вторачи в пода. — Но може би…

— Всичко е наред — прекъсна го Нейтън. — Изглеждаш добре, приятелче.

Младежът помогна първо на Бъб, а после и на баща си да си оправят вратовръзките. Нейт стоеше лице в лице със сина си и го гледаше как връзва парчето плат. Чуваше дишането му и видя едно тъмно петънце на брадата му, което беше пропуснал да избръсне. Не пропусна и малкия белег в косата му, останал от едно падане от коня, когато беше на пет години. Огледа присвитите му очи, които бяха сини като на Джаки, когато се роди, но след година станаха кафяви. На Нейтън изведнъж му се прииска синът му отново да е малък, за да може да го вдигне и да го прегърне. Вместо това той стоеше пред момчето и се чувстваше неудобно в костюма, взет назаем.

— Зандър, чуй ме, относно вчера…

— Приключих. Сега изглеждаш по-добре.

Синът му стегна здраво вратовръзката и отстъпи назад. Погледна към Бъб, който се взираше в картината на Камерън.

— Мислиш ли, че много хора ще се смутят, когато я видят днес? Заради легендата, че работникът обитава тези земи?

— Никой не вярва в тези простотии — отвърна чичо му, без да се обръща. Той отпи от бирата си и посочи с гърлото на бутилката към гроба. — Този тип е изнасилил някаква аборигенка и са го убили заради това — всички знаят историята. Нямам представа защо е станал толкова известен.

— Така ли е? — попита Зандър и се обърна към баща си, който поклати глава.

Наистина много от белите момчета правеха подобни неща, че и по-лоши, но не и в този случай. Отвори уста, за да обясни, но шумът навън го прекъсна.

Бъб се обърна към прозореца.

— Тук е — рече той.

Нейтън и Зандър се присъединиха към него. На алеята се беше появил джипът на погребалния агент — с изменения, за да може да побира двуметров товар отзад. На тръгване от Сейнт Хелънс сигурно беше лъщял от чистота, но по пътя по него се бяха натрупали прах и мръсотия и сега изглеждаше не по-поддържан от всички останали. Илзе стоеше до оградата и не го изпускаше от поглед. От двете ѝ страни чакаха малките ѝ дъщери. Приличаха на птици в черните си дрехи, а ръбовете на полите им наподобяваха пера, подухвани от вятъра.

Далеч зад тях Нейтън забеляза облак прах. Съседите пристигаха.

Службата беше кратка и по същество; водеше я един свещеник от Сейнт Хелънс, който сякаш поне си даваше сметка, че загубата на Камерън Брайт може и да е тежка, но слънцето продължава да пече все така ужасно, а сянката на евкалипта не беше достатъчна, за да приюти всички опечалени, които се потяха в костюмите си за официални събития. Нейтън беше само по риза и модерно завързана вратовръзка и оглеждаше присъстващите с интерес, който му се струваше странно безпристрастен.

Преброи около четиридесет души, облечени в най-хубавите си дрехи, с които ходеха в града, и сложили най-хубавите си шапки. Бяха се събрали доста хора. Повече от доста. Повечето не беше виждал от години, но все пак разпозна две трети от тях: Стария Том, Малкия Том, Кайли от бензиностанцията — сега с нея имаше две деца — и Джеф, който някога ѝ беше гадже, а понастоящем като че ли ѝ бе съпруг. Тук беше и онзи скапан инженер, който работеше в „Атертън“ от години — Нейтън не се сещаше за името му, защото в „Атертън“ имаше много скапаняци. Естествено, и Стив от клиниката бе дошъл. Глен го нямаше, но Нейтън не се изненада.

Сутринта отново се беше обадил в полицейския участък и разговорът отново беше прехвърлен. Сержант Маккена още работел над онзи случай с катастрофиралия автобус на север. Нейтън можеше да остави съобщение.

— Просто го помолете да ми се обади — отговори най-накрая той и затвори телефона.

Не познаваше свещеника, но от заучените фрази, които преподобният използваше, на Нейтън му стана ясно, че и той не е познавал Камерън. Общо взето, не слушаше службата, а само се взираше в съседите — косите им вече бяха посивели и бяха качили някой и друг килограм. Повечето също отвръщаха на погледа му с любопитство и учудване, сякаш бяха забравили за съществуването му.

Лиз слушаше стоически службата. Чак към края от гърлото ѝ се изтръгна ужасен пронизителен плач — когато дадоха фиданка на Софи и Ло, за да я отнесат до гроба. Гласът ѝ се извиси в призрачно, зловещо кресчендо. Тя зарови лице в ръкава си и плачът ѝ стана приглушен, а раменете ѝ започнаха да се тресат. Хари ѝ прошепна нещо, хвана я под ръка и се опита да я отведе настрана, но тя го отблъсна грубо.

Ло, с ококорени очи и лопатка в треперещата си ръка, само я погледна и започна да плаче пронизително. Софи също не издържа. Илзе отиде при тях, прегърна ги и ги поведе към къщата.

— Ами дървото? — долетя пискливият глас на Ло насред две ридания. — Трябва да засадим дървото.

Без да промълви и дума, Лиз вдигна лопатката, която внучката ѝ беше изтървала на земята, и падна на колене. Започна да копае — бързо и надълбоко — като забиваше върха в пръстта и вдигаше прах, който полепваше по черната ѝ рокля. Скръбта ѝ беше необуздана, бурна и Нейтън забеляза, че хората се чувстват неудобно и отместват погледи. Службата се бе превърнала в зрелище и на него му дойде в повече. Той пристъпи напред, вдигна другата лопатка и започна да копае заедно с майка си. Когато дупката стана достатъчно голяма, Лиз взе фиданката, сложи я в нея и я посипа с рохка пръст. „Няма да оцелее“, помисли си Нейт, защото не беше засадена достатъчно дълбоко, но поне я засадиха. Той стана и поведе майка си към къщата, без да обръща внимание на глупавите, втренчени в него погледи на съседите.

Глава 29

Час по-късно сложиха Лиз да си легне в стаята, спуснаха завесите и Стив ѝ даде успокоително. Нейтън остана сам пред вратата на дневната. Никога досега не беше виждал толкова хора в нея. Някои от присъстващите бяха излезли в коридора или на верандата въпреки жегата. Той обаче забеляза, че са оставили празно пространство около картината на Камерън.

— Поне никой не я пипа — чу един глас до себе си.

Илзе гледаше право в картината.

— Предложих да я свалим.

Снаха му се намръщи.

— Не, не и на погребението му. Хората щяха да питат за нея. Тя е наследството на Кам. Щеше да иска всички да я видят. — Нейтън долови в гласа ѝ някаква нотка, която не успя да различи ясно заради шума.

— Така каза и Бъб.

— Наистина ли?

— В общи линии. Както и мама.

— Имат право.

„Може би е така“, помисли си Нейтън. От уважение гостите стояха на разстояние от картината, но всички ѝ хвърляха любопитни погледи, като се опитваха да не изглеждат твърде жестоки.

Нейтън видя Кейти да се промушва през навалицата с поднос със сандвичи. Вместо да обиколи наоколо с него, тя го остави на масата и излезе.

Илзе я наблюдаваше с присвити очи.

— Господи! Те са абсолютно безполезни. И двамата. — Замълча за секунда. — Мога да ги уволня — добави внезапно тя, явно едва сега осъзнала, че има това право.

— Може да не ти се наложи. Мисля, че имат намерение да си вървят.

— Въпреки това мога да ги изгоня, ако искам.

— Да, мисля, че можеш.

Някаква жена с дълга до раменете червеникаворуса коса в другия край на стаята погледна Илзе и ѝ помаха леко.

— Коя е тази? — попита Нейтън.

— Не знам. Помислих, че маха на теб.

— Не мисля.

Жената помаха отново, този път малко по-колебливо, и Илзе въздъхна.

— Така или иначе трябва да поговоря с някои гости. Ще се видим по-късно.

Нейтън отпи от бирата си и проследи Илзе с поглед да отива при жената в ъгъла. Двете се ръкуваха и си размениха няколко думи, навели глави една към друга, за да надвикат шума. След малко вдовицата на брат му се обърна и го посочи. Каза още нещо, жената ѝ благодари и си запроправя път през гостите.

— Нейтън. Здравей. Всъщност махах на теб — каза тя, когато застана пред него. Усмихна му се срамежливо. — Не ме помниш, нали? Не се притеснявай. Казвам се Мелани. Сещаш ли се? Мелани Бърч? От „Атертън“.

— Мелани. — Не можеше да си я спомни.

— От „Атертън“? Или поне бях оттам няколко години. Сега отново се върнах. — Тя се засмя стеснително. — Не го мисли — с две години съм по-малка от теб, така че едва ли си ме забелязвал навремето. Бях приятелка на Джаки, когато бяхте гаджета.

— А, да. Аз не… — Нейтън пак не си я спомни, но поне все още му се усмихваше. — С Джаки сме разведени отдавна, така че…

— О, така ли? Аз също. — Мелани сви рамене. — Градско момче. Не се получи, което не беше голяма изненада. След развода пътувах известно време. Прекарах няколко години на запад и сега отново се прибрах тук. Все още работя с коне.

— Аха.

Едва сега Нейтън си спомни момичето, което виждаше от време на време на надбягванията — приятелка на Джаки, макар и не от най-близките. Косата му бе червеникаворуса и имаше лунички. В този край младите хора не бяха много, а малкото, които срещаше, идваха и си отиваха неочаквано — заминаваха да учат, да работят, отиваха си по други причини. Не беше сигурен дали тогава знаеше, че името ѝ е Мелани, тъй като имаше очи само за Джаки. Но Мелани беше красива. И тогава, и сега.

— Съжалявам, че сте се разделили с Джаки. Мислех, че всичко помежду ви ще е наред. Много си подхождахте. — Тя се поколеба, сякаш не знаеше какво точно да каже, и после му се усмихна отново. — Всички ѝ завиждахме ужасно много, защото наоколо имаше много кретени и почти никакви добри момчета, а тя те хвана адски бързо. Постоянно ни разказваше колко ѝ е забавно с теб и колко я караш да се смее.

— Така ли? — Не му се струваше вероятно Джаки да е казала всичко това. Не и в края на връзката им. И все пак — спомените бяха заровени много надълбоко — може би в началото е било така. В началото и той можеше да каже същото за нея. Погледна внимателно Мелани. — Е, как ти се струва тук?

— Бяха забравила колко е тихо.

— Да, така е. Много е тихо.

Всички мисли бяха изчезнали от ума на Нейтън. Не можеше да се сети какво да каже. Забеляза, че Илзе е в другия край на стаята и гледа към тях, но когато срещна погледа му, веднага се извърна. Тя говореше с някаква възрастна жена, която Нейтън не познаваше.

— Както и да е — каза Мелани. — Слушай, много съжалявам за Камерън. Напълно осъзнавам, че сега не е най-подходящият момент, но не знам кога ще те видя пак. Исках само да разбера как си. Имам предвид, че не знам дали въобще ходиш в града…

— Не ходя. Вече не.

— О! — Жената примигна учудено насреща му, но бързо се овладя. — Е, ако някога отидеш и искаш да пийнеш с някого, обади ми се.

— Добре.

— Ще ме намериш в „Атертън“. Казвам се Мелани.

— Мелани. Да, знам. Запомних.

— Добре тогава. — Тя му се усмихна. Преди да се обърне, го докосна по ръката по начин, по който никой не го беше докосвал от много дълго време. Топлината на пръстите ѝ остана по кожата му — беше толкова осезаема и силна, че приличаше на болка. Нейтън изпрати Мелани с поглед — тя се сля с гостите — и се стресна, когато Хари застана до него изневиделица.

— Ще бъда честен с теб, приятелю. Не мисля, че си в положение да се правиш на труднодостъпен. — Възрастният мъж му подаде нова бира.

— Господи, Хари! Дори не мисля, че тя имаше предвид точно…

— Е, никога няма да разбереш, ако не опиташ, нали? Трябва да ѝ се обадиш. Да започнеш да се показваш от време на време в града.

— Нямало я е дълго време. Не знае за…

— Онази работа с Кийт ли? Чула е. Щом живее в „Атертън“, със сигурност са ѝ казали. Не се съмнявай.

— Въпреки това не знам. Ще си помисля.

— Направи го. Защото иначе не улесняваш нещата, приятелю.

— За кого?

— За всички. За тях. За теб. — Хари кимна към гостите. — Поне им дай възможност да ти простят.

— Преди десет години им се молих. Не помогна.

— Никой не те кара да се молиш. Просто направи компромис. Може и по-голям. Много време мина.

— Хората са същите.

— Някои да. Други — не. — Хари понижи глас. — Няколко души питаха за теб. Малкия Том. Джеф. Искаха да разберат какво правиш. Върви да ги видиш. Всички знаят, че сега можеше да погребваме теб. Един ден и това може да стане, ако не внимават. И ще трябва да живеят с вината. Подобни неща карат хората да се замислят и много по-лесно да прощават.

— Така ли? Е, браво на тях.

— Просто ти казвам, приятелю.

Нейтън сви рамене. В другия край на стаята Бъб говореше с няколко мъже на неговата възраст. Илзе се беше измъкнала от старата жена и сега разговаряше със Стив.

Бяха се отделили от другите опечалени в ничията територия до картината. Илзе беше приближила глава до него и му шептеше нещо. Изглеждаше необичайно възбудена, а лекарят свиваше устни. Когато млъкна, той поклати глава. Отвори уста, за да ѝ отговори, но Илзе го прекъсна и зашепна отново, този път по-настоятелно. Гостите се размърдаха и Нейтън изгуби Илзе и Стив от поглед.

Облегна се на стената. В стаята беше горещо и разговорите изведнъж му се сториха много шумни. Остави си бирата и се пресегна за вода от съседната маса. Каните на нея обаче вече бяха празни.

— Ще отида да ги напълня — каза той на Хари.

Възрастният мъж сви рамене.

— Казах ти, приятелю. Не си помагаш, като се криеш днес.

Нейтън не отговори.

В кухнята не беше по-хладно, но поне беше по-тихо. Кейти стоеше сама до мивката и се взираше през прозореца. Стресна се, когато Нейтън остави каните на плота.

— О, извинявай — каза бившата туристка. — Помислих, че е Саймън.

— Не, аз съм. Къде е той, между другото?

— Не знам.

Нейтън отвори хладилника. Вътре нямаше студена вода. Върна се до мивката. И от двете кранчета потече топла вода, но трябваше да налее.

— Слушай… — Той пъхна каната под струята. — Двамата може и да възнамерявате да си тръгнете скоро, но все още получавате заплата тук.

— Знам. Съжалявам. Просто не се чувствам добре. — Кейти се облегна на плота и Нейтън забеляза, че наистина е малко бледа. Навярно не беше добра идея да я кара да сервира храна.

— Лошо ли ти е?

— Вероятно е от жегата.

— Лекарят е тук. Искаш ли да го повикам?

— Не, благодаря. — Кейти отиде до масата и взе друг поднос със сандвичи.

Нейтън я видя да го оставя обратно на масата, а на лицето ѝ се изписа болка.

— Виж — започна той, — ние ще се оправим. Върви да си легнеш, ако ти е зле…

— На кого му е зле? — Саймън застана на вратата с празен поднос в ръка.

— На никого — отвърна Кейти. — Просто ми стана малко горещо. Да се връщаме на работа. — Тя смени празния поднос на приятеля си с пълен. — Ти занеси това, а аз ще се заема с водата. — Кейти взе каните и се усмихна. Усмивката ѝ изглеждаше почти истинска. — И всички ще са доволни.

Тя излезе от кухнята и след миг Саймън я последва. Нейтън ги изпрати с поглед. Когато на свой ред излезе в коридора, до ушите му достигна шум от разговори — сега по-висок, тъй като хората продължаваха да излизат от претъпканата дневна.

Разпозна няколко души. Навярно трябваше да се опита да поговори с тях. Дори да намери Мелани. Този път трябваше да измисли какво да ѝ каже. Вероятно Хари беше прав. Може би хората все пак щяха да му простят.

Или пък — напоследък мрачните мисли го обземаха все по-бързо — нямаше да му простят. Трябваше му много време — години — за да свикне с живота си такъв, какъвто беше. В началото изпита силна болка, когато обществото го отхвърли, но зарастването на раната се оказа още по-мъчително. Тогава едва успя да стъпи на крака и сега ясно осъзнаваше, че втори път силите му няма да стигнат. Няколко души излязоха в коридора и тръгнаха към него. Той бързо отвори най-близката врата и влезе в стаята. В кабинета на Илзе.

Затвори вратата след себе си и въздъхна. Тук беше спокойно, шумът от дневната и коридора се чуваше само като приглушено боботене. Постоя така минута, за да се наслади на спокойствието, след което отиде до прозореца. Софи играеше на някаква игра на верандата с децата на Кайли, а Ло ги гледаше. Зандър стоеше наблизо — беше се облегнал на една колона и разговаряше с някакво момиче на неговата възраст. То му се усмихваше.

В другия край на двора една фигура стоеше сама до гробовете. Бъб. „Поне ципът му е затворен този път — помисли си Нейтън, — голям напредък.“ Брат му дори не гледаше в земята. Беше застанал до оградата, с гръб към къщата, и се взираше в далечината. Нейтън го погледа още малко, после се обърна към календара на стената. И към плановете за събиране на добитъка. Бяха написани и след това зачеркнати.

Нейтън седна на втория стол в кабинета и взе бележника от бюрото. Отгърна на частта, която Илзе му беше показала, и се зачете в бележките за събирането. Бяха много подробни и описваха какви промени в графика ще са необходими. Силните и слабите страни, рисковете и ползите. Той ги изчете внимателно два пъти, после се отпусна на стола и се замисли. Всеки от братята му беше прав за себе си. Планът беше добър, но най-напред трябваше да се изяснят някои неща. Бъб беше единственият, който все още вярваше, че брат му нарочно е отказвал да се съгласи с него. Това обаче не означаваше, че опасенията на Кам са били безпочвени.

Нейтън тъкмо щеше да затвори бележника, когато се спря. Бавно отгърна на страниците на настоящата седмица. Там не беше записано почти нищо. Заради Коледа и смъртта на Камерън работата беше намаляла, но и малкото бележки сякаш бяха въведени седмици по-рано.

Той отгърна на друга страница — деня, в който Камерън беше изчезнал. Там Илзе беше записала няколко неща. Напомняния да се обадят на няколко места и да се потърсят плащания по няколко фактури преди края на годината. Бележките от предходните седмици бяха с почти същото съдържание. Денят, в който съпругът на Илзе беше умрял, бе поредният натоварен ден в едно натоварено полугодие.

Нейтън отгърна още няколко страници напред-назад. Всичко, което Илзе беше записала, изглеждаше напълно обичайно. Той самият провеждаше същите телефонни разговори и правеше същите поръчки, само че не ги записваше така прегледно. Помисли си, че Илзе може и да не е искала да става така, а на Бъб може и да не му харесва, но тя щеше да управлява отлично имота. Налагаше ѝ се. Той тъкмо щеше да затвори отново бележника, когато нещо в долната част на страницата привлече вниманието му.

В ъгълчето ѝ имаше малка отметка със записан до нея час. Нейтън се намръщи и отгърна няколко страници, а после още няколко. Видя същия знак на всеки ден през последната година. Липсваше друга информация. Само часът варираше — между седем и девет вечерта. Нейтън се загледа в цифрите. Някъде дълбоко в себе си му се стори, че знае за какво се отнасят.

Все още се опитваше да го отгатне, когато чу шум отвън. Вдигна поглед и видя Илзе да влиза, следвана от Дъфи. Тя се сепна, щом го забеляза.

— Господи! — възкликна и сложи ръка на гърдите си. — Изплаши ме.

— Извинявай — отвърна той. — Аз просто… — вдигна бележника.

— Аха. Добре. — Илзе затвори вратата след себе си и се облегна на нея със зачервено лице.

— Какво има?

— Това е погребението на съпруга ми! — сопна се тя.

Нейтън примигна насреща ѝ. Никога досега не я беше чувал да говори с този тон.

— А нещо друго?

Илзе прекоси помещението и се отпусна на стола зад бюрото.

— От колко време се криеш тук?

— Отскоро.

Тя кимна.

— Отвън е толкова странно, нали? Да слушаш всички тези хора да говорят колко чудесен човек е бил Камерън и колко много щял да им липсва — поклати глава. — Някои дори не ги познавам, а много други не съм виждала от години. Не идват на гости и не се обаждат. Та те едва го познаваха.

— Сигурно си права.

Дъфи, която душеше около бюрото, отиде при Нейтън и той се наведе към нея. Усещаше, че Илзе го гледа. Все още се чувстваше малко замаян и жаден. Колко бири изпи? Немного, но повече, отколкото трябваше, за да се чувства комфортно в компанията ѝ.

— Извинявай. — Той понечи да стане. — Ще те оставя на мира.

— Добре. Звучи ми разумно.

Острият ѝ тон накара Нейтън да се забави малко. Той я изгледа и Илзе отвърна на погледа му.

— Хайде, върви. Не искам да те задържам — кимна към вратата тя. — Вече си с мен от… колко? Цели две минути? Отдавна трябваше да си си тръгнал.

Нейтън застина на място.

— Искаш ли да остана? — попита най-накрая и зачака отговора ѝ.

Илзе мълча доста дълго. Най-накрая си пое дълбоко въздух.

— Говорих със Стив. За Камерън и… — Тя наведе глава. — И за Джена.

— Да не би да ти е казал нещо, което те е разстроило?

Илзе изсумтя.

— Не. Всъщност точно обратното. Не каза нищо. Исках да сподели какво се е случило според него навремето, но той не каза нищо. — Тя погледна Нейтън. — Ти спомена, че ѝ е повярвал. Тогава защо е толкова потаен сега?

— Е, сама го каза. — Той сви рамене. — Това е погребението на съпруга ти. Може би се опитва да те предпази.

— Мен? — Илзе почервеня от яд. — Той изобщо не се опитва да предпази мен, а Камерън. Винаги всичко се върти около Камерън. Той е мъртъв, а ние продължаваме да стъпваме на пръсти. Не пипай картината му! Не се съгласявай с плана на Бъб! Не говори за… — Тя млъкна. — Извинявай. Днес е много тежък ден за мен.

— Знам. За всички ни е така.

Илзе си пое дълбоко въздух.

— Слушай, не ми обръщай внимание. Ако искаш да си тръгваш, върви.

— Илзе, не е…

— Не е, знам. Разбирам. Всичко е наред. — Тя махна с ръка. — Както и да е, навярно трябва да излезеш навън. Сега е най-подходящият момент хората да те видят.

— И Хари така каза.

— Трябва да го послушаш. — Последва кратко мълчание. — Кой знае? Приятелката ти може да те търси.

— Мелани?

— Така ли се казва?

— Така каза. Почти не я помня.

— Но тя те помни.

— Е — усмихна се Нейтън и вдигна рамене, — можеш ли да я виниш?

Най-накрая Илзе също се усмихна.

Той избута стола си настрани.

— Може би наистина трябва да се връщам. Иначе Хари и Зандър ще забележат, че ме няма, и ще започнат да си мислят какво ли не.

— Е, успех — пожела му Илзе. — Вероятно нямаш чак толкова голяма нужда от него, колкото си мислиш.

— Вероятно. Но… — Все още чуваше шумотевицата отвън. — Ти беше права. Не съм виждал повечето хора от години. Те може и да забравят какво съм направил, но от мен какво се иска — да забравя какво направиха те ли? Минаха десет години. От цялата работа пострадаха Зандър и добитъкът ми, а някой отрови кучето ми…

Илзе вдигна поглед.

— Наистина ли? Така ли умря Кели? Не знаех.

— Аха — отвърна Нейтън. — Не че някой ми вярва.

— Защо?

— Защото няма други случаи на заложени капани с отрова. Глен и Зандър ме мислят за параноик.

Илзе се завъртя леко в стола си. Беше се намръщила.

— Почакай. Я ми припомни кога се случи това?

— Преди около осемнайсет месеца.

— Миналата година Бъб залагаше капани с отрова за динго.

Нейтън застина.

— Така ли?

— Заради паричната награда. Твърдеше, че ще се мести и му трябват пари. Кам го предупреди да не слага капаните в близост с добитъка ни. Но Бъб носеше много скалпове у дома, така че очевидно все някъде ги е залагал. Мислех си… — Тя млъкна. — Кам каза, че ще те предупреди.

— Е, не ме предупреди.

Настъпи тишина. Нейтън усети слепоочията си да пулсират, а мускулите на врата и раменете му се стегнаха.

— Мислех, че губя проклетия си разсъдък — каза най-сетне той. — Мислех, че си въобразявам.

— Не. — Илзе го погледна и бавно поклати глава. — Не, не мисля. Съжалявам, Нейтън.

— И преди да се опиташ да ме убедиш, че Кам не е забравил нарочно…

— Не това щях да кажа.

— О!

— Не, всъщност според мен го е направил съвсем умишлено. — Погледът на Илзе беше ясен и спокоен. — Той ставаше малко странен, когато ставаше въпрос за теб. И не би забравил нещо такова.

Нейтън не знаеше какво да отговори.

— Но ме чуй. — Илзе се поизправи на стола. — Опитай се да не се ядосваш на Бъб, става ли? Явно и той се е почувствал ужасно, защото престана да залага капани с отрова. Не ни каза защо, но сякаш повече не искаше и да докосне капан.

Нейтън усети как напрежението се разля от раменете към гърдите му. Бъб вече не се виждаше през прозореца. Оградата до гробовете беше празна. Не смееше да проговори, защото знаеше, че гласът му ще го предаде.

— По-добре да тръгвам.

— Остани — каза му Илзе, — ако искаш.

— Не, всичко е наред. Благодаря.

— Просто…

— Какво?

— Каквото и да смяташ да правиш, просто не го прави сега. Не и пред всички тези хора.

Той застана до вратата.

— Моля те, Нейтън! Изчакай! Заради мен.

Той излезе от кабинета. Коридорът беше тих. Затвори вратата след себе си и се наведе. Дъфи облиза лицето му и му напомни за деня, в който Кели умря. Тогава му се стори, че в много отношение това беше началото на края. След смъртта ѝ Нейтън не поднови разрешителното си за оръжие, изключи радиото си веднъж завинаги и спря да отговаря на телефонни обаждания, така че Хари му тикна сателитен тракер в ръцете и му нареди да изпраща сигнал всеки ден. Добре съм. Не съм добре.

Нейтън определено не се чувстваше добре тогава. След смъртта на Кели усети, че пръстите му се изплъзват от ръба на пропастта. От години се крепеше, а беше толкова трудно! Сега просто изпитваше безкрайна умора. За първи път усети, че се предава. Не изведнъж и не съвсем доброволно, но малко по малко — ръбът му се изплъзваше сантиметър по сантиметър ден след ден.

И докато той пропадаше, братята му, да ги вземат дяволите, през цялото време са знаели какво се е случило! Нейтън погледна наляво към оживената дневна и вдясно към двора навън. Вече беше пропуснал своя шанс с Кам, да го вземат дяволите, но къде ли беше Бъб? Вратата на кабинета зад гърба му си оставаше затворена. Той си пое дълбоко въздух и се замисли какво му каза Илзе. Заради мен.

Представи си я как продължава да седи зад бюрото и в главата му отново иззвъня предупредително звънче — беше толкова близо и ясно, че го изненада. Видя Илзе как работи до късно вечер след онези дълги и натоварени дни, отбелязани в бележника. Изведнъж разбра какво означават всекидневните отметки в долния ъгъл на страниците.

Досега мислеше, че Лиз е изпратила Хари да му даде сателитния тракер. С двата бутона. Добре съм. Не съм добре. Всяка вечер натискаше само единия, независимо колко силно искаше да натисне другия. Дори не мислеше, че още го следят; никой не го беше споменавал наскоро. Въпреки това натискаше същия бутон всяка вечер, дори само заради себе си. Добре съм. Едно и също съобщение, изпращано от крехък лъч в нощното небе. Съобщението се изстрелваше до сателита, след което се връщаше обратно долу на Земята. Връзка чрез хиляди километри в Космоса. Нейтън остана пред вратата на кабинета, от другата страна на която се намираше Илзе, и за първи път от много дълго време не се почувства сам.

Глава 30

Нейтън стоеше пред кабинета с ръка на вратата и се двоумеше дали да се върне вътре. Не знаеше какво да каже на Илзе, но искаше да ѝ каже нещо. Благодаря може би.

Все още се чудеше, когато чу познато прокашляне. Вдигна поглед. Лиз стоеше пред стаята си. Краката ѝ бяха боси и се беше облегнала на рамката на вратата за опора. Сепна се, когато видя Нейтън.

— За миг ми заприлича на баща си. — Погледът ѝ беше замъглен, когато отиде до нея. — Всички са още тук. — Изглеждаше изненадана.

— Не спа много.

— О, помислих, че вече е свършило.

— Не, още не е — отвърна Нейтън и се зачуди какво ли лекарство ѝ е дал Стив. — Може би трябва да си легнеш пак.

— Не мога. Когато затворя очи, си мисля за Камерън. Събуждам се и си мисля за Камерън. По-добре да съм будна.

Някой се появи в другия край на коридора и дългата му сянка се очерта на пода. Старият Том. Той забеляза Лиз и ѝ помаха.

— Трябва да отида да поговоря с хората — каза тя, но не помръдна.

— Не мисля, че някой ще се разсърди, ако не го направиш.

— Камерън щеше да се разсърди. — Лиз се обърна към Нейтън с неочаквано ясен поглед. — Говори ли със Стив? Запази ли си час?

— Още не.

— Ти ми обеща, Нейтън. — Тя го хвана за ръката. Пръстите ѝ бяха изненадващо силни.

— Знам. Ще му се обадя.

— Хайде веднага да отидем и…

— Бабо? — Зандър се появи в края на коридора с момичето, с което Нейтън го беше видял да говори навън. Той я докосна по лакътя. — Връщам се след минутка.

Приятелката му като че ли се разочарова малко, но кимна. Когато се отдалечи от нея, Зандър се обърна отново към Лиз:

— Добре ли си, бабо?

— Търсим Стив.

— Той е навън.

— И Бъб ли е там? — попита Нейтън и в главата му изникнаха няколко определени думи за едно определено куче, които искаше да му каже.

— Не. — Синът му се поколеба. — Малко е пиян. Чичо Хари го накара да си легне.

— Да намерим Стив, Нейтън.

— Бабо, та ти нямаш дори обувки — каза Зандър с обвинителен тон, който Нейт си помисли, че е насочен към него.

— О! — Лиз погледна надолу. — Не знам… — Тя огледа пода нервно, сякаш чакаше обувките сами да се появят.

— Сигурно са в стаята ти — предположи Нейтън. — Зандър, помогни ѝ. Аз ще отида да поговоря със Стив.

— Наистина ли ще говориш с него? — попита младежът, когато Лиз се обърна и се заклатушка към стаята си. — Или го каза само за да я накараш да спре да ти мърмори?

— Не, ще говоря с него. Доволен ли си?

— Не. — Зандър гледаше покрай него.

Нейтън въздъхна.

— Така ли смяташ да се държиш, докато си заминеш? Защото не съм сигурен, че мога да издържа още три дни.

— Ще помислиш ли над онова, което ти казах?

— Над кое? За преместването ли? Приятелю, нали вече говорихме…

— Не, не сме. Ти дори не помисли над предложението ми. Но да, както и да е. Сам го каза — ще си замина след три дни, а ти отново ще останеш сам и ще можеш да правиш каквото си пожелаеш. Всичко пак ще стане такова, каквото искаш.

— Приятелю, не искам да е така.

— Глупости, ти…

От стаята се чу тихо тупване, сякаш някой беше изтървал обувки, и двамата погледнаха по посока на шума. Нейтън тръгна към вратата.

— Аз ще отида — спря го Зандър. — Ти трябва да си проясниш малко главата.

Синът му влезе в стаята на баба си и го остави сам в коридора.

Нейтън си помисли, че е истински късметлия. Години наред Зандър не му беше създавал никакви неприятности. Не бягаше от училище, държеше се възпитано с възрастните хора, не пиеше и не вземаше наркотици, поне доколкото му беше известно. Синът му беше много добродушен и Нейтън се учудваше, че двамата с Джаки бяха създали такова дете. Явно най-накрая се беше осъзнал и бе започнал да се държи като нормално хлапе.

Въпреки това му беше по-лесно, когато Зандър беше по-малък. Съвсем ясно помнеше онзи ден преди шестнайсет години, когато Джаки му каза, че е бременна. Очите ѝ блестяха от радост и известно време двамата успяха да се преструват, че бракът им не е започнал да се разпада.

Нейтън чу пускането на водата в тоалетната в малката баня в коридора. От дневната все още се носеха разговори, но тонът им беше станал различен. Погребението беше към своя край. Хората скоро щяха да се разотидат. Поднос с полуизядени сандвичи беше оставен на ръба на масичката до телефона и заплашваше да се обърне. Нейтън го взе и тръгна към кухнята.

Спомни си, че Джаки скоро спря да се усмихва. Бременността ѝ се оказа тежка. Сутрин ѝ се гадеше много и ѝ се повдигаше от абсолютно всичко, освен от постен ориз. Това продължаваше почти през целия ден и спря далеч по-късно, отколкото обещаваха книгите. Тя лежеше на дивана в жегата с кофа до себе си и отказваше всичко, което Нейтън се сетеше да ѝ предложи.

Сега мина покрай тоалетната и чу вратата да се отключва. Пребледняла и стиснала смачкана на топка салфетка, излезе Кейти.

— Как се чув…? — Той млъкна, когато кървясалият ѝ поглед се спря на подноса със сандвичите и я накара да се задави по начин, който не беше виждал от шестнайсет години. — О! — прошепна едва чуто Нейтън.

Погледите им се срещнаха и не се откъснаха един от друг. От изражението ѝ разбра, че е познал.

— Ъъъ, поздравления?

Кейти не отговори, само притисна салфетката до устните си.

— Върви да седнеш — каза ѝ Нейтън. — Ще намеря Саймън.

— Чакай! Недей! — Тя светкавично го хвана за китката. Стисна го толкова силно, че му причини болка. — Не го викай.

— Защо?

Кейти избърса ъгълчетата на устата си с опакото на ръката.

— За бога, защо според теб?

За миг Нейтън се опита да се убеди, че може да е Бъб, дори Хари — защо пък не?

— Камерън? — промълви той най-накрая.

Кейти кимна.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Няма ли вероятност да е Саймън?

Тя изкриви уста.

— Двамата с него не се разбираме от известно време. — По челото ѝ бе избила нова пот.

— Камерън знаеше ли?

— Да.

Нейтън погледна към дневната, където опечалените се бяха преместили, и забеляза тила на Саймън. Чу се смях и бързо заглъхна.

— Искаш ли да говориш с лекаря? — попита я най-накрая той.

Кейти поклати глава.

— А с друг?

Тя се засмя сухо.

— С кого? С кого другиго мога да говоря тук? Няма никой.

Нейтън се поколеба, после я хвана за ръката и бързо я поведе по коридора.

— Ела тук. — Той отвори вратата на стаята на Зандър. — Разкажи ми.

Кейти седна на леглото, а Нейтън се подпря на стената. Изчака я да разгледа цветята по кувертюрата.

— Саймън дължи пари — започна най-накрая тя. — В Англия беше водопроводчик. Знаех, че нещата са зле, но се оказа, че е много по-лошо от очакваното. Или поне по-лошо, отколкото ми казваше той. Дължи много пари на ужасно много хора и нямам представа какво смята да прави. — Младата жена поклати раздразнено глава. — Истината е, че имаме голяма нужда от тези пари. Или поне той.

— Добре.

— Аз не исках да идваме да работим тук. — Кейти мачкаше кувертюрата, докато говореше. — Извинявай, но е прекалено самотно, а вече бях достатъчно дълго в имотите на запад. Исках да се приберем у дома, но Саймън каза, че трябва да спестим възможно повече пари, иначе няма да имаме нищо, когато се приберем вкъщи. — Тя млъкна за миг. — Нямам представа дали е така, или не. Вече не знам доколко мога да му вярвам.

— Значи Саймън е искал да работи тук?

— Да. Срещнахме Камерън в кръчмата в града, както казахме, но… — Кейти погледна ръцете си, които продължаваха да мачкат кувертюрата. — Извинявай, знам, че ти е брат, но нямах добро предчувствие за цялата тази работа.

— В какъв смисъл?

— Просто… — Тя се намръщи. — Знаех, че не ни наема заради Саймън. Имаше нещо в начина, по който ме гледаше. Та аз дори не съм учителка. — Младата жена вдигна поглед. — И му го казах. Саймън ми се ядоса по-късно, развика ми се, че трябвало да излъжа, за да получим работата. Но Камерън нямаше нищо против. Отговори, че ще е лесно. Обясни, че му е трудно да си намери хора, а имал нужда от помощ за момичетата. Ако някой попитал — съпругата му или друг — щял да каже, че имам необходимото образование. — Кейти сви юмруци в опит да се успокои. — Така че му дължах услуга още преди да съм започнала.

Нейтън се замисли за брат си и как се чувстваше самият той, когато трябваше да поиска нещо от него.

— На Саймън това не му ли е пречело? — попита той.

— На Саймън наистина му трябват парите. А Кам предлагаше добра надница. Повече, отколкото изкарвахме преди, при това плащаше на ръка. Затова се съгласихме. Вярвах, че всичко ще е наред. Така де, мислех си, че след като това е семеен имот, жена му и децата му постоянно ще са наоколо. И наистина всичко беше наред за около три седмици. Всъщност много по-дълго, отколкото очаквах.

— Какво стана след това? — намръщи се Нейтън. — Кам ти се е нахвърлил?

— Не. Не точно. Постъпи много умно, не мога да му го отрека. Винаги се държеше приятелски. Задаваше ми въпроси и наистина искаше да чуе отговора ми. Зачудих се дали не съм го преценила неправилно, но накрая той разбра какви ли не неща за мен. Какво харесвам, какво ме разсмива. Слабите ми места — например носталгията по дома. Често оставах насаме с него. Винаги имаше някаква разумна причина и нищо не се случваше. Просто се чувствах малко странно.

— Каза ли на някого?

— На Саймън, разбира се. Но на Саймън…

— Наистина му трябват парите. Да, това го разбрах.

— Каза, че трябва да избягвам да оставам насаме с Камерън, да се държа професионално и нямало да има проблеми. Нещо се случи на последната ни работа на запад. Нещо… — Кейти млъкна за миг. — … по-лошо от това. Там имаше един тип, който беше много настоятелен. Оплаках се и двамата със Саймън ни уволниха, затова той искаше този път да си мълча. Не разбираше какъв точно е проблемът, а и аз не можех да му го обясня. Спрях да му споделям и повече не ме попита.

— Ясно.

— Камерън започна да флиртува с мен. Да прави коментари. На сексуална тематика, нали се сещаш? Ако се почувствах неудобно, той се правеше на изненадан, сякаш съм си въобразила. Сякаш търся някакъв подтекст. — Тя поклати глава. — Само дето не си въобразявах. Нито пък го исках.

Кейти започна отново да мачка кувертюрата с пръсти. „Тя е много далеч от дома си“, помисли си Нейтън. Почти нямаше познати сред местните. За туристите беше добре, че бързо можеха да си намерят работа във фермите, но в някои отношения това ги правеше ужасно уязвими. Всички бяха наясно с това. Камерън беше наясно. Нейтън отново се замисли за онази туристка отпреди двайсет години, с нейната рошава плитка, блеснала в оранжево на светлината на лагерния огън. Позабравеният спомен изведнъж стана болезнено ясен и заплаши да се изплъзне и да го пореже, ако не внимаваше.

— Когато казах на Камерън, че не съм заинтересована, той се разсмя — рече Кейти. — Сякаш преигравам и не разбирам от шега. Или пък двамата играем игра, която знаем как ще завърши.

Сега яснотата на спомена понамаля. Това ти е познато. Лагерен огън. Флирт. Атмосфера, пропита с безброй възможности.

— Казах на Саймън, че трябва да си вървим — продължи Кейти, — но той не искаше. Обмислих варианта дали да не си тръгна сама, но джипът и караваната са негови. Не можех просто да го зарежа тук. Бяхме заедно от три години. А и ме обича, просто не разбираше какво толкова става. Смяташе Кам за чудесен шеф. Хубаво било, че се държал приятелски. Защо не съм приемела това като комплимент? — Тя поклати глава. — Но Саймън не знаеше какво ми е на мен. Беше изтощително. Камерън беше край мен всеки ден. А и вече не му беше забавно. Продължаваше да се шегува, но усещах, че започва да се дразни. Сякаш ни беше прибрал в дома си, а аз не спазвах своята част от сделката.

Това ти е познато. „Не точно“, каза си Нейтън. Спря се. Не точно, но подобна версия. Малко незряла и непохватна, но в общи линии същата. Настоятелен флирт край огъня. Търпелива настойчивост. Туристка, която е благодарна, че е намерила някого, с когото да говори в тълпата от непознати. Ловката манипулация и добре премерените действия — когато жената се върнеше няколко часа назад във времето, щеше да осъзнае, че не е разговаряла с никой друг и цяла вечер е била само с един-единствен човек. Тогава щеше да усети тежестта на всеобщите очаквания. Това ти е познато.

— Съжалявам. — Нейтън не беше сигурен на кого говори.

Кейти наведе глава и той видя сълзи в очите ѝ.

— Бях самотна, беше ми мъчно за дома, намирах се на километри от всичко. Почувствах се смазана. Всички искаха нещо от мен. Саймън искаше да се отнасям добре с Камерън, за да е щастлив, а Камерън искаше да го правя щастлив. Уморих се от всичко и накрая… — Тя прокара опакото на ръката през лицето си. — Накрая беше по-лесно да кажа „да“, отколкото „не“. Така и направих. Позволих му да ме изчука на барбарона в класната стая на дъщерите му. Общо шест пъти.

В стаята настана продължителна тишина; през това време Нейтън чуваше приглушените разговори в коридора.

— Съжалявам — каза отново той, като този път определено говореше на Кейти.

— Вината не е твоя. Моя е. Аз съм тази, която се предаде. — Раменете ѝ увиснаха. — Но дори и тогава не стана по-добре. Камерън като че ли се отврати от мен, или от себе си. Не че престана да идва за още, но мисля, че за около пет минути се чувстваше засрамен и винеше мен за това. И тогава… — Кейти посочи плоския си корем и поклати глава. — Ако преди не беше доволен, то от това определено не остана възхитен.

— Кога му каза?

— Веднага след като самата аз разбрах. Около две седмици преди да… — Тя преглътна. — Преди да умре. Беше много ядосан. Каза ми, че трябва да се отърва от бебето. За мен нямаше проблем, защото аз също не го исках. Затова говорихме онази сутрин, преди да изчезне. Беше ми запазил час в голямата болница следващата седмица. — Очите ѝ се проясниха. — Ето защо съм сигурна, че имаше намерение да се върне. Каза ми, че трябва да отида в болницата. Аз така или иначе щях да отида, но ако смяташе да изчезне, защо да му пука?

„Уместен въпрос — помисли си Нейтън, — който поне даваше отговор на един друг.“

— Имаш предвид болницата в Сейнт Хелънс, нали?

— Да.

— Къде щеше да отседнеш през това време?

— Щях да прекарам две вечери в един от хотелите.

— Камерън е уредил всичко това?

Кейти кимна и Нейтън се сети за телефонната разпечатка. Две обаждания до Сейнт Хелънс в седмицата преди брат му да умре.

— Сигурна ли си, че Саймън не знае нищо? — попита той.

— Все още не. — Тя стисна устни в права линия. — Надявам се въобще да не разбере.

— Какво ще му кажеш, преди да влезеш в болницата?

— Не знам. Ще измисля нещо. Той е много гнуслив. Няма да иска да научи подробности. Но трябва да отида и да го свърша. Все пак не е пълен идиот. Ако научи, ще ме зареже.

Нейтън отвори уста, но я затвори. На лицето на Кейти обаче се изписа такова отчаяние, че все пак реши да говори.

— Толкова ли ще е лошо? — Той сви рамене, когато видя учудването ѝ. — Твоя работа, но не мисля, че дължиш нещо на Саймън.

— Заедно сме от три години. — Тя вдигна лявата си ръка. — Сгодени сме.

— Какво от това? Хората променят решенията си. С бившата ми съпруга бяхме женени повече от три години, но накрая тя реши да ме зареже. — Нейтън ѝ се усмихна. — Доколкото разбирам, си живее чудесно. Никога не е била по-щастлива.

Кейти се поколеба.

— Не знам. Ще си помисля.

Нейтън се оттласна от стената.

— Както и да е, слушай, точно сега не се пресилвай. Ще се оправим и без теб.

— Благодаря. Наистина. Просто не знам как се стигна дотук. Чувствах се толкова объркана и самотна. — Тя изпусна дъха, който бе задържала досега. — Благодаря, че ми повярва.

Нейтън си помисли, че можеше и да не ѝ повярва, когато отвори вратата на стаята на Зандър. Можеше и да не ѝ повярва, ако всичко това не му беше до болка познато. Може би навремето трябваше да обърне повече внимание на знаците — тогава, когато имаше тази възможност. Не можеше да промени миналото, но можеше да им обърне внимание сега.

Време беше да намери Стив.

Глава 31

— Какво искаш да ти кажа, приятелю? Че Камерън е нападнал туристка на пясъчните дюни, след като двамата са се напили на парти?

Погледът на Стив беше хладен и нетрепващ и на Нейтън му беше трудно да го гледа в очите.

— Не. Господи, не знам!

Той прокара ръка през косата си и си пое дълбоко въздух. Стана му задушно. Беше открил лекаря в дневната и го хвана за ръката. Забеляза, че Лиз го изгледа с искрица надежда в очите, когато безмълвно поведе Стив към верандата и после го дръпна встрани от къщата, за да поговорят на спокойствие. Разговорът обаче се оказа изключително труден.

— Просто искам да знам какво се е случило — продължи Нейтън.

— Не знам, приятелю. Не, слушай… — Стив вдигна пръст, за да го накара да млъкне. — Ще ти кажа точно онова, което казах на Илзе по-рано — предполагам, не е съвпадение, че и двамата ме питате за това, но не знам повече за онази вечер от когото и да е другиго.

Нейт изсумтя.

— Но по онова време…

— Да, по онова време си имах мнение, както всички останали — отвърна Стив.

— Точно това те питам.

— Важно е да разбереш, че…

— Разбирам. Давай направо.

Стив примижа на силната следобедна светлина. В далечината се виждаха гробовете — един стар и един току-що изкопан. Лекарят прокара език по зъбите си.

— Джена имаше леки синини от вътрешната страна на бедрата. И още една над лакътя. Ето тук. — Той докосна мястото под мишницата си. — Нямаше разкъсвания и рани, но дори да имаше, те също нямаше да са категорично доказателство.

— Но е изглеждало като какво…? — Устата на Нейтън беше суха и сякаш пълна с песъчинки. — Като следи от грубост?

— Възможно е. Или просто от непохватност. Липса на опит дори. В някои ситуации на някои хора им остават синини, а на други — не. — Стив стисна устни. — Но точно това се опитвам да ти кажа. Във физическо отношение не беше възможно да се направи категорично заключение. Точно това съмнение помогна на Камерън.

Нейтън се надяваше да изпита облекчение, но това не се случи. Той премести тежестта си върху другия крак. Забеляза някакво раздвижване в предната част на къщата. Някакъв човек си тръгваше. Обърна се отново към Стив.

— Какво друго откри?

— Честно казано, нищо. Оставаше само нейната дума срещу неговата. — Лекарят видя как още няколко души излязоха навън и засенчиха очи на слънцето. — Гаджето ѝ — един много кротък англичанин — я беше убедило да дойде. Знам, че според повечето хора го е направил, защото е бил ядосан, но според мен не беше заради това. Той се тревожеше за нея, дори беше малко изплашен. Сякаш не знаеше какво да прави. Навярно наистина не знаеше — доколкото помня, учеше ботаника или нещо подобно. Спомням си го как примигваше насреща ми иззад очилата си, сякаш аз можех да оправя всичко. — Стив поклати глава. — Мисля, че отскоро бяха заедно. Както и да е, той изчака отвън, докато двамата с Джена разговаряхме, така че не чу какво ми каза тя.

— И какво ти каза тя?

— Вече знаеш. Чувал си историята. Напила се и започнала да флиртува с това хлапе, защото се чувствала отегчена, не познавала никого и била ядосана, че приятелят ѝ останал във фермата, вместо да дойде на партито. Камерън беше млад. — Стив се намръщи при спомена. — Джена ми каза, че го сметнала за безобиден. Всичко било просто за забавление, за да минава времето. А и имало много хора наоколо, така че се чувствала в безопасност. Спомням си много добре, че ми каза точно това.

Тълпата пред къщата се увеличаваше. Нейтън чуваше затръшването на врати на автомобили и запалени двигатели, но не погледна към тях. Продължи да слуша внимателно лекаря.

— След това Камерън предложил да я закара в града. — Сега гласът на Стив беше станал по-мрачен. — Джена била пила — тя ми призна. Чувствала се леко замаяна. Очевидно си е помислила, че я води до джипа си, но изведнъж осъзнала, че са сами на дюните. Той започнал да я целува, продължил онова, което започнали пред лагерния огън. Джена поискала да спре.

Стив погледна Нейтън.

— Камерън обаче не спрял. Знам, че тогава е бил само на седемнайсет, но не е бил дете, поне не във физическо отношение.

Нейтън си спомни телето, което се съпротивляваше под него. Коляно на правилното място, лакът. Лек натиск. Съпротивата можеше да се преодолее.

— Джена не е успяла да му се измъкне?

— Честно казано, може да не се е опитвала. Каза, че застинала. Мисля, че се срамуваше от себе си, но това всъщност е честа реакция. Както и да е, тя е била съвсем сама в мрака с някакъв едър и настоятелен младеж. — Стив погледна Нейтън. — Една жена може да реши, че е в неин интерес да се съгласи на нещо, но човек има избор само ако му се предложи истинска алтернатива. Иначе става въпрос за манипулация и възползване. — Той сви рамене. — Това си е изнасилване.

Нейт се замисли за Кейти. Било ѝ е по-лесно да каже „да“, отколкото „не“.

Стив не откъсваше поглед от него.

— Съжалявам. Знам, че ти е трудно да чуеш това.

Вятърът довя нечий шумен и гърлен смях. Този път Нейтън погледна откъде идва. Гостите бяха започнали да излизат на групи. Видя Мелани, чиято лъскава коса блестеше в червеникавозлатисто на слънцето. Тя срещна погледа му и му помаха.

— Тръгвам си — провикна се и посочи към хубав ланд крузър, в който двама от гостите от „Атертън“ вече се качваха. — Радвам се, че те видях.

— Аз също.

Мелани му се усмихна отново и той изведнъж си я спомни като по-млада — как отпиваше от питието си под нощното небе. Запита се дали и тя е била на партито на пясъчните дюни през онази вечер. Не си спомняше. Осъзна, че все още чака да ѝ отговори, и си прочисти гърлото.

— Може би ще се видим пак.

— Надявам се. — Тя изглеждаше доволна; помаха му още веднъж и притича до джипа.

Нейтън се обърна към Стив, който все още наблюдаваше Мелани.

— Трябва да ѝ се обадиш — каза той. — Тя ще ти помогне много повече, отколкото всичко, което мога да ти изпиша.

— Всички ми го повтарят. — Нейтън махна нетърпеливо с ръка. — Слушай, ако Джена е била толкова изплашена, защо е позволила на Кам да я откара в града след случилото се?

— Колко километра са от дюните до града?

— Дванайсет.

— Доста дълъг път да вървиш през нощта, когато си разстроен и сам.

— Можела е да помоли някого другиго.

— Мислех, че не познава никого.

Нейтън не отговори. Така беше. Джена познаваше само Джаки, която си беше тръгнала по-рано с него. Представи си Кам и Джена, които пътуват към града. Как спират пред кръчмата, където ги видял Роб, собственикът.

— Роб е видял Джена да целува Кам в джипа — каза най-накрая той.

— Наистина ли? — Стив го изгледа внимателно. — Или е видял Камерън да целува Джена, а тя му е позволила, за да я пусне да излезе?

— Господи, Стив, откъде да знам?

— Не знаеш. Точно както не знам и аз. Роб, който е гледал през прозореца на кръчмата си, също не е знаел. Както вече ти казах, мога да ти кажа само какво мисля.

Нейтън се намръщи. Забеляза Хари сред гостите; стоеше до Лиз. Тя се държеше за него като удавник за сламка, докато хората минаваха покрай нея, за да стиснат ръката ѝ и да я прегърнат. Мнозина махаха и казваха „довиждане“. Хари улови погледа му и му махна да се приближи. Нейтън не му обърна внимание.

— Джена не е казала веднага какво се е случило — рече на Стив и се изненада от отбранителната нотка в гласа си. — Не си е направила услуга, като се е преструвала, че всичко е наред.

Лекарят едва не се усмихна, но се спря навреме.

— Какво? — настоя да научи Нейтън.

— Просто ми се струва невероятно, че го казваш точно ти — отвърна Стив. — Нейтън, хората се преструват пред себе си, че всичко е наред, през цялото време. Всеки ден, година след година.

Той посочи към разотиващите се гости, които се потяха в прашните си погребални дрехи. Очакваха ги часове шофиране.

— Животът тук е труден. Всички се опитваме да го живеем по възможно най-добрия начин. Но тук няма нито един човек, който да не се самозаблуждава за нещо, повярвай ми.

Главата на Илзе се показа сред гостите. Няколко кичура бяха полепнали по горещото ѝ лице. Стив спря поглед на нея за миг и си пое въздух, като че ли искаше да каже нещо. Но само изпусна въздуха от дробовете си. Отново се обърна към Нейтън.

— В това отношение ти си един от хората, които са най-зле. Толкова си зле, че се страхуваш да си признаеш колко се е влошила ситуацията, а камо ли да го признаеш пред майка си или сина си. Между другото, и двамата ме помолиха да поговоря с теб и да ти запазя час.

— Знам. Добре.

— Наистина? Ще дойдеш ли? Без да възразяваш?

Нейтън поклати глава. Знаеше, че някъде по пътя беше прекрачил една граница — може би през последните няколко часа или през последните няколко години — и изведнъж тази граница му се стори много, много далеч назад. Вече не искаше да е сам от другата ѝ страна. Надяваше се да намери обратния път.

Още хора излязоха от къщата. Саймън беше с тях. Кейти ги следваше на няколко крачки. Държаха се на леко разстояние и един от друг, и от гостите. От време на време Кейти поглеждаше Саймън объркано, сякаш се опитваше да разбере нещо. Не се обърна нито веднъж към Илзе, която обикаляше от група на група и изглеждаше смазана.

— Ако навремето бяха разрешили случая, нещата щяха да се развият по-добре за всички ни — продължи Нейтън. Гробовете в другия край на двора бяха тихи и самотни. Нямаше никой край тях. Живите се бяха отделили от мъртвите. — Включително за Кам.

Стив кимна.

— Понякога си мисля, че трябваше да насърча Джена веднага да подаде официално оплакване. Но тук беше първото ми назначение. Бях млад и нямах опит. Сега бих постъпил по различен начин, но по онова време дадох всичко от себе си. Джена каза, че трябва да си помисли, и аз сметнах, че съм длъжен да уважа решението ѝ. След няколко дни напусна града, така че проблемът си замина с нея. — Стив сви рамене. — Но ти знаеш много по-добре от мен какви са причините за това.

Нейтън се намръщи.

— За какво говориш? Не знам защо е решила да си тръгне.

Сега беше ред на Стив да се намръщи.

— Така ли?

— Разбира се. Откъде бих могъл да знам?

Последните гости се качваха в автомобилите си. Сбогуването с Камерън беше към своя край.

— Може би си мислиш, че не знаеш, Нейтън. — Стив погледна целенасочено към другия край на двора и към двата гроба под евкалипта. — Но не можеш ли да предположиш?

Нейт отвори уста да се възпротиви, но се спря, когато отнякъде чу затръшването на врата на кола. И още една. Затвори бавно уста.

Преди двайсет и три години стоеше в същия този двор, недалеч от мястото, което Стив гледаше сега. Тогава, когато нямаше изкопани гробове, двамата със седемгодишния Бъб бяха играли с една бухалка за крикет до оградата. Бъб тренираше удари, а Нейтън му хвърляше топката.

Вече беше изминал цял ден от ужасното телефонно обаждане на градския сержант. Цял ден от изправянето на навъсените Нейтън и Камерън до стената в коридора, където трябваше да отговарят на въпросите на баща си. Цял ден, откакто Нейт се поколеба, преди да защити Кам, и цял ден, откакто брат му не му бе проговорил.

Когато забеляза мръсния джип на Карл Брайт да ръмжи по алеята, преди да спре пред къщата, Нейтън остави топката за крикет да прелети покрай него. Той продължи да се бави и да стои на разстояние от баща си, както правеше винаги когато имаше избор. Карл беше прекарал почти целия ден извън къщата. Това не беше необичайно. Нито пък фактът, че не беше записал в бележника къде ще ходи. Наежи се и затръшна толкова силно вратата на джипа, че той се разтресе.

Камерън излезе от къщата.

На Нейтън му се прииска да изсвири силно — предупредителния сигнал, който двамата си бяха създали още преди години. Внимавай, татко идва. Не го направи. Не беше сигурен какво ще се случи и — ако беше възможно — не искаше Бъб да става свидетел. Вместо това хвърли топката за крикет във въздуха и я удари с бухалката така, че да я запрати на голямо разстояние в другата посока. Бъб хукна след нея, като ругаеше и мрънкаше.

Така или иначе вече беше късно за предупреждение. Нейтън го разбра, когато се обърна. Камерън беше видял баща им, който вървеше по алеята към него. Карл също го беше забелязал. Камерън стоеше на място. И тогава, вместо да се обърне и да се скрие в голямата им къща, той слезе по дървените стъпала и изчака баща си. Карл Брайт се доближи до средния си син и едва забави крачка. Мина покрай него, като обърна глава само веднъж. И преди да се скрие в къщата, Карл кимна рязко на Камерън.

Свършено е.

Глава 32

Свършено е.

Разбира се, че беше свършено.

Карл Брайт никога не кимаше на синовете си. Нито за поздрав, още по-малко пък за одобрение. Той беше напуснал фермата за няколко часа и още на следващата сутрин Джена и приятелят ѝ бяха казали на работодателя си, че напускат. Без причина и без предизвестие, просто искаха да се махнат оттук.

По-късно Джаки каза на Нейтън, че Кийт се опитал да ги разубеди. Естествено, той беше чул какво се е случило на партито и попитал дали има нещо общо с решението им. Джена отрекла. Било недоразумение. Почувствала се засрамена и преувеличила.

Сега Нейтън седна на дивана в дневната и се загледа в просветващите на гаснещата следобедна светлина коледни лампички на елхата. Всичко, каквото беше останало от бдението, беше пръснато наоколо — навсякъде имаше празни чинии и чаши. Стив беше сред последните, които си тръгнаха, като преди това тикна едно картонче със записан час за преглед в ръката на Нейтън. Когато се качи в колата си и потегли, семейството вече се беше разделило и се беше разпиляло в къща, която изведнъж беше станала прекалено голяма и празна.

Отношението на Кийт към Нейтън се беше променило значително, след като Джена си тръгна толкова бързо. Нейтън и бащата на Джаки не се срещаха особено често, затова мина време, преди да забележи разликата. Кийт винаги се държеше любезно, макар и малко хладно, но изведнъж стана груб и неприятен. Започна да посреща Нейтън все по-враждебно и накрая двамата с Джаки престанаха да се срещат в дома ѝ. Въпреки това не прекратиха връзката си и се смееха на неодобрението на Кийт с опиянението на хора, отдали се на забранена близост.

Нейтън все още помнеше изражението на тъста си на бензиностанцията преди толкова много години.

Знам какво правят мъжете като теб.

Сега, докато седеше на дивана, Нейтън си помисли, че тъстът му навярно е имал право. Тази мисъл беше ужасно потискаща.

От коридора се чу шум и Бъб се появи на вратата. Ризата му беше измачкана и той примигна на слабата светлина.

— Къде са всички?

— Тръгнаха си.

— Вече?

— Ти проспа погребението.

— О! — Брат му се пльосна на дивана и Нейтън усети миризмата на алкохол, която се разнасяше от него. Бъб потри лице с ръка и го погледна с кървясалите си очи. — Какво ти става?

Нейтън, който не знаеше откъде да започне, го изгледа и веднага се сети как държеше в ръце мъртвата си кучка Кели. През последните два часа беше спрял да мисли за това, но сега споменът се върна. Отвори уста и с усилие си пое въздух.

— Нищо.

— Напротив, има нещо.

Нейтън сви рамене.

Бъб се прозина и огледа стаята.

— Много хора дойдоха, а?

— Да.

— Мислиш ли, че и заради нас ще дойдат толкова?

— Не.

— Аз също — рече примирено Бъб. — Проклетият Кам! Не знам как го правеше. Той си беше същият кретен като нас, просто го прикриваше по-добре.

— Мислиш, че това е причината?

— Да, разбира се. — Брат му се загледа в стената. Гласът му беше груб, а думите — още по-заваляни. — Прав съм, нали? Имам предвид, че татко беше кретен и Кам беше кретен. Аз също съм кретен. Както и ти.

Нейтън едва не се разсмя.

— Няма да ме чуеш да споря по въпроса, приятелю. Но има и по-лошо от това.

— Щом казваш. — Бъб едва не се оригна.

— Така е.

— Е, ти ги разбираш тези неща. — Брат му стана от дивана и отиде до телевизора. — Имам предвид, че Кам беше кретен, но ти остави човек да умре.

— Това беше преди десет години. И той не умря.

— Не и благодарение на теб. Но вероятно вината не е твоя. Както вече казах, ние сме семейство от кретени. Не можеш да направиш кой знае какво по въпроса. — Бъб се надвеси над телевизора и започна да разплита кабелите на видеоиграта си.

— Хората се променят, приятелю.

— Добре.

— Не, чуй ме. Въобще не съм толкова лош, колкото Кам — възрази Нейтън.

— Щом казваш. — Бъб не вдигна поглед. — Спомни си тези думи, когато двамата с Илзе се опитате да ме прецакате за фермата.

— Господи, Бъб, никой не се опитва да те прецака!

— Ще видим.

— Хей. — Нейтън понижи глас. — Какъв точно ти е проблемът?

— Не знам. Като за начало, нямам представа какво се случва със собствения ми имот. Моята дума никога не се чува. И като за капак, имам братя като теб и Кам.

— Е, вече имаш само мен, така че сигурно си доволен. — Нейтън усещаше надигащия се у него гняв. Стана, за да излезе от стаята. — Между другото, да имаш да ми казваш нещо за кучето ми?

— Кое куче?

— Много добре знаеш за кое куче. Кели.

Ръцете на Бъб застинаха върху кабелите на играта.

— Не. Не знам за какво говориш.

— Така ли?

— Да.

— Нищо ли нямаш да ми казваш за капаните с отрова около фермата ми? Не се ли сещаш за нещо, каквото и да било? — Нейтън се протегна и почука брат си отстрани по главата.

Бъб блъсна ръката му.

— Върви да се шибаш.

— Не, ти върви да се шибаш. Кели агонизираше накрая. Станах свидетел на мъките ѝ. С нищо не можех да ѝ помогна. — Нейтън усети сълзи да напират в очите му и примигна няколко пъти.

— Тя беше просто куче.

— Обичах я. Беше най-добрият ми приятел.

— В такъв случай трябва да излизаш повече.

Нейтън си наложи да си поеме въздух. Яростта, която се надигаше у него, не беше само заради Бъб. И все пак той му беше пред очите.

— Добре — каза накрая. — Добре. Но искам да знаеш, че когато аз, ти и Илзе седнем да говорим за бъдещето на този имот, ще те погледна, ще се сетя какво стори на Кели и ще си помисля много дълго и сериозно как да ти се отплатя най-добре. — Той се приближи до брат си. — Винаги си се чудил защо Камерън ти нямаше доверие по отношение на фермата, пари или каквото и да било друго, нали? Погледни се. Той може и да беше кретен — дори нещо по-лошо от това — но не беше идиот.

Видя удара чак когато вече беше късно. Юмрукът се стовари отстрани на главата му и го запрати назад. Усети още един под ребрата си и в следващия миг Бъб го стисна силно за врата.

— Майната ти, приятелю. На теб и на Кам. — Дъхът на брат му миришеше на алкохол. — Мислиш си, че можеш да се появиш тук, да започнеш да ме разиграваш и да се правиш, че знаеш кое е най-добро за всички?

Нейтън остана без въздух, когато двамата се блъснаха в стената, изгубиха равновесие и тежко паднаха на пода. Един сравнително лек юмрук срещна бузата му и Нейтън вдигна ръка, но прекалено късно — усети втори удар.

— Двамата с Кам винаги сте се мислели за по-добри от мен, но не сте, нали? Той е мъртъв, а ти си един абсолютен неудачник.

Бъб стовари юмрук над окото на Нейтън. Беше бесен и плувнал в пот. В погледа му имаше нещо дивашко, когато се приготви за нов удар.

— Мислиш си, че ако заемеш мястото на Кам и започнеш да се държиш като него, хората ще започнат да те уважават? — попита брат му.

— Не. — Нейтън се опита да го отблъсне от себе си, но само си удари главата в дюшемето. Забеляза някакво раздвижване на вратата.

— Смяташ, че изведнъж ще започнат да говорят с теб в града?

— Разкарай се! — Той го изблъска с всичка сила и двамата се затъркаляха, докато не се удариха в дивана и масичката за кафе. Нещо падна и се разби на пода.

— Хей! — извика Хари.

В същия миг долетя и гласът на Лиз.

— Те не те пренебрегват, защото не си Кам, приятелю. — Думите на Бъб пареха в ухото му. — Не е дори защото заряза онзи тип да умре. Не говорят с теб, защото си малко странен. Ти си един странен, самотен загубеняк и никой не иска да е край…

Нейтън получи още един удар, този път доста силен, и двамата се претърколиха отново, докато не се удариха в нещо. Той усети вибрацията точно когато някой ахна на вратата. Елхата се наклони и падна в блещукащ облак от играчки, пластмасови иглички и гирлянди. Закачи края на картината на Камерън и заплашително я разклати.

— О, мамка му! — изруга Бъб, но гласът му беше заглушен от крясъка на Лиз, която връхлетя в стаята.

Хари стигна първи до картината и притисна рамката към стената точно навреме.

— Господи! — каза той. — Беше на косъм да падне.

Лиз застана до него и прокара две ръце по рамката, за да провери дали не е повредена. Нейтън забеляза как се повдигат раменете ѝ, докато дишаше тежко, и знаеше, че се опитва да не се разплаче. Най-накрая майка му успя да намести картината.

— Господи! — изкрещя Хари. — Осъзнавате, че брат ви е мъртъв, нали? Не можете ли да уважите паметта му за пет шибани минути?

— Извинявай. — Нейтън отблъсна Бъб от себе си и стана. Посочи картината. — Наред ли е?

Хари го плесна през ръката.

— Да не си я пипнал.

— Хей! Просто се опитвах да…

— Е, недей! Нанесе достатъчно щети.

— Стига! — Лиз се обърна. В очите ѝ вече имаше сълзи. Тя погледна първо Нейтън, а после и Бъб, който продължаваше да лежи на пода, окъпан в блещукащ облак от полепналите по него прашинки от гирляндите. — Денят не ви ли се струва достатъчно лош? — попита тя. — Какво ви става? Нещастието в тази къща ви се струва малко ли? Щом трябва и да се сбиете?

— Извинявай, мамо — каза Нейтън.

Тя не му отговори, а само си избърса очите.

— Извинявай — рече той за трети път. Не обърна внимание на Бъб, който се изправяше на крака. — Ще разчистя.

Лиз си пое дълбоко въздух.

— Не искам да разчистваш нищо. Стига ми толкова, Нейтън. Не искам да те виждам, не искам да виждам и двама ви, не и тази вечер.

— Но…

— Нейтън. Бъб. Моля ви. Просто се махнете и ме оставете сама.

Лиз се обърна към картината и не помръдна, докато синовете ѝ не излязоха от стаята.

Глава 33

Навън беше тъмно, когато Нейтън седна на верандата, за да посвири на китарата на Софи. Не знаеше къде е Бъб и не му пукаше. Зандър спеше, когато отиде да го види какво прави. В караваната на двамата туристи все още светеше една лампа. Нейтън погледа танцуващите сенки зад прозорците, когато седна на стъпалата и изсвири няколко акорда.

— Харесва ми.

Той вдигна поглед и отпусна пръсти върху струните.

— Радвам се.

Илзе държеше две бири.

— Може ли да седна?

— Разбира се. — Нейтън млъкна за секунда. — За теб винаги.

Тя остави едната бутилка до него. Стъклото вече се беше изпотило, когато си казаха „наздраве“. Илзе седна на стъпалата.

— Предполагам, че трябва да ти пожелая честита Коледа.

— Да, и на теб.

Илзе се отпусна на колоната, облегна глава назад и се загледа в Нейтън. Тя си беше взела душ и се беше преоблякла — вместо с черната рокля, сега беше по къси панталонки и риза. Косата ѝ беше мокра и изглеждаше черна и лъскава на светлината от лампата на верандата. Нейтън си беше облякъл дънките и когато я видя, незабавно се почувства прашен и мръсен.

— Не исках да те прекъсвам. — Илзе кимна към китарата. — Не спирай.

Не знаеше какво да изсвири. Накрая се спря на една стара песен за един храст, която майка му им пееше като деца. Напомни му за Камерън, когато бяха малки. Как играеха на крикет под жаркото слънце, докато Лиз не им извикаше да се скрият на сянка. Припомни му за онзи Камерън, когото познаваше някога, толкова отдавна.

Илзе изпъна босите си крака на дървените стъпала и отпи от бирата си.

— Как си? — попита Нейтън.

— Денят беше ужасен. Но вече свърши. Чувствам се… — Тя обмисли отговора си. — Мисля, че съм малко по-добре. А ти?

— Аз също — отвърна Нейтън и осъзна, че наистина е така. — Момичетата заспаха ли?

— Да, в стаята на майка ти. Всички си легнаха рано.

— Чудесно.

Двамата замълчаха, докато Нейтън свиреше тихичко на китарата. „Илзе наистина изглежда по-добре“, помисли си той, макар да не знаеше каква е причината. Лицето ѝ изглеждаше по-спокойно.

Тя се беше загледала в синината, която се образуваше около окото му.

— Значи все пак си говорил с Бъб?

— О, това ли? — Нейтън докосна мястото. Малко го наболяваше. — По-скоро той говори с мен.

— Разбрахте ли се?

— Не точно. Ще продължим разговора утре.

— Е, все пак е Коледа. Може да е по-благосклонен.

— Сигурно. Но това няма да върне кучето ми.

— Знам. — Илзе протегна крак и докосна ботуша му с пръстите си. — Но остава въпросът дали ще простиш на брат си, или не.

— Да, може би.

— Мисля, че трябва да го направиш, Нейтън. За съжаление — каза тя и Нейтън почувства, че на лицето му се изписва усмивка.

Илзе се намести на стъпалото и дървото изскърца.

— Колко време ще останеш?

— Вдругиден си тръгвам. Полетът на Зандър е на двайсет и седми.

— Преди да се прибереш, трябва да обсъдим какво ще правим с това място. Заедно с Бъб, разбира се.

— Да.

Тя се отпусна назад, притворила очи.

— Но не сега.

— Не — съгласи се Нейтън. — Няма нужда да е сега.

— Сега просто ще си седя тук и ще слушам музиката.

— Идеята ми харесва.

Лампата в караваната на туристите угасна и Илзе и Нейтън погледнаха натам. Сега вътре цареше непрогледен мрак, а над нея грееха звездите.

— Значи смятат да си ходят? — попита Илзе.

— Да. Или поне Кейти. Слушай… — Нейтън се поколеба. Не искаше да води този разговор, поне не сега. — Говорих с нея…

— Мисля, че е бременна — каза неочаквано Илзе. — Поне така ми се струва.

Нейтън се ококори насреща ѝ и кимна.

Настъпи дълго мълчание, когато Илзе се загледа в нощта.

— Бебето не е от Саймън, нали?

— Явно.

— Ах! — Думата се изтръгна от гърдите ѝ като въздишка и Илзе направи крива гримаса. Вероятно подозираше истината, но Нейтън разбра, че досега не е била сигурна.

— Не мисля, че иска да го задържи — каза той. — Ако въобще има някакво значение. Затова Кам се е обаждал до Сейнт Хелънс.

— За това ли е било?

— Така мисля.

Илзе се загледа продължително в мрачната каравана.

— Съвсем сигурна съм, че тя дори не е първата.

— Така ли?

— Нямам предвид бременността… — Илзе поклати глава. — Искаш да разбереш какво знам ли? Помниш ли Магда?

Помнеше я. Учтиво момиче, полякиня с мек акцент. Беше тук за Коледа преди няколко години. Скоро след това чу, че си е тръгнала — два месеца преди да ѝ изтече договорът.

— Имаше още едно момиче от Пърт. Мисля, че е бил и с нея. За известно време. Както и с други.

— Кам беше… — Нейтън изпитваше трудности да облече мислите си в думи. — Не беше достатъчно добър. В много отношения.

На лицето на Илзе се беше изписало изражение, което той не можеше да разгадае докрай. Тя въртеше бирената бутилка в ръце, а пръстите ѝ оставяха следи по влагата на стъклото.

— Затова ли беше онази картичка с подаръка ти? Заради Кейти? — попита Нейтън.

Прости ми.

— Наистина не съм сигурна. Може би. — Илзе огледа ръцете си. — А може би не. Имаше не една и две причини — все пак говорим за Камерън.

— Така е. И аз започвам да се уверявам в това. — Мракът изглеждаше гъст и тежък. — Днес говорих със Стив. За Джена.

— О, така ли? — Погледът ѝ се стрелна към него.

— Каза ми същото, каквото е казал и на теб.

Илзе се отпусна назад видимо разочарована.

— Значи нищо съществено. Каза, че липсват веществени доказателства.

— Не знам. На мен ми прозвучаха доста съществени.

— Така ли?

— Така си мисля. Особено сега, като се сетя за онова време. Тогава трябваше да… — Нейтън замълча. — Не знам, Кам ми е брат. Повярвах му.

— Разбирам. — Илзе не отделяше поглед от него. — А сега какво мислиш?

Той вдигна поглед. Нощното небе беше необятно.

— Мисля, че Камерън я е заставил.

— Аз също.

Двамата се спогледаха продължително.

Нейтън тъкмо щеше да добави нещо, когато чуха стъпки в другия край на двора.

— Май Хари ще изключва генератора. Искаш ли да се прибереш, преди да стане тъмно?

Илзе отпи от бирата си, като вече не го гледаше.

— А ти?

— Не.

Тя го погледна точно в мига, в който чуха добре познатия електрически звук и мракът ги обгърна. Генераторът утихна и след малко чуха как Хари се качва по стъпалата към бунгалото си.

Нейтън остави китарата. Вече не можеше да чуе нищо друго, освен далечния вой на вятъра и дишането на Илзе. На фона на мастиленото нощно небе сянката ѝ наклони глава назад и вдигна поглед към звездите.

— Опитвах се да го напусна.

Нейтън усети някакво размърдване дълбоко в себе си.

— Така ли?

— Планирах го от известно време. Смятах да си тръгна със Софи и Ло. Но на място като това не е никак лесно. На практика, имам предвид. Не можеш просто да си събереш нещата и да си тръгнеш. Така де, можеш, но… — Тя махна с ръка към стотиците километри необитаемо пространство около тях. — Къде ще отидеш?

При мен — искаше да отговори Нейтън. — Можеше да дойдеш при мен. Той се спря, преди мислите му да са отишли още по-нататък.

— Заради Кейти и другите момичета ли?

— Всъщност не. Макар че връзката му с нея, разбира се, не подобри положението. Но имаше и други причини. — Илзе мълча дълго. — Трудно е да си омъжена за човек, който не те обича.

Нейтън се сети за Джаки и изведнъж изпита съчувствие към нея. Бракът им не беше лесен за него, но не беше никак лесен и за нея. Погледна Илзе.

— Съжалявам, че си била нещастна.

Тя се засмя тихичко и отпи още една глътка от бирата си.

— Ти не си виновен, Нейтън. Аз просто… — Илзе млъкна.

— Какво?

Стояха обърнати един към друг в мрака, а звездите грееха над тях. Бирата им се стопляше, а китарата лежеше на стъпалото.

— Наистина не знаех, че Камерън е твой брат, когато дойде и ме заговори — каза най-накрая тя.

— Илзе, всичко е наред. Вече няма значение.

— Не, изслушай ме. Знам, че можех да предположа. Не беше трудно да се сети човек. Но бях съвсем сама в този странен град. Нямах приятели. Не знаех на какво точно се надявах с теб, но когато ти изчезна…

Тя млъкна, а Нейтън изпита добре познатото болезнено пробождане заради пропуснатата възможност. Илзе въздъхна.

— Самосъжалявах се и изведнъж се появи Камерън. Беше красив и много очарователен. — Тя изрече думата така, сякаш беше недостатък. — Смееше се на шегите ми. Предполагам, че съм била поласкана. Досега никой като него не беше показвал интерес към мен. Бях толкова млада и глупава.

— Аха, виж, знам за какво говориш — отвърна Нейтън. — Самият аз дори не бях толкова млад, когато прецаках всичко, така че нямам никакво извинение.

Той видя кратката ѝ усмивка в мрака — появи се само за миг, но беше истинска. Стъпалото изскърца тихичко. Не я видя да се премества, но като че ли се доближи до него.

— Камерън каза, че ме обича. След това забременях, оженихме се и ето ме тук десет години по-късно. Понякога сядам на тази веранда, оглеждам се наоколо и се чудя… — Гласът ѝ беше много нежен. — … как щяха да се развият нещата, ако не бях толкова млада и глупава. Ако бях направила само едно-две неща различно.

— Аз се чудя за това през цялото време.

— Така ли?

— Всеки ден.

Ръката ѝ беше на сантиметри от неговата. Усещаше как върховете на пръстите ѝ потрепват върху прашната веранда.

— Илзе — изрече много нежно името ѝ Нейтън.

Стъпалото изскърца отново. Определено се приближи още до него. Чистата ѝ влажна коса миришеше като океана.

— Илзе, исках да ти кажа…

— Нейтън — изрече много тихо името му тя. — Наистина всичко е наред.

— Не, моля те…

— Наред е, казвам ти.

— Много съжалявам.

— Знам. — Пръстите ѝ докоснаха неговите.

— Няколко пъти се опитвах да дойда да те видя. Срамувах се какво бях сторил. Страхувах се какво ще кажеш, но трябваше да бъда по-силен. Наистина исках да говоря с теб. — Думите сами излизаха от устата му в неспирен поток. — Съжалявам за това повече от…

— Няма нужда.

— Въпреки това съжалявам. Съжалявам, че не ти казах всичко това, когато можех. И съжалявам, ако съм те наранил.

Очите ѝ сияеха ясно и в мрака. Нейтън усещаше топлината на пръстите ѝ върху своите.

— Съжалявам за толкова много неща. Всъщност за всичко. Съжалявам и за себе си. Ти беше точно пред очите ми, а аз те зарязах по такъв начин. Пропуснах шанса си.

Илзе отговори от по-близо:

— Това се случи преди много време.

— Знам, но исках да ти се извиня още оттогава.

— Чакал си десет години, за да ми кажеш тези неща?

— Да.

— Нейтън. — Той усети топлия ѝ дъх върху устните си. — А сега какво чакаш?

Нейтън се наведе към нея.

Глава 34

Разделиха се, колкото да си поемат въздух, и залитнаха върху тъмните стъпала. Илзе го задърпа към заспалата къща и Нейтън усети колко топла е кожата ѝ, допряна до неговата. Ръката ѝ стискаше здраво пръстите му, а умът му подскачаше и летеше пред него нагоре по стълбите, покрай спалния му чувал на дивана, към стаята на Илзе — стаята на Камерън. Нейтън усети колебанието ѝ в същия миг, в който това чувство прободе и него.

— Почакай. Не тук — каза той в косата ѝ.

— Къде тогава? — попита шепнешком тя.

— Ела.

Той я хвана за ръка и двамата заобиколиха къщата толкова бързо, колкото им позволяваше мракът. Тръгнаха към алеята и изведнъж се върнаха с десет години назад — Нейтън отново я притисна в джипа си, усети горещите ѝ, сладки устни върху своите, а ръцете ѝ посегнаха към кръста му. Той отвори багажника, бутна настрани екипировката и провизиите си и застла едно одеяло.

Окачването на колата изскърца, когато легнаха в джипа. Чуваше се само учестеното им дишане, докато лунната светлина проникваше през прозорците. Илзе го прегърна и той усети как тежестта на годините се стопява и за първи път от много дълго време отново може да диша спокойно. Кожата ѝ беше топла и приятна и изведнъж спомените се възвърнаха: спомни си как се чувстваше през онази вечер, докато лежеше до нея, а годините и изборите, които трябваше да направи, бяха още пред него. В този момент, за първи път в живота си, Нейтън почувства, че е точно там, където трябваше да бъде, прегърнал Илзе, докато коледните звезди светеха силно и ярко в нощното небе над тях. Това, което се случваше, трябваше да се случи. Сякаш му се даваше втори шанс.

По-късно, в тъмносинята светлина на коледната утрин, двамата лежаха един до друг и наблюдаваха как светилата на безкрайното небе се движат както всяка нощ. През отворените врати на джипа навлизаше лек ветрец. От известно време нито той, нито тя бяха продумвали.

— Не вярвам, че Софи си е наранила ръката по време на езда — прошепна Илзе. Погледът ѝ все още беше насочен към звездите.

— Така ли?

— Камерън го е направил. Сигурна съм. — Двамата не се спогледаха. — Беше много уплашен. Личеше си от физиономията му.

Нейтън продължи да се взира в небето.

— Бяха сами в конюшнята, когато това се е случило. — Илзе се изправи на лакът и го погледна. — Хващаше я мързелът, когато трябваше да я изчисти, и не го правеше както трябва. Кам от своя страна беше в ужасно настроение през целия ден. Много по-лошо от обичайното. Не бях разбрала, че е сам с нея, иначе щях да… — Тя млъкна. — Не знам какво щях да направя. Както и да е. Двамата влязоха в къщата. Софи се дереше от рев, а Камерън разказа как конят я е хвърлил. Предполагам, че е възможно да се случи, но дъщеря ми е добър ездач и знае как да пада. Кам обаче се издаде. Веднага разбрах. Беше изплашен от себе си, от това колко далеч бе стигнал.

Нейтън продължаваше да наблюдава мълчаливо безбройните звезди.

— Истина е — каза Илзе. — Уверявам те.

Той бавно протегна ръка и я сложи върху нейната.

— Вярвам ти. Аз просто… — рече и се замисли за братята си и за себе си. Замисли се и за баща им и годините, през които бяха живели с него. В какво се бяха превърнали. — Много жалко.

Когато отново проговориха, небето вече беше станало много по-светло. Нейтън прокара палец по ръката ѝ, като се спря на едно тъмнолилаво петно до лакътя ѝ.

— Това не е от него — каза Илзе. — Това е от телето от онзи ден.

Нейтън премести палеца си на опакото на ръката ѝ, където имаше стар белег от изгаряне във формата на върха на ютия. Двамата се спогледаха; продължиха да се гледат доста дълго, след което на слабата сутрешна светлина Илзе кимна. Извърна се леко и му показа рамото си и още един белег, по-стар и различен. Изви се отново. И отново. Тайни бяха изписани върху кожата ѝ.

Нейтън си спомни голямото шишенце с парацетамол на нощното ѝ шкафче.

— Съжалявам.

— Не го правеше постоянно. Не се случваше всеки ден. Не. Понякога минаваха месеци. Понякога не беше…

— Какъв?

— Толкова лош.

Нейтън трябваше да зададе следващия въпрос:

— Някой друг забелязваше ли всичко това?

— Не мисля.

— Наистина ли?

Тя го погледна.

— Ти забелязвал ли си нещо?

Желанието му да се престори, че не е чул въпроса, беше силно почти като физическа реакция. Вместо това просто остана да лежи до нея и да я гледа. Спомни си колко пъти беше излизал от стаята, когато Илзе влезеше, и как избягваше всякакви разговори с нея, освен най-безобидните. Гледаше я единствено през завесата на собственото си задушаващо го самосъжаление. Най-накрая поклати глава.

— Не — отговори честно той. — Не съм забелязвал.

— Не си само ти. Чудила съм се дали Хари не е подозирал нещо, но наоколо има толкова много работа, че той е постоянно зает. Бъб… — сви рамене тя. — Кам тормозеше и него по свой начин. Не мисля, че Бъб дори го осъзнаваше. Той дотолкова е свикнал да се отнасят зле с него, че вече го смята за напълно нормално.

— Ами мама?

Илзе се намръщи.

— Какво? — попита Нейтън.

— Веднъж се опитах да говоря с нея. Не мина добре.

— Какво ти каза?

— В началото нищо. Сякаш си мислеше, че говоря за обичайните семейни проблеми. Не знам дали наистина не ме разбра какво имам предвид, или умишлено предпочете да не го прави. Затова опитах отново. И втория път… — Илзе млъкна. — Втория път се ядоса. Каза ми, че този имот се управлява изключително трудно и трябва да подкрепям Камерън, а не да се карам с него. Страхувах се, че ще му каже какво съм ѝ споделила и ще влоши нещата. Повече не повдигнах темата.

Нейтън отново замълча, този път за още по-дълго, докато съзнанието му бродеше назад през годините и си спомняше най-различни неща. Най-накрая си пое дълбоко въздух.

— Нашият баща… — започна той, но млъкна, защото не знаеше как да продължи.

Илзе го изчака.

— Знам — отвърна накрая тя, когато не си довърши изречението. — Камерън ми е разказвал колко лош е бил.

— Наистина ли? — Нейтън беше искрено изненадан.

Той не беше разказвал на никого. Нито на Джаки, нито на Зандър. Нито на Бъб, нито на Камерън. Той и братята му никога не бяха говорили за това — нито веднъж през целия си зрял живот.

— Камерън мислеше, че може да бъде различен — продължи Илзе. — Мисля, че наистина искаше да бъде добър баща и добър съпруг. И понякога беше чудесен, но после се променяше. Без никаква сериозна причина. Просто се превръщаше в друг човек. Доста дълго време се тревожех за него, докато една сутрин не се събудих и не осъзнах, че всъщност се страхувам от него.

Нейтън я погледна.

— Странното е, че Камерън го разбра преди мен, така си мисля — поклати глава Илзе. — Вече бях закъсняла. Докато годините минаваха, той ме беше лишил от всичко. Нямах нищо свое тук. Аз дори не съм титуляр на банковата ни сметка, знаеш ли? Камерън проверяваше всички извлечения и за всяко плащане беше необходимо неговото одобрение. — Тя погледна към гаражите. — Откри ли повредата в джипа ми?

— Не. Не открих нищо.

— Мисля, че Камерън нарочно го повреждаше.

— Така ли?

— Не много често, но беше достатъчно да закъсам един-два пъти. Също така знаеше как да го направи, за да мога да измина няколко километра и тогава нещо да се повреди. Като миналата година, когато закъсах и чаках помощ почти пет часа. Чаках го да дойде и да ме изтегли до дома ни като животно. Щом нямах доверие на джипа, нямаше да го карам и той го знаеше. Следователно не можех да кача момичетата в него и да потегля.

Илзе отново се отпусна по гръб. Звездите вече бяха избледнели.

— Не че щяхме да стигнем далеч — продължи тя. — Паспортът ми изтече. Момичетата дори нямат свои. Той ми взе шофьорската книжка и другите документи, под предлог че само ще ги прибере, но когато ми потрябваха, не можах да ги намеря. Не съм получавала заплата, откакто работех в кръчмата. Нямам семейство в тази страна, нито пък истински приятели. А хората наоколо харесваха Камерън. Ако трябваше да избират страна, нямаше да е моята. — Илзе обърна глава. — Можеш да питаш Джена Мур.

— Ами Глен? Той е добър човек. Можеше да те защити.

— Как? — Погледът на Илзе беше сериозен и Нейтън осъзна, че наистина иска отговор. — Как ще ме защити от съпруга ми, който е в съседната стая? Глен е на три часа път в полицейския участък, и то в най-добрия случай. Имаш ли представа какво може да направи изпаднал в ярост човек за три часа?

Нейтън не отговори. Всъщност имаше представа.

— Тук могат да се случат много злополуки — каза Илзе. — Следващия път може аз да падна от коня, но вместо ръката, може да си счупя врата. Или пък някоя машина да ми откъсне ръката. Или някой от джиповете да ме прегази. Или да прегази Софи или Ло.

Нейтън се замисли за тази вероятност и в следващия миг вече не искаше да си представя нищо.

— Нещата се влошаваха все повече през последните няколко месеца — продължи Илзе. — Сега като се замисля, причината е било обаждането на Джена. Съставих си спасителен план, в случай че ми се наложеше да си тръгна бързо. Започнах да събирам пари в брой и малки неща, които можех да нося в себе си. Също така събрах някои неща за момичетата — дрехи и играчки. Не бяха кой знае колко, за да не забележи Камерън, но после Ло вдигна врява и трябваше да върна повечето. Ето защо се съсредоточих върху това да намеря някои от най-важните документи, актовете за раждане на момичетата, временната ми регистрация, такива неща. Когато се сдобиех с някои от тях, качвах се в джипа и ги скривах.

Нейтън си я представи как коленичи под изгарящото слънце до надгробната плоча на работника и рови в пръстта.

— Скрила си ги на гроба?

— Той е на пътя за града, но достатъчно далеч оттук, така че знаех, че са на сигурно място. Ако Камерън беше разбрал… — Илзе млъкна. — Както и да е. Прибрах всичко в найлонов плик и го зарових.

— Какво се случи?

— Камерън нарани Софи. Това беше последната капка. Или поне смятах, че е. Винаги съм си казвала, че когато се случва между нас, е едно, но когато и момичетата страдат… — Тя се изправи. — На следващата сутрин качих Софи и Ло в джипа на работниците. Не казах на никого, че тръгваме, не взех багаж. Но по пътя започнах да осъзнавам действителността. Не бях спестила достатъчно пари. Само горивото нямаше да излезе никак евтино, а трябваше да плащам за хотели, храна и дрехи за момичетата. Вероятно щеше да се наложи да наема и адвокати. Не разполагах с достатъчно средства, за да оцелеем дълго. — Илзе погледна към далечния хоризонт, който вече се виждаше на фона на пълзящата зора.

— Затова си се върнала?

— Беше ужасно. Намразих се за това. Отидох до глупавия гроб, но дори не изрових найлоновия плик с документите. Качих момичетата обратно в джипа. Това беше най-дългото пътуване в живота ми. Те бяха объркани. Не можех да измисля какво да им кажа. — Илзе поклати глава. — После започнах да събирам всичко необходимо, колкото може по-бързо.

Тя поклати глава.

— Камерън забеляза. Сигурна съм. Постоянно беше край мен, не можех да се скрия от него. На Хари буквално му се наложи да му нареди да отиде да поправи комуникационната кула на Леманс Хил, чийто ремонт бавеше от толкова време. През онази последна сутрин, когато Кам отби на алеята, преди да тръгне…

Илзе се намръщи при спомена.

— Той беше напрегнат, сякаш знаеше, че нещо ще се случи. Попитах го дали ще ходи до кулата с Бъб, и Камерън потвърди. Но ме погледна по странен начин. Веднага разбрах, че ме лъже. — Тя отново легна. — Предишната вечер разглеждаше скицника на Ло. Мисля, че видя рисунката ѝ, онази, на която сме на гроба, и навърза нещата. Когато чух, че са го намерили мъртъв там, зачаках някой да ме попита за найлоновия плик с документите.

Нейтън си спомни тялото на Камерън под платнището и плитката дупка в земята.

— В него нямаше нищо, когато го намериха. — Не и найлонов плик с пари и документи.

— Знам. Мислех, че все още е заровен там. Страхувах се някой да не го открие случайно. Не исках никой да си помисли, че аз…

— Какво?

— Че съм имала нещо общо със случилото се с Камерън.

По-светлите участъци по загорялата ѝ кожа и луничките ѝ станаха по-ясни на ранната сутрешна светлина. Небето беше изсветляло почти напълно. Скоро всички щяха да се събудят.

— Онзи ден за първи път ми се удаде възможност. Отидох до гроба и започнах да ровя на същото място, както винаги.

Нейтън си я спомни коленичила под слънцето до надгробната плоча, а раменете ѝ едва се повдигаха.

— Значи си го намерила?

Илзе поклати глава.

— Не. Това е проблемът. Пликът не беше там.

Нейтън се ококори насреща ѝ.

— Сигурна ли си?

— Напълно.

— Но щом не е бил нито там, нито у Камерън, къде е тогава?

Сенките на сутрешната светлина хвърляха ивици по лицето на Илзе.

— Нямам представа.

Глава 35

Нейтън се беше вторачил в картината на Камерън. Къщата все още тънеше в тишина, но не за дълго. Двамата с Илзе бяха лежали увити в одеялото в багажника на джипа допреди малко и си шепнеха, докато небето бавно просветляваше. Най-накрая им се наложи да се разделят. Все пак беше Коледа и момичетата щяха да станат рано.

— Възможно е да е било някое динго — беше предположил тихичко Нейтън и закопча ципа на дънките си. Въпреки всичко все още се чувстваше приятно замаян, когато погледнеше Илзе.

— Знам — отвърна тя и прокара ръка през косата си. — И аз така си помислих. През цялото време се опасявах да не се случи нещо подобно. Възможно е някое динго да е разровило дупката, нали? И да е отнесло плика?

— Да. — Сигурно го беше зарязало някъде, когато бе изгубило интерес. Вероятно пясъкът вече го беше затрупал. — Бъб каза, че наоколо душели кучета динго.

— А, да. Значи трябва да е това.

Двамата млъкнаха едновременно.

— Знам, че Бъб е бил сам там, но… — Нейтън си беше спомнил намачканото платнище и лицето на брат си, когато преместиха тялото на Камерън. — Щом видя дупката, и той се изненада колкото нас.

„Това не означава, че не е можел да вземе нещо от джобовете на Кам“, помисли си Нейт, но не каза нищо на глас.

— Щеше да ми каже, ако е намерил плика. — Илзе бе започнала да шепти, когато наближиха къщата. — Особено сега, когато е толкова ядосан заради имота.

Спряха се за малко пред стъпалата на верандата. Нейтън си пое дълбоко въздух.

— Няма начин Джена да е…

— Реално погледнато, няма…

Двамата тръгнаха отново и после пак се спряха едновременно. Мълчаха.

— Наистина не мисля… — подхвана Нейтън.

— Не — поклати настойчиво глава Илзе. — Аз също. Аз също.

Постояха още миг така, като се гледаха един друг, след което се обърнаха, за да влязат вътре. Нейтън отвори комарника и го задържа, за да мине и Илзе, а тя докосна пръстите му.

— Благодаря, Нейтън — каза любезно.

— За теб винаги, Илзе.

Тя се обърна и тръгна по коридора, като се усмихваше на себе си.

Сега Нейтън седеше на дивана и гледаше картината на Камерън. Можеше да покаже с точност мястото до надгробната плоча, където земята беше изровена. На картината това парче пръст беше гладко и недокоснато. В ъгъла на стаята се намираше елхата, чиито иглички потреперваха на слабото течение. Някой я беше вдигнал след вчерашните събития.

От коридора се чуха тихи стъпки и момичетата влязоха в стаята. Държаха подаръци под мишниците си и дори Ло изглеждаше заинтригувана. Последва ги Лиз, която носеше поднос с чаши с кафе. Някой пусна тоалетното казанче и след малко се появи Бъб. Облегна се на рамката на вратата. Държеше бира в ръката си.

— Какво? Коледа е — оправда се, когато Лиз се намръщи.

Тя се обърна към Нейтън:

— Къде е Зандър?

— Сега ще го повикам.

— Няма да те чакаме за отварянето на подаръците, чичо Нейтън — долетя гласът на Софи зад него.

— Не бих си и помислил да ви моля да го правите.

Зандър още спеше, а тъмната му коса се беше разпиляла върху възглавницата. Нейтън изпита носталгия. Винаги досега синът му беше този, който будеше него — на всяка втора Коледа. Помисли си, че това наистина може да е последната Коледа, която празнуват заедно. Догодина Зандър вече щеше да е съвсем пораснал. Стаята му се стори малко празна и Нейтън осъзна, че момчето вече си е опаковало някои вещи. Той се загледа в раницата му и въздъхна.

— Какво правиш?

Обърна се и видя, че Зандър се е събудил.

— Гледам те как спиш, сине мой, наследнико мой.

Зандър се усмихна.

— Изглежда странно.

— Да беше станал по-рано. Честита Коледа.

— И на теб.

Синът му поне изглеждаше в по-добро настроение от вчера. Зандър кимна към синината му.

— Окото ти не изглежда добре.

— Всичко е наред. Трябва да видиш противника ми.

— Снощи го видях. Нямаше му нищо. — Зандър наблюдаваше баща си с озадачен поглед. — Какво се е случило с теб?

— Какво имаш предвид?

— Не знам. Изглеждаш някак си… по-щастлив.

— О! Ами Коледа е, нали?

— Да, явно.

— Хайде да вървим. Момичетата вече отварят подаръците си.

Зандър седна до възглавницата си.

— Значи наистина ще го направим? Ще прекараме Коледа така, сякаш нищо не се е случило?

— Те са просто деца, приятелче. Ти също се вълнуваше на тяхната възраст. — Нейтън тръгна към вратата. — Облечи се и ела, когато си готов.

— Татко… — Зандър си пое дълбоко въздух. — Не мисля, че Софи си е наранила ръката по време на езда.

Нейтън се върна и седна на леглото.

— Вчера говорих с нея и когато споменах случилото се, тя се направи, че… го е забравила. След това на лицето ѝ се появи странно изражение, сякаш е казала нещо, което не е трябвало да казва.

„С погребението някои задръжки падат“, помисли си Нейтън. След като Кам беше положен в земята, като че ли всички вече можеха да изрекат на глас някои неща, които бяха премълчавали в негово присъствие. Погледна сина си. Той вече беше пораснал в много отношения. Вече не беше дете. А в тази къща се бяха пазили прекалено много тайни досега.

— Камерън я е наранил — отвърна Нейтън. — Илзе ми каза снощи.

Зандър не отговори доста дълго време.

— Софи е още дете — рече най-накрая той. — Как е могъл?

— Не знам, приятелче.

— Мислиш ли, че се е почувствал зле след това?

— Надявам се.

— Може би това обяснява защо е оставил джипа.

— Да, вероятно.

— Момичетата добре ли са?

Нейтън чуваше гласовете от дневната и се замисли за заровения си на двора брат.

— Мисля, че да. Поне сега. Защо не дойдеш при нас?

Синът му се изправи.

— Татко…?

— Да.

— Извинявай за последните два дни. — Зандър стисна кувертюрата между пръстите си, както правеше, когато беше малък. — Просто се тревожех.

— Знам. И аз ти се извинявам — отвърна Нейтън. — Виж, ти беше прав. Запазих си час при Стив. И ще си помисля — много добре — за някои промени. Не мога да обещая, че ще се преместя, приятелче…

Зандър се разочарова, но Нейтън искаше да бъде честен с него. А и беше прав. Не можеше просто да си тръгне поради редица причини. Финансови. Практични. И не на последно място, защото понякога, доста често даже, се чувстваше свързан с пустошта по начин, който обичаше. Имаше нещо, което го привличаше в жестоката жега, когато слънцето грееше високо в небето, а той гледаше как стадата криволичат бавно; в миговете, в които поглеждаше към безкрайните равнини и виждаше как пръстта променя цветовете си. Това бяха единствените моменти, в които изпитваше нещо като щастие. Ако Зандър не можеше да усети това, а Нейтън знаеше, че не всеки може, тогава нямаше как да му го обясни. Пустошта беше сурова и не прощаваше на никого, но беше неговият дом.

— Нещата ще се оправят, обещавам. — Нейтън прегърна сина си. Зандър също го прегърна. — Повярвай ми.

— Да, знам.

После Нейтън остави сина си да се облече. Излезе в коридора и веднага чу бъбренето, което долиташе от дневната. Звукът му се стори много приятен. Той тръгна натам, но се спря, когато видя телефона. Погледна обратно към стаята на Зандър и без да му мисли много, отиде до апарата и набра един номер. Почака малко за отговор, но се оказа, че е сгрешил номера. Опита отново.

— Ало? — Гласът му се стори едновременно и познат, и непознат.

— Джаки? Нейтън е.

Последва объркано мълчание.

— Нещо случило ли се е със Зандър?

— Не, той е добре. — Чу я как въздъхна облекчено. — Всъщност исках да говоря с теб.

— О! — Отново настъпи кратко мълчание. — Добре. — Джаки звучеше изненадано, но съвсем не толкова враждебно, колкото звучаха имейлите ѝ, нито както в комуникацията, предадена от адвоката ѝ.

— Слушай, Джаки, исках да ти кажа, че съжалявам, задето зарязах баща ти. Независимо от случилото се между теб и мен, сторих нещо ужасно и ако можех да върна времето назад, щях да го направя.

— О! — Настъпи още по-дълго мълчание. — Благодаря.

— Съжалявам също, че не бях мъжът, от когото имаше нужда — за теб или за Зандър.

Този път очакваше мълчанието ѝ и я зачака да дойде на себе си.

— Винаги си давал на Зандър онова, от което има нужда — отговори най-накрая Джаки. Чу я да си поема дълбоко въздух. — Извинявай, Нейтън, но трябва да попитам. Рак на кожата ли имаш? Резултатите ти да не са лоши?

— Какво? Не.

— Тогава какво те накара да се обадиш?

— Аз просто… — Той млъкна. — Помислих си, че е крайно време да се извиня.

Осъзна, че наистина е така. Беше поддържал гнева си цели десет години — ужасно изтощително. Джаки също звучеше изморена. Поговориха още малко. Разговорът им беше неловък и ръждясал, но не безнадежден. Звучеше като стара част на машина, която обаче един ден можеше да заработи. Джаки изрази съболезнованията си за смъртта на Камерън. Нейтън стисна зъби и любезно попита как е Мартин. Явно се справял добре, продължавал да се издига в сферата на металоцентричната архитектура. Погледът на Нейтън се разсея, когато Джаки непохватно започна да му споделя идеята им да ремонтират стаята на Зандър. Очите му се спряха на стойката за ключове над семейния бележник. Ключовете за джипа на Камерън висяха на връвта си точно където ги беше оставил преди няколко дни.

Тишината от другия край на линията му подсказа, че е пропуснал нещо.

— Извинявай, какво каза?

Чу леко разочарована въздишка. Това му върна някои спомени, но побърза да ги прогони.

— Казах, че ти благодаря за разбирането относно изпитите на Зандър и необходимостта да си е повече време у дома. — Джаки млъкна за миг. — Знам, че ще ти липсва.

— Така е.

— И ти ще му липсваш.

— Наистина ли?

— Разбира се. Ти си му баща.

Нейтън усети как по телефона помежду им припламва искрица топлина и за миг си спомни какво беше обичал някога у златокосото момиче от съседната ферма.

— Времето, прекарано с него, е най-хубавото през цялата година. Наистина е чудесен младеж, трябва да се гордееш с него.

— Ти също, Нейтън.

Той чу размърдване и видя сина им в коридора. Махна му да се приближи.

— Зандър е тук. Ще ти го дам. Честита Коледа, Джаки.

Зяпнал от изненада, Зандър взе слушалката, а Нейтън се почувства едновременно малко по-добре и малко виновен. Трябваше да се опита да оправи нещата още преди години.

Докато се обръщаше, погледът му отново се спря на стойката с ключовете. Той се протегна и взе тези на Камерън. Тръгна по коридора, като през цялото време прекарваше връвта през пръстите си. По нея все още имаше малко червен прах и Нейтън не можеше да прогони спомена как ги видя захвърлени на предната седалка на джипа на Кам в онзи ужасен ден, в който го намериха. Не бяха захвърлени, прошепна един глас в главата му. Връвта беше внимателно навита. Никога не беше виждал брат си да я навива така.

Мислите му бяха прекъснати от радостните писъци на Софи и Ло, които изскочиха от дневната и побягнаха покрай него. Илзе ги последва с усмивка на лице и с торба, пълна с разкъсани опаковки. Нейтън прибра ключовете в джоба си и се усмихна в отговор. Лиз излезе от стаята и той с облекчение забеляза, че майка му изглежда по-добре, отколкото предишния ден. Тя се отправи към кухнята и пътьом го стисна за ръката. Като че ли му беше простила.

— По-добре да се заема с обяда. Дадох на туристите почивен ден, така че се чувствай поканен да помогнеш. — Лиз се обърна и се провикна: — Софи!

— Да? — изкрещя в отговор внучката ѝ.

— Би ли отишла да кажеш на Саймън и Кейти, че обядът е в дванайсет?

— Добре. — Последва ново трополене на крака. Софи се появи и се спря за миг. — Може ли да сложа сметаната на сладкиша?

— Не! Искам аз да я сложа! — провикна се Ло.

— И двете ще слагате — завъртя очи Лиз. — Освен това още не сме стигнали до него.

Тя продължи към кухнята, а Софи побягна навън. Настъпи тишина, след което дъските на верандата изскърцаха отново. Момичето се появи на вратата и по физиономията му Нейтън разбра, че нещо не е наред.

— Няма го. — Звучеше объркано то.

Хари застана до Нейтън.

— Кое го няма? — попита той.

— Джипа на работниците.

— Тръгнали ли са си?

— Караваната е още там. Но джипа им го няма!

Хари се намръщи и двамата с Нейтън излязоха навън. Очуканата таратайка на работниците — техният личен автомобил, с който ходеха до града — вече не беше там. Снощи беше паркиран тук, както и всяка друга вечер, точно до караваната. Сега на негово място имаше гола земя. Софи прибяга до него и протегна ръце.

— Виждате ли? — провикна се тя. — Казах ви.

Вратата на караваната се отвори и Саймън надникна през нея. Остана изненадан да види Нейтън, Хари и момичетата да го гледат ококорено. Нейт видя през рамо, че Илзе и Бъб излязоха на верандата, за да проверят какво става.

Саймън примигна на слънчевата светлина. Като че ли сега се събуждаше.

— Кейти в къщата ли е? — попита той.

Отне му известно време, докато осъзнае какво гледат всички. Той също ококори очи и веднага се разсъни.

— Къде е проклетият джип?

Излезе навън и пътьом си вдигна шортите. Застана на празното място и го обиколи първо от едната, а после и от другата страна. Джипът не се появи по магически начин.

— Къде стояха ключовете, приятелю? — попита го Хари.

Саймън спря да се върти в кръг и се стрелна обратно в караваната. Излезе отново и този път изглеждаше още по-учуден, ако това въобще беше възможно.

— Бяха в шкафа, но вече ги няма!

Той прибяга пак до празното място.

— Вътре няма ли някаква следа от Кейти? — побърза да попита Хари, преди Саймън да започне да обикаля отново.

— Не! Нея също я няма! Както и сака ѝ! — Туристът спря на място и се вторачи в тях. — Чакайте. Кейти е взела джипа ми?

— Бих казал, приятелю, че така изглежда.

— Но… защо? — Саймън се ококори и след миг, с бързина, която изненада Нейтън, се намръщи. — Това беше моят джип. Как е могла да ми го причини?

Нейт си прочисти гърлото.

— Тя ми спомена, че искала да се преместите — каза той с неутрален глас.

— Е, и какво от това? Не може тя да взема решенията, нали? — Очите на Саймън проблеснаха и той отново започна да обикаля празното пространство. — Мамка му! Мамка му! Не мога да повярвам.

— Не я ли чу да тръгва? — попита Хари, който явно малко се забавляваше със ситуацията.

— Пия хапчета за сън — сопна му се в отговор Саймън. — Напоследък съм много стресиран. Мамка му! — продължи да крачи. — Никой от вас ли не я чу да си тръгва?

Нейтън се възпротиви на желанието си да погледне Илзе. Сега като го спомена, като че ли чу боботенето на двигател по някое време през нощта. Беше задрямал и сънуваше, че е генераторът. Когато си отвори очите, погледна Илзе, която спеше до него, и веднага забрави.

Продължи да гледа крачещия нервно Саймън, който си мърмореше нещо под носа — сякаш ругаеше „тъпа кучка“ — и се зарадва, че Кейти го беше зарязала под прикритието на мрака. Тя заслужаваше нещо по-добро и макар че нямаше да ѝ е лесно, това беше някакво начало.

— Как да се махна от тази лайняна дупка без автомобил? — почти пищеше Саймън.

Нейтън чу на верандата Бъб, който не успя да потисне смеха си.

Хари срещна погледа на Нейт и каменната му физиономия почти трепна в усмивка.

— Утре мога да те закарам в града, приятелю — предложи любезно Хари.

— И какво да правя после, мамка му? — сопна му се Саймън.

— Не знам. Смятам, че ще можеш да си намериш някаква работа там.

Туристът ги изгледа още веднъж и хвърли за последно поглед на празното място. След това се обърна, влезе в празната каравана, в която до вчера живееше с приятелката си, и затръшна силно вратата.

Нейтън все още чуваше Бъб да се смее, когато брат му влезе с Илзе и момичетата обратно в къщата. Двамата с Хари си размениха развеселени погледи.

— В този ред на мисли — каза възрастният мъж и тръгна след тях, — ще влизаме ли?

Нейтън усети тежестта на ключовете на Камерън в джоба си.

— Хари. — Усмивката му се стопи. — На джипа на Илзе му няма нищо.

Възрастният мъж се обърна към него.

— Така ли?

— Според нея Кам го е повреждал, за да не може да разчита на него. — Нейтън гледаше внимателно лицето му. — И ти ли това си мислеше?

Хари мълча дълго, след което кимна.

— Да. Накрая започнах да се питам дали не е той. Малко неща могат да ме объркат, когато става дума за автомобили, но този проклет джип… — Той поклати глава.

— Според нея Камерън е правил и други неща.

— Какви? — попита възрастният мъж.

— Такива като татко — отвърна Нейтън. И зачака. — Не изглеждаш изненадан.

— Не е това. — Хари погледна към къщата. — Виж, Камерън беше умен мъж. Много по-умен от Карл, но ти го знаеш. Карл беше жестоко и агресивно копеле и не му пукаше дали другите го виждаха. Кам не беше такъв. Той искаше хората да го харесват и уважават. И успяваше, нали? Но под повърхността… — Той замлъкна и продължи да мълчи толкова дълго, та Нейт си помисли, че може и да не довърши изречението. — Започнах да се чудя дали Кам не прилича повече на баща ти, отколкото издава. Може би дори беше по-лош, защото беше умен. Можеше да се прикрива по-добре.

— Никога ли не си го виждал да прави нещо?

— Не, но ми се струваше, че съм виждал някои от признаците. Като тъжните рисунки на Ло. Историята за ръката на Софи ми се стори куца, но момичето се кълнеше, че точно това се е случило.

— Господи, Хари, трябвало е да направиш нещо!

— Хей. — Възрастният мъж вдигна мазолестия си пръст към него. — Ти не си си показвал носа тук от цяла година, приятелю. Не ми казвай какво е трябвало или не е трябвало да правя. Държах ключа за оръжейния шкаф под око, в случай че му хрумне нещо. Изпращах го далеч оттук, за да върши всякакви задачи, за които се сетех. Когато това не сработваше, спорех с него, както твоят проклет приятел Саймън е чул.

— Можел си да се обадиш в полицията.

— Ти също — отвърна неочаквано Хари и изгледа Нейтън с ясен поглед. — Можехте да се обадите толкова пъти, докато баща ти беше жив, ти, братята ти и майка ти. Бяхте достатъчно големи, за да вдигнете телефона и да се обадите на някого. Защо не го направихте?

Нейтън отвори уста да отговори, но бързо я затвори.

— Не знам — отвърна най-накрая той.

Само че знаеше, както призна пред себе си. Не се беше обадил на никого за помощ, защото просто не му беше хрумнало, че е възможно. Неизречените правила му бяха добре известни: не трябваше да казва на никого, не можеха да говорят за това дори помежду си. Но даже да се беше сетил да потърси помощ, какъв смисъл имаше да моли за нещо, което не съществуваше? Може и да не беше много начетен, но дълбоко в душата си знаеше едно: тук беше съвсем сам.

— Веднъж се обадих в полицията — каза Хари. Изражението му отново беше станало неразгадаемо. — Когато нещата между майка ти и баща ти станаха непоносими. Двамата с Кам бяхте в частното училище. Но можеш да питаш Бъб, сигурен съм, че си спомня. След това майка ти ме накара да обещая, че никога повече няма да го правя. Посещението на сержанта не сложи край на проблемите и не доведе до нищо хубаво.

— За мама?

— За Бъб.

Двамата се загледаха за доста дълго време в гробовете в другия край на двора.

— Знам, че Бъб не е лесен, когато започне да се държи странно — продължи Хари. — Но на него му беше още по-тежко, отколкото на теб и Кам, докато растяхте. Не го забравяй, става ли? Вие двамата не бяхте единствените, които имаха труден живот.

Нейтън помълча минута.

— Да, знам.

Хари погледна обратно към къщата и Нейтън проследи погледа му — Лиз стоеше пред кухненския прозорец. Тя се усмихваше и гледаше надолу, вероятно говореше с едно от момичетата. Докато Хари я наблюдаваше, чертите на лицето му се бяха отпуснали. За първи път в живота си Нейтън виждаше очите му толкова открити. И чак сега, след толкова време, се зачуди дали имаше нещо друго, освен земята и начина на живот, което го беше накарало да остане в имота толкова много години. Тогава Лиз се премести от прозореца и проблясъкът в очите на Хари изчезна толкова бързо, че Нейт си помисли, че може да си е въобразил всичко.

Горещият вятър зашумоля в клоните на евкалипта и двамата се обърнаха отново към гробовете.

— Говорих със Стив на погребението — каза Нейтън. — Според него Камерън наистина е нападнал Джена през онази нощ.

Хари просто кимна.

Нейтън отново почувства тежестта на ключовете в джоба си, остри и назъбени.

— Какво смяташ, че е искала да му каже по телефона, когато се е обадила?

— Не знам. Може да е всичко.

— Мислиш ли, че…

— Виж, ще ти кажа какво мисля, приятелю — прекъсна го възрастният мъж. — Понякога — независимо дали случайно, или не — нещата се нареждат от само себе си. И когато отидеш на правилното място, невинаги е от полза да задълбаваш в причините, отвели те там, нали се сещаш какво имам предвид? — Той погледна за последно към гробовете, докато вятърът вдигаше праха около тях. — Сега — обърна се към къщата Хари — какво ще кажеш да отидем при останалите?

Металът на ключовете като че ли захапа кожата на Нейтън.

Пликът на Илзе е бил изровен от динго.

Джена Мур не беше наоколо.

Връвта, която в момента беше развита, все още се намираше между пръстите му.

Джипът на Камерън стоеше самотен на алеята.

Нейтън поклати глава.

— Още не.

Глава 36

Джипът на Камерън още стоеше там, където Нейтън и Зандър го бяха оставили преди няколко дни.

Дъфи последва Нейтън, видимо развълнувана, че отново ще се качи в добре познатия ѝ автомобил. Нейтън седна на шофьорската седалка и усети как се беше оформила според тялото на брат му. Този път не беше дръпната прекалено напред. Нейтън извади ключовете от джоба си. Двигателят веднага запали, както винаги. Нейтън си помисли, че Камерън не е имал проблеми с джипа, за разлика от Илзе и занемарения ѝ автомобил. Изчака, докато климатикът заработи добре, после излезе и отиде до багажника под зоркия поглед на кучето.

Извади бутилките с вода, консервираната храна и хладилната чанта. Взе аптечката и прерови съдържанието ѝ. Провери дали няма найлонов плик в нея. Откачи резервните гуми и огледа джантите им. Джипът вече беше претърсен, при това два пъти, от полицията. „Но — помисли си Нейтън, докато работеше методично — те не знаеха какво търсят.“

Прокара ръце през стелките и под тях, за да провери дали нещо не е напъхано отдолу. Опипа плата на тавана и седалките за скрити шевове. Отвори кутията с инструменти, след което легна на земята и провери шасито с фенерче. Вдигна предния капак и потърси дали нещо не е залепено отстрани или отдолу.

Един час по-късно вече отваряше пакетите с храна и надничаше в бутилките с вода. След още трийсет минути си отвори една от бирите на Кам, седна на предната седалка и се наслади на хладния полъх на климатика в лицето си, докато хранеше Дъфи с бисквити от резервите на покойния му брат.

Нейтън огледа хаоса наоколо. Не беше намерил нищо. Ако пликът беше изровен от гроба на работника и скрит в този джип, то Нейтън не можеше да го намери. Освен това, ако с Камерън е имало и друг човек в автомобила, то той не беше оставил следи. Може би… Нейт отпи от бирата и се намръщи; беше топла като кафе. Може би изобщо не е имало какво да намира.

Продължаваше да седи на шофьорската седалка, да отпива от бирата и да мисли, когато чу стъпки и една фигура се появи пред прашния преден прозорец. Бъб.

— Чух двигателя. — Той седна на предната седалка. — Търсех те.

— Така ли? — Нейтън му предложи едно от петте останали кенчета.

— Едва ме нави. — Бъб взе бирата и погледна вътрешността на джипа. — Какво правиш тук.

— Честно казано, не знам.

— Аха. Както и да е… — Той отвори топлото кенче и отпи, без да трепне. — Слушай, приятелю, исках да ти се извиня.

Нейтън го погледна изненадано.

— Така ли?

— За Кели. Знам, че вината е моя, но искам да те уверя, че стана случайно. Трябва да ми повярваш. Сериозно ти казвам, не съм искал да се случи. Кели беше страхотно куче. Много се разстроих, когато чух как е умряла. Никога не бих ѝ сторил подобно нещо нарочно.

— Знам — отвърна Нейтън. Наистина го мислеше.

Бъб погледна кенчето в ръката си.

— Чувствам се ужасно. Не биваше да залагам капани с отрова, но не знаех, че ще ходиш в този район. Мислех, че съм прибрал всичките. Когато чух за Кели, исках да ти обясня, но Кам каза, че той ще го стори. Обеща ми, че ще оправи нещата. Но след като говорил с теб, ти много си се разгневил. Въпреки това си знаел, че било злополука, но тъй като си ти, сещаш се… — Бъб почука с пръст по главата си. — Било най-добре да те оставим да го преодолееш и да не повдигаме темата.

Нейтън отпи дълга и топла глътка от кенчето.

— Камерън не е говорил с мен.

— Не е ли? Е, да. Самият аз започнах да се чудя. След като ми каза всичко онова вчера, просто се паникьосах. Съжалявам, приятелю. Не знам какво да кажа. Направих нещо много глупаво и се чувствам ужасно оттогава. Трябваше да дойда да поговоря с теб, вместо да се доверявам на проклетия Кам.

„Илзе беше права“, помисли си Нейтън. Независимо дали щеше да прости на брат си, или не, Кели нямаше да се върне.

— Благодаря, че ми каза, Бъб — въздъхна Нейт. — Слушай, аз съм този, който трябва да ти се извини. Трябваше да ти се извиня преди много години, но наистина съжалявам, приятелю, че не правех повече, за да ти помогна с татко…

— Не, за бога, Нейтън, вината не е твоя. Ти се опитваше. Дори Кам, ако трябва да съм честен.

— Въпреки това трябваше да…

— Какво? Какво можехте да направите с човек като него? — Бъб вдигна поглед. — Както и да е, за вас също беше много трудно.

— Не беше. Не много — отвърна Нейтън. — С Кам се подкрепяхме.

Двамата постояха така известно време, като пиеха от бирата и се взираха навън през предното стъкло. То беше толкова прашно, че трудно се виждаше нещо през него.

— Не ми харесва да живея тук — наруши тишината Бъб. — Това място ми напомня прекалено много за някои неща. Затова ловях онези динго. Опитвах се да събера пари, за да отида в Дълстървил, след като Кам не искаше да ми помогне. Затова съм такъв кретен, когато стане въпрос за имота. — Той въздъхна. — Нищо лично, приятелю, но мисълта да остана тук и да се подчинявам на още един от проклетите ми братя през следващите десет години направо ме побърква. Трябва да се махна.

— Да ловиш кенгура в Дълстървил?

— Да — размечта се Бъб. — Там ще е чудесно. Ще имам собствена къща, ще се запозная с нови хора. В Дълстървил има мацки, знаеш ли? Повече са, отколкото тук.

— Да. — Нейтън се усмихна на брат си. — Чувал съм.

— Когато Кам умря, мислех, че това е моят шанс да го направя. А дори и да не можех да се преместя, тогава може би нямаше да е толкова лошо да управлявам това място. Щях да направя някои промени, но тогава… — Бъб счупи пръстена на кенчето си. — Беше повече от очевидно, че никой не вярваше, че ще се справя. Всички се надяват ти да се върнеш, за да помогнеш на Илзе, и това ме вбесява.

Нейтън се намръщи.

— Не мисля, че искат това. Илзе ще наеме управител или нещо подобно.

— Приятелю — отвърна Бъб, — те точно това искат. Чух Хари да го казва, както и мама. Илзе също, предполагам. Само чакат да им кажеш, че си заинтересован.

— Наистина ли? Никой нищо не ми е споменавал.

— Знам, мълчат, защото се насират в гащите от страх да не те притиснат прекалено много след, сещаш се, случилото се с Кам. Заради това, че може да си малко…

— Какъв?

— Какъвто ти казах. — Бъб пак почука главата си с пръст.

— Не съм такъв. — Нейтън изведнъж огледа претърсения джип. — Невинаги. Както и да е, та аз едва успявам да управлявам своята ферма.

— Да, защото не става за нищо. Никой не може да направи пари от твоето място. Хари го повтаря през цялото време. Дори Кам го е казвал. Ако не беше толкова способен, вече да си фалирал.

Нейтън не проговори доста дълго време. Той си взе друга бира. Тази беше малко по-хладка благодарение на климатика — леко над стайната температура.

— Ами ти? — попита най-накрая.

— Нейт, аз не искам да управлявам имота. Не ми се занимава с толкова много бумащина. Не ме разбирай погрешно, нямам нищо против да ме помолят да го направя, това щеше да е много любезно от тяхна страна, но вече няма значение. Просто искам да получа малко пари в брой и да замина за Дълстървил.

— Кенгура и мацки, а?

— Точно така, приятелю. Точно така.

Нейтън се усмихна.

— Е, хубаво е човек да има мечта.

— Да. Значи ще говориш с Илзе за мен? Ще я попиташ дали ще купи моя дял? Поне частично?

— Сам можеш да говориш с нея. Тя иска да знае какво мислиш.

— Да, така е. Когато обаче минах покрай дневната около три часа сутринта, ми се стори, че спалният ти чувал не се използва много. — Бъб изгледа косо Нейтън и му се ухили. — Затова смятам, че ти знаеш как да говориш с Илзе по-добре от мен.

Нейт потисна усмивката си и не каза нищо.

— Или пък ти можеш да купиш дяла ми? — попита Бъб. — Малко по малко. В началото няма да ми трябват много пари. А ти ще успееш, ако се размърдаш и най-накрая решиш какво искаш.

Нейтън погледна през прашния прозорец. Едва различаваше какво има отвън.

— Да — отвърна той. — Може би. Виж, във всеки случай ще измислим нещо за теб.

— Това е чудесно. Благодаря, приятелю. — Бъб извърна поглед. — Между другото, съжалявам и задето ти размазах физиономията.

— Не се тревожи. Ти добре ли си?

— Да — засмя се брат му. — Дори не ме одраска. А бях пиян като чук.

— Радвам се да го чуя.

— Та… всичко между двама ни наред ли е?

— Да, наред е.

— Чудесно. Благодаря, приятелю. — Бъб отвори вратата, за да слезе от джипа. — Ще се връщам вътре. Ти приключи ли тук?

Нейтън огледа вътрешността на автомобила. Не видя нищо особено.

— Да. — Той също отвори вратата. — Приключих.

Глава 37

— Не мога да се справя.

— Свири се така.

Нейтън премести ръката на Софи на грифа на китарата и намести пръста ѝ на струната. Тя се опита отново и изсвири акорда — беше малко нехармоничен, но доста по-верен. Беше си свалила превръзката и я беше оставила до себе си на верандата. Каза, че Стив ѝ разрешил да я сваля за няколко часа на ден, затова се възползваше максимално от това. Нейтън се размърда и усети по гърба си топлината на късното сутрешно слънце, докато отново наместваше ръката ѝ на струните.

— Опитай пак. Да, този път беше по-добре.

Видя Ло да се намръщва на звука, но детето не каза нищо и отново се съсредоточи върху рисунката си. От приятния аромат, който се носеше от кухнята, беше ясно, че приготвянето на обяда върви добре. Нейтън чуваше Лиз да трака с тенджерите и тиганите. Двамата с Бъб бяха отишли да помогнат, но двайсет минути по-късно ядосаната им майка ги изгони, защото само ѝ се пречкали. Брат му нямаше нищо против, даже се зарадва. Беше получил нова бухалка за крикет за Коледа и убеди Хари да му хвърля топка отстрани до къщата. Нейтън не ги виждаше от мястото си, но чуваше от време на време ударите и радостните им викове.

Комарникът се затвори и Зандър излезе със сгънат лист хартия в ръка. Седна до Нейтън.

— Много добре звучи, Софи.

— Благодаря. — Тя се усмихна и се съсредоточи върху струните. Изглеждаше различно — не само заради превръзката, но и като че ли черният облак, който беше надвиснал над нея, се беше разсеял след погребението.

— Заповядай. — Зандър подаде листа на баща си. — Не е точно коледен подарък, но исках да ти го дам.

— Какво е това? — Нейтън разгъна листа. На него беше написана поредица от дати.

— Тук са учебните дни и седмиците, в които ще имам изпити през следващата година — посочи Зандър. — А това са всички потенциални почивни дни — ето тук и тук. Тук също. Така че можем да планираме нещо.

— О! — Нейтън погледна към листа. Думите и цифрите се замъглиха пред очите му. — Благодаря, приятелче. Но най-добре ще е да останеш в Бризбейн и да се съсредоточиш повече над уроците. — Усмихна му се. — Кой знае? Ако оценките ти са достатъчно добри, можеш да последваш Мартин в света на заслепяващите метални сгради.

— Да бе, как не! — ухили се в отговор Зандър. — Виж, навярно ще се наложи да си остана вкъщи почти през цялата година, затова трябва ти да ми идваш на гости в Бризбейн.

Нейтън се поколеба.

— Идеята беше на мама — побърза да обясни младежът, прочел мислите му.

— Наистина ли?

— Да. Мога да я попитам дали ще позволи да останеш у нас. Мартин построи къща за гости в градината.

— Сериозно?

— Е, той я проектира и после плати на други хора да я построят — засмя се Зандър. — Практическата част не му се удава толкова, колкото на теб. Така или иначе наистина трябва да дойдеш. Много ще се радвам.

— Да. Е, благодаря. И аз много ще се радвам.

— Чудесно. — Синът му стана. — Ако ти трябва помощ да натоварим джипа, само ме извикай.

— Много бързаш. Тръгваме чак утре.

— Знам — усмихна се младежът. — Просто не искам да си изпусна полета. По някаква причина Нова година в Бризбейн е по-интересна, отколкото тук.

Нейтън забеляза Илзе на прозореца в кабинета си. Тя му помаха.

— Трудно ми е да го повярвам.

— А трябва — отвърна Зандър и затвори комарника след себе си.

Нейтън чу поредния удар на топката за крикет, когато се обърна отново към момичетата. Софи продължаваше да свири акордите си, а Ло беше навела глава над последната си рисунка.

— Искаш ли да се пробваш на китарата, Ло? — попита той.

— Имам работа.

Нейтън се премести, за да погледне рисунките ѝ. Беше ги пръснала на верандата, затиснати с камъни. Детето рисуваше едно и също — пак и пак, и пак. Всяка рисунка беше вариация на картината на баща ѝ.

— Опитваш се да нарисуваш гроба ли?

— Не мога да го пресъздам правилно.

— На мен ми изглежда, че се справяш много добре.

Ло го изгледа с поглед, който заявяваше, че художественото му мнение е със съмнителна стойност, но се виждаше, че е доволна. Нейтън също не се самозалъгваше, че е специалист. Рисунките бяха имитации на темата на Камерън и както можеше да се очаква, бяха детски, но и странно изразителни. Кам беше непохватен със сенките, но Ло беше успяла да улови ъгълчетата на светлината.

— Баща ти липсва ли ти? — попита той и двете деца се спогледаха.

— Мислиш ли, че татко се е изплашил, когато е останал съвсем сам на гроба? — отговори на въпроса с въпрос Ло.

— Не — излъга Нейтън и се замисли. — На него му харесваше да се разхожда в имота. — Не беше лъжа. — Но мисля, че някои неща в живота са му били много трудни.

Момичетата се замислиха над думите му.

— Не харесвам гроба на работника — намеси се Софи. — Страшен е.

— Не е задължително да го възприемаш така. Съществуват много глупави истории за работника. Но нито една не е истина.

— Откъде знаеш?

— Веднъж ходих до щатската библиотека и проверих.

Преди години, когато беше в Бризбейн, за да върне малкия Зандър при майка му, което се беше оказало изключително трудна задача, Нейтън прекара няколко часа в читалнята, защото си изпусна полета. Докато се мотаеше по улиците на града, изведнъж се озова пред библиотеката. Тогава внезапно го налегна нуждата да разбере повече за единствения човек, който беше по-самотен дори от него. Библиотекарката му помогна в търсенето и докато четеше старата вестникарска статия на приятната хладина, заобиколен от други посетители, изпита по-голямо смирение от всякога.

— Какво се е случило с онзи човек? — попита Софи.

— Казвал се е Уилям Карлайл и е живял в този имот със съпругата си и децата им. Две момчета. Мисля, че са били на седем и десет години.

— В тази къща ли са живели? — попита Ло.

— Не, тогава не е била построена още. Живели са на място, близо до сегашния гроб. Както и да е, един ден излезли да пояздят. Когато слезли от конете си, за да обядват или поради друга причина, забелязали, че наближава пясъчна буря.

— О, не! — възкликна Софи. — Мразя пясъчните бури!

— Аз също — съгласи се Нейтън.

Веднага си представи гледката как небето почервенява и заприличва на стена от прах. Бурите поглъщаха всичко по пътя си, изсмукваха кислорода и изпълваха въздуха с опасности. Те караха добитъка да побягва панически и намаляваха видимостта до нула.

— Знаете колко бързо се появяват — продължи той. — Затова работникът качил съпругата си и по-малкия им син на конете и им казал да тръгват към дома. По-големият му син обаче бил отишъл да се поразходи — в другия край на хребета или някъде другаде. Не се виждал никъде. Работникът отишъл да го търси, предполагам, че го е викал дори, а бурята приближавала все повече и повече.

Нейтън се замисли. Спомни си как обикаляше отчаяно във все по-големи кръгове с джипа, докато търсеше осемгодишния Зандър, как туптеше сърцето в ушите му и как единственото чувство, което изпитваше, беше страх — леден, всепоглъщащ страх. Моля те, нека е жив и здрав. Работникът е бил в по-лошо положение, сам на своя кон, на ръба на природен кошмар.

— Намерил ли е сина си? — попита Софи.

— Да, накрая го открил. — Нейтън се поколеба. — Но конят на момчето се бил паникьосал и го хвърлил от гърба си. То било добре, но животното избягало.

— Какво направил човекът?

— Вероятно е преценил, че един кон няма да надбяга бурята, ако го яздят двамата, защото дал своя кон на сина си.

Нейтън си представи как работникът е казал, заповядал е на детето си да тръгва без него. Обещал му е да намери другия кон и да го настигне. Казал го е, но е знаел, че не е истина.

— Момчето прибрало ли се е живо и здраво у дома? — попита Софи.

— Да.

— А работникът?

— Не. Навярно е знаел, че няма да успее.

— Колко тъжно!

— Да. И все пак… — Нейтън млъкна за миг. — Предпочитам да си мисля, че може би не е бил тъжен, когато е умирал. Знаел е, че децата му са живи и здрави.

— Направил го е, за да спаси семейството си — каза Софи.

— Точно така. — Нейт се обърна към Ло. — Знам, че на гроба е малко страшничко, но не трябва да се страхуваш от него.

Ло обмисли думите му. Най-накрая се наведе над него. Нейтън усети дъха ѝ върху лицето си и видя петънцата от боичките по кожата ѝ.

— Не бях изплашена от работника — прошепна детето. — Бях изплашена от татко.

— О! — Чичо ѝ я хвана за ръката.

— Той вече няма да се върне, нали?

— Не, няма, Ло. — Нейтън протегна ръце и детето го прегърна. Телцето му беше малко и топло. — Всичко ще е наред. Тук си в безопасност и всички те обичаме. — Той посочи рисунката ѝ. — Знаеш ли какво? Мисля, че си по-добра художничка от баща си.

Това му спечели малка усмивка.

— Не — отвърна детето с нещо, което подозрително много приличаше на фалшива скромност. — Картината на татко спечели награда.

— Това нищо не означава. Твоите са също толкова добри.

— Не, не са. Не бъди глупав.

— Истина е. — Нейтън стана. — Почакай малко.

Той влезе вътре и зрението му се размаза, докато очите му се настроят към светлината. От кухнята се носеше божествен аромат. През прозореца в коридора видя Бъб и Хари навън на тревата. Сега брат му хвърляше топката, а възрастният мъж замахваше с бухалката му. Вратата на кабинета на Илзе беше открехната и Нейтън се замисли дали да не влезе да я види. Да я поздрави. Да ѝ каже, че му е липсвала. Поколеба се, но продължи напред. Момичетата го чакаха.

Влезе в дневната и застана пред картината на Камерън. Протегна ръце и се почувства като престъпник, когато откачи рамката ѝ от стената. Беше изненадващо лека за нещо, което заемаше толкова много пространство в къщата. Изчака малко, но нищо не се случи. Призракът на Камерън не се появи от подземния свят, за да го предупреди какво го очаква, задето пипа творбата му.

Нейтън се ухили на себе си, докато носеше картината по коридора и гледаше цветовете на земята, небето и гроба. Осъзна, че похвалата му към Ло беше напълно заслужена. Нямаше нищо специално в тази картина. Нямаше живец в нея. Тя представляваше плоска и лишена от вдъхновение творба на мъж, който беше прекалено сляп, за да види всичките хубави неща в живота си.

Нейтън излезе на верандата, като затръшна комарника след себе си, и беше посрещнат от мълчаливо изумление. Ло буквално зяпна. Никой не каза нищо доста дълго време. Той осъзна, че дори ударите с бухалката за крикет вече не се чуваха.

— О, господи! — ахна Софи. — Какво си направил? — Въпреки ужаса очите ѝ проблеснаха от удоволствие от подобно зрелищно потъпкване на забраната.

— Да. — Нейтън кимна. — Докоснах картината.

— Много ще загазиш — прошепна едва чуто голямата му племенница.

Ло се беше разкикотила и бе покрила уста с ръка.

— Няма. Защото това е просто картина, Соф. Нищо повече. И да, вероятно е много хубава. Но въпросът ми е по-добра ли е от тази на Ло?

Момиченцето подскачаше от крак на крак едновременно развълнувано и изплашено.

— Добре — каза Нейтън. — Ло, вдигни най-добрата си рисунка. Нека ги сравним.

Детето се ухили и избра една.

— Софи, ти ще си съдията. Коя е по-добра?

Нейтън завъртя картината на Камерън в ръцете си. Вдигна я на височината на лицето си. В този миг целият му свят се завъртя. Смехът на Софи беше приглушен от туптенето в ушите му.

— Отсъждам, че тази на Ло е по-добра — каза момичето. — Десет от десет точки.

Гласът ѝ беше много далечен и когато Ло се зарадва, Нейтън имаше чувството, че е под вода. Опита се да кимне, но чувстваше главата си тежка и безформена. Осъзна, че момичетата го гледат.

— Съгласен съм — отвърна той с надебелял в устата си език.

Видя Ло да се усмихва, но само с периферното си зрение. Погледът му беше насочен в задната част на картината. Най-вече в залепеното там. То беше намачкано и потъмняло от финия червен прах, който се беше събрал в найлоновите му гънки. Усети как земята се разлюлява под краката му.

— Тук е много горещо, момичета — съумя да каже най-накрая. — Влезте вътре и пийнете малко вода.

— Добре. — Чу стъпките им и вратата да се затваря след тях.

Ръцете му трепереха, докато оставяше картината обърната на верандата. Найлоновият плик беше внимателно залепен в средата на рамката. Нейтън се зае да го отлепи, без да му пука дали ще повреди картината. Успя.

Под праха успя да види оцветените краища на банкнотите, надписа върху паспорт и няколко сгънати сертификата. Сърцето му като че ли прескочи и изведнъж в гърдите му се отвори празнина. Едва в този момент осъзна, че не беше очаквал да намери плика. Не и в действителност.

Не пипай картината.

Нейтън огледа пустия двор. От другата страна на къщата вече не се чуваха удари с бухалката за крикет. Не чуваше и радостните викове на Бъб.

Мамка му, не. Никой не трябва да пипа шедьовъра на Кам.

Бунгалото на Хари се извисяваше мрачно и самотно в далечината. Вратата му беше здраво затворена.

Не пипай картината. Нанесе достатъчно щети.

Стори му се, че къщата стърчи над него, затаила дъх. Не чуваше нито Лиз, нито Илзе. Прозорците на кухнята и кабинета бяха празни.

Мястото ѝ е на стената.

Той по-скоро усети, а не чу изскърцване и стъпки по дюшемето в коридора някъде зад себе си. Миг по-късно комарникът се отвори. Нейтън не помръдна. Не можеше да се насили да погледне.

Това е златно правило в тази къща.

Кой го беше предупредил?

Не пипай картината.

Всички. Всички го бяха предупредили.

Стъпките бяха по-близо до него.

— Опитах се да ти кажа — чу се един глас. — Но ти никога не слушаш, Нейтън.

Той се обърна.

Глава 38

— Опитах се да ти кажа.

Нейтън познаваше гласа също толкова добре, колкото своя собствен. Обърна се. На няколко крачки от него, с лице, отчасти забулено в сенките на верандата, стоеше майка му.

Погледът ѝ се стрелкаше между картината на земята и найлоновия плик в ръцете му. Погледна го. Погледът ѝ беше много по-ясен, отколкото през последните няколко дни.

— Това беше много мило от твоя страна. — Лиз говореше тихо. — Историята за работника, която разказа на момичетата. Чух те от кухнята.

Ръцете на Нейтън се вдървиха и той имаше чувството, че пликът ще се изплъзне измежду пръстите му.

— Историята е истинска. — Гласът му малко го предаде.

Лиз срещна погледа му.

— Искаш ли и аз да ти разкажа една история? И тя е истинска.

От коридора се чуха стъпките на момичетата. Майка му бързо пристъпи към него и взе плика от ръцете му.

— Не тук. Ела с мен, Нейтън.

Тя го стисна силно за ръката, подпря картината на къщата и прибра плика в джоба на престилката си.

На светлината от деня сянката на Лиз се беше смалила до малко черно петно под краката ѝ, докато прекосяваха двора. Вървяха към евкалипта. Спряха се под леко полюшващите се клони. Гробовете бяха пред тях.

Кръвта бучеше в ушите на Нейтън, докато оглеждаше земята. Стара пръст до прясна пръст. Имаше толкова много въпроси, че му беше трудно да избере с кой да започне.

— Излязох да пояздя — започна най-накрая Лиз. — След като Софи си нарани ръката и каза на всички, че конят ѝ я е хвърлил. Не можехме да позволим това да се повтори. Не и ако искаше да се състезава на надбягванията. Затова исках да изпробвам животното сама.

Нейтън изведнъж не искаше повече да слуша, но затвори очи и се насили. Тя му разказа: в деня, в който Камерън не се беше прибрал у дома, правила същото като всеки друг ден. Яздила. Това бил навик, който си създала по време на брака си. Когато се качвала на кон, била по-висока, по-бърза и поне за няколко часа никой не можел да я докосне.

През онзи ден се качила на коня на Софи. Той се нуждаел от тренировки, докато ръката на детето зарасне. Лиз яздила по-дълго от обикновено, за да провери дали има проблем с животното. Всичко изглеждало наред и конят реагирал добре на командите. Тя се замислила за ръката на внучката си и продължила да язди, като натоварила повече животното, за да усети какви грешки допуска. Вече била отишла по-далеч, отколкото възнамерявала, когато мисълта за първи път се появила в главата ѝ, черна и коварна.

— Нямаше проблем с коня — каза Лиз, а сенките, които евкалиптовите листа хвърляха, играеха върху лицето ѝ. — Не можех да разбера какво е станало. Нямаше никаква логика.

Нейтън се сети за джипа на Илзе, зарязан в гаража. И в неговите постоянни повреди нямаше никаква логика. Накрая обаче се оказа, че има.

— Затова просто продължих да яздя — каза майка му.

Лиз продължила напред, като с всеки следващ метър ставала все по-неспокойна. Спомнила си, че Софи била бледа и цялата треперела, докато стискала ранената си ръка. Детето плачело и казало, че е изплашено. Но нямало търпение да се качи на коня си в мига, в който му позволили да го стори. Всички му се радвали колко било смело. Софи не казала нито дума.

Стомахът на Лиз се свил по онзи добре познат начин, когато видяла мъжът да стои до гроба на работника. Тя забавила темпото. Зрението ѝ вече не било толкова добро и за миг, под заслепяващите лъчи на слънцето, се припознала.

Лиз спряла коня, за да погледа, след което се приближила. Разпознала паркирания джип и въздъхнала. Естествено, че мъжът не бил онзи, за когото го взела, нямало как да бъде. Това бил синът ѝ Камерън.

— Какво правеше? — попита Нейтън. Той беше отворил очи и се взираше в земята.

— Копаеше.

Камерън държал лопата в ръката си и я забивал в меката пръст. Лиз продължила напред с коня си, без да бърза. Синът ѝ се държал странно напоследък и дори сега в движенията му имало някаква трескава енергия, което я обезпокоило много. Тя слязла от коня и завързала юздите му за страничното огледало на джипа.

Тогава Камерън се изправил и вдигнал лопатата с две ръце. Металът проблеснал на слънцето и Лиз за пореден път си спомнила един друг човек. Имало нещо познато в погледа му. Не се зарадвал да я види.

Може ли малко вода за коня? Лиз отишла до багажника, където държал провизиите си.

Камерън махнал с ръка, вече насочил вниманието си в меката пръст в краката си. Лиз намерила една кофа и я напълнила с вода. Огледала се, докато конят ѝ пиел.

Какво правиш?

Той се навел.

Проверявам нещо.

Какво?

Защо проклетата ми жена е довела децата ми тук?

Лиз се поколебала.

Мислех, че ще ходиш до комуникационната кула.

Така е.

Бъб ще те чака.

Първо да приключа тук.

Камерън забил за пореден път лопатата в песъчливата пръст, след което спрял. Издал някакъв гърлен звук.

— Беше намерил нещо. — Гласът на Лиз едва се чуваше.

Звукът, който Камерън издал, не бил триумфален, а някак глух. Лиз изведнъж съжалила, че не е избрала друга посока. С облекчение видяла, че конят вече е утолил жаждата си. Върнала празната кофа обратно в багажника и когато се обърнала, видяла как синът ѝ се навежда и заравя ръце в пръстта. Когато се изправил отново, той държал найлонов плик, покрит с червен прах.

Какво е това?

Усмивката на Камерън накарала стомаха ѝ да се свие.

Заровено съкровище.

— Веднага разбрах какво е. — Лиз потри ръката си и Нейтън видя двете скорошни рани, причинени от рака на кожата, както и друг, по-стар белег, за който не говореха. Един от множеството такива белези. Всички имаха такива — Лиз, Нейтън, Бъб. Камерън също. Белези, които криеха и никога не показваха. — Веднага разбрах какво е намерил — каза тя. — Навремето и аз имах нещо подобно.

Имала стара метална кутия за бисквити, която държала скрита в средата на една конска хранилка, докато Карл не я намерил. Ударът, който ѝ нанесъл, пукнал лявото ѝ тъпанче и слухът ѝ така и не се възстановил оттогава. Но Лиз научила урока си и никога повече не опитала подобно нещо. Момчетата все още били малки, а тя се страхувала прекалено много от последствията.

Докато Лиз стояла пред гроба на работника и гледала средния си син, се зачудила колко по-страшно се е оказало в крайна сметка това, че не се опитала.

Не бива да го пипаш. Изненадала дори себе си, когато изрекла тези думи.

Камерън също се изненадал и погледът му станал груб.

Дори не знаеш какво е.

Знам, Камерън. Знам.

Значи ти е ясно, че няма нищо общо с теб.

Тогава синът ѝ се изправил в цял ръст. Подпрял лопатата на тялото си, а в ръце едва стискал дръжката. Тя се изплъзнала леко. Той не я вдигнал. Не заплашил майка си — нямал такова намерение — но докато стоял там, а слънцето се отразявало в метала на лопатата, Лиз знаела точно на кого ѝ напомня синът ѝ. Камерън вече не бил малкото ѝ момче. Или поне не бил само нейното момче. Той също така бил син на баща си.

И тогава разбрала — както винаги беше знаела дълбоко в себе си — какво се била опитвала да ѝ каже Илзе. И за какво се бил тревожил толкова много Хари. И защо рисунките на Ло били толкова тъжни. И защо ръката на Софи била превързана. И защо всичко това щяло да се повтори. И дори да стане по-лошо.

Лиз потръпнала неволно, когато Камерън минал покрай нея на път към джипа си. Той хвърлил лопатата в багажника и затворил вратата, преди да хвърли плика през предния прозорец на седалката. Конят ѝ се изнервил и дръпнал юздите, които били завързани за страничното огледало. Лиз му прошепнала нещо, за да го успокои.

Трябва да тръгвам. — Камерън не я погледнал. — Имам работа за вършене.

При кулата ли отиваш? — Гласът на Лиз звучал странно дори в собствените ѝ уши.

Синът ѝ се върнал до гроба и започнал да рита пръстта обратно в дупката.

Така смятах, но… — Гневът му бил силен като жегата. — Може първо да се отбия до вкъщи. Да поговоря с Илзе.

Камерън. Моля те. — Страхът я връхлитал като наводнение. — Момичетата са у дома.

Той не казал нищо, но най-накрая я погледнал: Е, и? Може би те също трябва да го чуят.

Тонът му и слънцето, което печало в очите на Лиз, я накарали да се върне трийсет години назад и тя веднага се сетила какво се случва, когато такива мъже се приберат у дома.

Лиз усетила как ръката ѝ се протяга, преди да осъзнае за какво. Тя направила изчисленията в главата си, без дори да го съзнава. Изчисления, които се бяха превърнали в неизменна част от нея преди толкова много години. Да се съпротивлява или да се скрие. Синът ѝ бил на пет метра от нея, може би на шест. И гледал надолу, бил разсеян, ритал пръстта, за да прикрие дупката, която бил изкопал.

Трябвало ѝ само толкова време, колкото да си поеме въздух: тя седнала на шофьорското място. Още едно поемане на въздух: завъртяла ключа.

Камерън вдигнал поглед, но кракът ѝ вече бил на педала за газта. Тя свалила прозореца и развързала юздите от страничния прозорец. Конят я последвал послушно, когато потеглила. Не карала прекалено бързо. Нямало нужда, защото един бягащ кон лесно можел да надбяга човек.

— Камерън обаче се опита. — Гласът ѝ беше изпълнен с ужас. — Наистина се опита.

Той крещял след нея през цялото време. Накрая разбрал какво се случва и знаел какво означава това. Лиз дала всичко от себе си, за да не настъпи педала на газта до долу и да се избави от ужасните викове. Вместо това продължила със същата скорост, опитвала се да не слуша и гледала право напред. Малко по-късно, когато най-накрая намалила и погледнала в огледалото, наоколо нямало никой. Тя останала съвсем сама.

Глава 39

Нейтън се взира дълго в гробовете, преди да проговори.

— Джипът на Камерън не е бил на скалите в четвъртък сутринта.

Лиз се изненада.

— Ти си знаел?

— Мислех, че някой го е преместил. Или че полудявам. Не бях сигурен кое от двете.

— Направих грешка — каза Лиз. — Скрих го далеч от пътя, близо до дома ни. Същата вечер обаче осъзнах, че е прекалено далеч. Той няма как да извърви това разстояние. Когато намереха джипа, щяха да разберат, че се е случило нещо друго.

— Затова си го преместила?

Тя кимна.

— На следващия ден. Излязох рано, хванах коня отново за юздите и отидох на скалите. Мислех, че човек като Камерън е способен на подобно нещо. Да извърви десет километра.

— Всъщност са девет.

Лиз не оспори твърдението му.

— Просто не исках да намерят джипа прекалено бързо.

Нейтън не каза нищо. Не искаше да мисли за това.

— Не знаех какво да правя с документите на Илзе — продължи майка му. — Исках да ѝ ги върна, но не можех да измисля как. Момичетата постоянно са наоколо — в стаята ми, в конюшнята. След това Зандър започна да претърсва навесите. — Тя поклати глава. — Но всички знаят, че не трябва да пипат проклетата картина.

Нейтън се загледа в имота. В паркирания на алеята джип на Камерън и в къщата, в която бяха израснали.

— Подозирах, че в смъртта на Кам има нещо особено — каза той. — За известно време даже смятах, че Джена Мур има нещо общо — продължи след малко, но пак млъкна. Слънцето наближаваше своя апогей в небето, а хоризонтът представляваше просто линия в далечината. — Чудя се какво е искала от него.

Когато Лиз не му отговори, Нейтън вдигна поглед.

— Какво?

Тя се поколеба, после бръкна в джоба си.

— Каролин от пощата ни донесе писмото вчера. Мислела, че може да мине време, докато отидем в града и го вземем.

Лиз подаде нещо на Нейтън и той завъртя леко намачканото писмо между пръстите си. В предната част на плика беше написано името на Камерън Брайт. Нямаше адрес на изпращач, но в горния десен ъгъл имаше британска марка. Пликът вече беше отворен и той извади съдържанието му. Листът беше сгънат на три и намачкан по краищата, сякаш бе отварян и четен няколко пъти. Нейтън си пое дълбоко въздух и зачете.

Камерън — започваше писмото. Не познаваше почерка, но той беше красив и стегнат. — Моля те, прочети това писмо до края. Наясно съм, че може дори да не ме помниш, Камерън, но искам да ти кажа едно:

Прощавам ти.

Ти самият може да не искаш опрощението ми или пък мислиш, че деянието ти не се нуждае от такова. Надявам се обаче да не е така. Независимо от нещата, в които се опитваш да се убедиш, и от заплахите, които баща ти отправи от твое име, когато ме хвана сама, двамата с теб знаем какво се случи през онази нощ. Знаеш какво направи, знам го и аз.

Някога се надявах, че ще живееш живота си със същото чувство на разкаяние и срам като мен. Но това вече не е важно за мен.

Години наред се чувствах виновна за нещо, за което вината не беше моя, и ти дадох власт над мен, каквато не заслужаваш. С подкрепата на моя терапевт и любовта на прекрасното ми семейство с гордост заявявам, че вече няма да позволявам това.

В много отношения успях да си създам един щастлив живот. Пожелавам ти същото, Камерън. Онези, които изпитват дълбока болка, я причиняват и на другите, и се надявам, за твое добро и за доброто на хората около теб, да си намерил някакъв мир.

Джена Мур

Нейтън прочете писмото три пъти, след което го сгъна отново. Върна го на Лиз.

— Какво ще правиш с него? — попита той.

— Предполагам, че ще го покажа на Глен.

— Това не те извинява, нали знаеш? — Гласът му звучеше грубо дори в неговите уши. — Това не прави стореното от теб правилно.

— Знам.

— Видях как изглеждаше Камерън накрая, когато Стив го качи в линейката. Видях всички последствия. — Нейтън забеляза, че майка му потръпна при тези думи, но продължи. Тя трябваше да чуе всичко. — Смъртта му не е била лека. Трябва да знаеш това. Страдал е, и то много.

Лиз не отговори и той осъзна, че плаче. Не помръдна. Накрая майка му си пое дълбоко въздух.

— Не те моля да ми простиш…

— Добре.

Лиз застина за дълго.

— Нейтън, бях на осемнайсет, когато напуснах дома си — каза най-накрая тя. — Когато го направих, си обещах нещата да са различни.

И му разказа: отпътувала на север, а после на запад. Ходила където поискала, и се чувствала свободна за първи път в живота си. Спряла се в Баламара, защото пътят свършвал и започвал в пустинята. Само след няколко дни си намерила работа в пощата и за първи път печелела сама парите си. Работата била приятна, а местните — дружелюбни. Винаги имали време да ѝ се усмихнат и да поговорят с нея и когато Карл Брайт ѝ се усмихнал и настоял да я почерпи питие, тя се съгласила.

— За известно време всичко беше чудесно. Той беше много забавен, независимо дали ти се вярва, или не, а и беше много красив. Също така беше мил с мен. За известно време животът ми наистина беше различен. — Лиз се намръщи. — Тогава се оженихме и нещата започнаха да се променят. Един ден осъзнах, че животът ми вече не е толкова различен. Баща ти ми каза, че той също е имал труден живот, когато е бил млад, а и двамата искахме нещо по-добро. Само че не беше такова. Беше същото, каквото оставих зад себе си. Толкова много се разочаровах, Нейтън, и просто се изморих. Бях изминала целия този път, за да свърша на абсолютно същото място. Не разполагах с енергията да се боря. Какъв беше смисълът?

Тя поклати глава.

— После забременях и си казах, че каквото и да става между мен и него, няма да позволя да се случи с вас, децата. — Лиз си избърса очите. Не можеше да погледне сина си. — Дадох всичко от себе си, Нейтън. Моля те да ми повярваш. Правех планове, обмислях ги всеки ден. Но бях много изплашена, самотна и се чувствах хваната в капан. Много съжалявам. Това не беше достатъчно, знам, въобще не беше. Но само това успях да направя.

Майка му мълча дълго.

— И тогава баща ти катастрофира. Мисля, че това спаси живота ми. Може би и този на Бъб.

Изведнъж Нейтън се върна отново в онази гореща непрогледна нощ, в която видя тялото на Карл Брайт заклещено между тавана и волана. Спомни си какво беше казал лекарят.

Смъртта не е настъпила бързо.

Лиз се качи в линейката с вкаменено лице и кръв, която се съсирваше около раната ѝ. Тогава Нейтън си мислеше, че е заради шока. Или пък — премина му през ума една зловеща мисъл — може би се е дължало на нещо друго. Той погледна двата гроба в краката си и дълго не отдели поглед от тях. Изсъхнала и прясна пръст. „Може би — помисли си Нейт — втория път е по-лесно да прекрачиш границата.“

— Колко време…? — започна той, но не довърши. Колко време остана в безсъзнание след катастрофата? Колко време го остави така, преди да се обадиш за помощ?

Искаше да я попита, но не го направи, защото виждаше лицето на майка си и знаеше, че ще му каже истината.

Лиз го наблюдаваше много внимателно.

— Съжалявам за много неща — каза най-накрая тя. — Но въобще не съжалявам, че го няма.

Нейтън не я попита кого има предвид. Евкалиптът изшумоля и той усети песъчинките във въздуха и по кожата си. Комарникът се затръшна в далечината и двамата се обърнаха към къщата. Илзе вървеше към тях, засенчила очи.

— Търсят те по телефона, Нейтън — провикна се тя.

— Мен? — Гласът му звучеше странно, затова си прочисти гърлото.

— Глен се обажда. Каза, че си оставил съобщение на диспечера.

— А, да.

Но не помръдна. Тогава Лиз неочаквано се пресегна и го придърпа към себе си. Прегърна го и той усети нежните ръце върху гърба си и вдъхна познатия аромат на косата ѝ. В очите ѝ имаше сълзи.

— Не исках да те обременявам с всичко това — каза му тихо тя. — Направих го, защото сърцето ми казваше, че така е правилно. Но ти си добър човек, Нейтън. И трябва да направиш онова, което смяташ за правилно. — Лиз се отдръпна и го погледна. — Във всеки случай обаче трябва да се върнеш тук.

Тя го прегърна отново, после го пусна и се обърна към къщата.

— Бъб събира всички да играем на крикет в двора — каза Илзе и възрастната жена я дари с тъжна усмивка, докато минаваше край нея.

— Благодаря, сигурно ще се присъединя. Обядът скоро ще е готов.

Илзе я изпрати с поглед и се обърна към Нейтън. Забеляза изражението му и се намръщи.

— Всичко наред ли е? Глен чака.

— Да.

— Сигурен ли си?

Той обърна гръб на двата гроба и веднага се почувства малко по-добре.

— Да.

— Идвай тогава. — Илзе изчака Лиз да влезе в къщата и плъзна ръка в неговата. Дланта ѝ беше топла и суха, докато вървяха. — Слушай — започна тя, — Хари казваше, че ще дойде до твоя имот, за да ти помогне с подготовката преди наводненията, но… — Говореше много бързо. — Мислех си, че трябва да остане, за да се увери, че всичко тук е готово, затова мога да дойда аз и да ти помогна за няколко дни. Ако искаш.

Нейтън спря да върви и я погледна.

— За мен ще е огромно удоволствие.

— Сигурен ли си? Защото, ако наистина имаш нужда от помощта на Хари или Бъб…

— Не. За бога, не.

— Има ли много неща за вършене?

— Не.

— Но въпреки това трябва дойда?

— Определено.

— Добре. — Тя се усмихна. — Добре. Какво ще кажеш за четвъртък и петък следващата седмица?

— Май се пада Нова година.

— Да. — Тя отново му се усмихна. — Май да.

Стигнаха до верандата. Рисунките на Ло все още стояха там затиснати с камъни, а краищата им плющяха на вятъра. Картината на Камерън беше подпряна на парапета, където я беше оставила Лиз.

— О, господи, какво прави това тук? — учуди се Илзе, докато се качваше по стъпалата.

— Аз я извадих.

— О! — Тя взе картината и я вдигна. Цветовете вече бяха загубили част от яркостта си — покриваше ги лек слой прах. Това я накара да се намръщи за миг, но неочаквано си облиза палеца и избърса едно дълго петно от горния ъгъл. То се изтри, но след него остана размазаният ѝ отпечатък. Ъгълчето на устата ѝ се изкриви в лека усмивка. — Така е по-добре.

Илзе пусна картината обратно на земята и тя изтрака.

— Както и да е, ще се видим навън, след като приключиш телефонния си разговор.

— Илзе…

— Да?

— Просто… — Нейтън хвана ръката ѝ и допря върховете на пръстите си в нейните. — Щастлива ли си? Имам предвид сега?

Тя се намръщи, докато мислеше над въпроса му.

— Не знам — отвърна най-накрая. — Миналата седмица беше ужасна. Цялата година беше ужасна. Но ако ме питаш дали се чувствам по-добре от миналата седмица или от миналата година, то отговорът ми е „да“.

Двамата се спогледаха и накрая Илзе направи крачка към него и го целуна. Нейтън затвори очи и по тялото му се разля топлина, която нямаше нищо общо със слънцето. Той се усмихна.

— Сега, като се замисля за бъдещето — каза Илзе, когато се отдръпна от него, — мисля, че отново мога да бъда щастлива. А не съм се чувствала по този начин от много дълго време. Разбираш ли какво имам предвид?

— Да, разбирам.

Илзе отвори комарника и посочи към телефона с извадена слушалка.

— Ще се видим после.

Нейтън я изпрати с поглед, докато се скри от другата страна на къщата, и затвори вратата след себе си. Тръгна по тъмния коридор и вдигна слушалката.

— Ало? — каза той.

През прозореца се носеше врявата от играта на крикет, която беше в разгара си. Момичетата се редуваха да хвърлят топката, а Бъб им даваше инструкции какво да правят.

— Нейтън — чу гласа на Глен от другия край на линията. — Извинявай, приятелю, но се прибрах късно вчера и чак тогава получих съобщението ти. Проверихме опасенията ти, но се оказа, че тази жена Джена е в Бали от три седмици. Полетите и проверките на паспорта съвпадат. Обадих се в курорта, където е отседнала, и си поговорих с нея. Тя каза, че съжалява за случилото се с Камерън, приятелю. Очевидно просто е искала да му изпрати някакво писмо.

Зандър забеляза Нейтън през прозореца и му помаха, а Ло някак си успя да метне топка, която Бъб не можа да удари. Чичо ѝ падна на колене в престорено унижение, докато момичетата се радваха и високо се смееха. Бъб посочи Нейтън и му направи знак. Ела да ми помогнеш.

— Нейтън, приятелю? Там ли си още? — Гласът на Глен като че ли идваше от много далеч.

— Да.

— Има ли нещо друго, за което искаш да говорим?

— Извинявай — отвърна той. — Исках да…

Илзе се смееше, докато момичетата правеха победни обиколки.

Нейтън си пое дълбоко въздух.

— Знаеш ли какво, приятелю? Не, няма нищо.

— Сигурен ли си? От съобщението ти останах с впечатлението, че е спешно.

Сега Ло беше застанала на мястото за удари и изпитваше затруднения с бухалката, която беше почти толкова голяма, колкото нея. Хари ѝ хвърли топката отдолу, тя я удари и всички изръкопляскаха.

— Не, исках да ти кажа… — Нейтън млъкна. — Исках да ти кажа, че от сега нататък ще започна да идвам по-често в града. Няма да си търся неприятности, но ще ходя когато си искам. Затова кажи на когото трябва. Не ме интересува на кого му харесва или не, но ще идвам.

— Разбрано — отвърна Глен. — Не бих казал, че е било чак толкова спешно, но идеята никак не е лоша.

— Благодаря, Глен.

— Не се тревожи. — Ченгето се изкашля любезно. — Ако това е всичко…

Нейтън видя Лиз през прозореца. Тя стоеше отстрани, под сянката, където беше почти незабележима, и наблюдаваше семейството си. Изглеждаше спокойна. Хари даваше съвети на момичетата как да удрят с бухалката, а Бъб каза нещо на Зандър и той се разсмя. Илзе се усмихваше и косата ѝ блестеше на слънцето.

— Това е всичко — отвърна той.

— Честита Коледа тогава.

— Честита Коледа, Глен.

Нейтън затвори телефона, излезе от къщата и се присъедини към семейството си под ослепителните слънчеви лъчи.

Благодарности

За мен беше огромно удоволствие да напиша тази книга и съм много благодарна на хората, които ми помогнаха да накарам тази история да оживее.

За пореден път съм изключително признателна на невероятните си редактори Кейт Патерсън и Матилда Имла от „Пан Макмилън“, на Кристин Копраш и Ейми Ейнхорн от „Флатайрън Букс“ и Клеър Смит от „Литъл, Браун“. Много ви благодаря за полезните съвети, предложенията и окуражителните думи през цялото време.

Безкрайна благодарност и за чудесните ми агенти — Клеър Форстър от „Къртис Браун“, Австралия, Алис Лъчънс и Кейт Купър от „Къртис Браун“, Великобритания, Даниъл Лазар от „Райтърс Хаус“ и Джери Каладжиън от „Интелекчуъл Пропърти Груп“.

Нямаше да мога да напиша тази книга, ако не беше готовността на много хора да отделят от времето си, за да ми разкажат за своя живот.

Огромно благодаря на пенсионирания полицай от Бърдсвил Нийл Макшейн и съпругата му Сандра, които ме поканиха в дома си. Не всеки би се съгласил да вози една непозната цели 900 километра през пустошта и да отговаря на въпроси през целия път, затова извадих огромен късмет, че Нийл бе от малцината, готови да се отзоват. Такова пътуване се случва веднъж в живота и аз никога няма да го забравя.

За мен беше чест да прекарам известно време в Бърдсвил с аборигенския старейшина и рейнджър в националния парк „Мунга Тири“ Дон Роуландс и съпругата му Лин. Техните съвети и опит ми отвориха очите за много неща, за които не се бях замисляла дотогава, и съм искрено благодарна, че ги споделиха с мен.

Моите искрени благодарности и към Андрю Камерън, лекаря в Бърдсвил, за забавните моменти, вдъхновяващите разговори и пътуванията в района. Научих много нови неща и помощта му в проучванията за тази книга беше безценна.

Също така съм много благодарна на Дейвид Брук, който любезно ми сподели огромните си знания и опит в стопанисването на един голям имот и търпеливо отговори на дълга върволица въпроси за добитъка, радиото и всичко останало.

Искам да благодаря на фермерката Сю Къдмор, че ми разказа интересните си истории с телета, и на автора Еван Макхю, че ме запозна с приятелите и познатите си и сподели с мен собствените си преживявания в пустошта. Книгите му „Бърдсвил“ и „Ченге в пустошта“ (в съавторство с Нийл Макшейн) ми бяха много полезни в проучванията ми.

Благодаря на всички, които ми помагаха, докато пишех. Всички грешки и художествени отклонения са само мои.

И на последно място, но не и по значение, искам да благодаря на баща си Майк Харпър за идеята, която в крайна сметка се превърна в „Изгубеният“, и както винаги, на Хелън Харпър, Ели Харпър, Майкъл Харпър, Сюзън Давънпорт, Айви и Ейва Харпър и Питър и Анет Стракън.

И разбира се, най-големите благодарности са за прекрасния ми съпруг Питър Стракън и красивата ни дъщеря Шарлот Стракън. Вие ми давате много. Не бих могла да напиша никоя от книгите си без вас.

Бележки под линия

1

Измислен от авторката град. — Б.пр.

2

На австралийски жаргон името означава „бебчо“. — Б.р.

3

Главното съзвездие в Южното полукълбо, където се намира Австралия. — Б.р.

4

Решетка от метални пръти, поставена върху дупка, изкопана в пътя — достатъчно малка, за да заклещва краката на животните и така да ги плаши и възпира от прекосяване на пътя, и същевременно достатъчно голяма да пропуска автомобили. — Б.р.

5

EPIRB (Emergency Position Indicating Radio Beacon) — устройство за аварийна комуникация с центровете за търсене и спасяване чрез международната система COSPAS-SARSAT. — Б.пр.

6

Австралийската служба „Летящ доктор“ осигурява навременна медицинска помощ за хора в отдалечените райони на Австралия. — Б.пр.

7

Траен, изкуствено създаден белег на домашно животно, по който то се разпознавало. — Б.пр.

8

Препратка към стихотворението на Робърт Фрост „Пътят, по който не поех“. — Б.р.

Content

Джейн Харпър
Изгубеният

Пролог

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Благодарности

Бележки под линия