Гай Гавриел Кай

Отдавна отминала светлина

На Рекс Кай с обич

Неизменна подкрепа.

Доверен пръв читател.

Благодаря ти, братко!

Небесните сфери безкрайно отекват.

Но мигът е непобедим в паметта.

Завръща се посред нощ. Кои са онези с факли в ръце,

за да осветят ярко отдавна отминалото?

Чеслав Милош

Основни действащи лица

(Обикновено живеят в родния си град, а не непременно там, където се появяват за пръв път в текста.)

В Сереса

Джуданио Чера, наричан също Данио, понякога и Данино

Алвизо, негов братовчед, книжар в Сереса

Брунето Дузо, страж

Дук Лучино Конти, болен от инсулт

Ричи, изпълняващ задълженията на дук

Петронела, Дарио, Маурицио — съседи на Джуданио

В Мачера

Дук Аримано Риполи

Корина, негова съпруга

Адрия, тяхната най-млада дъщеря

В Акорси

Фолко Чино д’Акорси, владетел на Акорси, командир на наемници

Катерина Риполи д’Акорси, негова съпруга, сестра на дук Аримано от Мачера

Съратници на Фолко:

Алдо, негов братовчед и заместник

Джан

Копо Пералта

Леоне

Ванета, сестра на Фолко (починала)

В Ремиджо

Теобалдо Монтикола ди Ремиджо, владетел на Ремиджо, командир на наемници

Джиневра дела Вале, негова любовница, майка на неговите двама невръстни синове

Трусио, неговият най-възрастен син от покойната му съпруга

Джерардо Монтикола, брат на Теобалдо, канцлер на Ремиджо

Съратници на Монтикола:

Гаетан, негов заместник, родом от Фериер

Колучо, капитан в неговия отряд

В Авена

Гуарино Пезели, основател на прочутата школа там

Ерицио и Евардо Ричардиано, братя властващи в Авена

В Милазия

Граф Уберто от Милазия, наричан Звяра

Новаро, негов канцлер

Морани ди Росо, главен иконом в двореца

Опичино Валери, търговец

Ериджо, неговият най-възрастен син

Във Фирента

Пиеро Сарди, банкер, властващ във Фирента

Версано, неговият по-възрастен син

Антенами, неговият по-млад син

Ариберти Борифорте, военачалник

В Родиас

Върховен патриарх Скарсоне Сарди, племенник на Пиеро

В Бишо

Кардерио Сакети, обущар

Мина Сакети, негова леля

Леора, негова дъщеря

Карло Серана, участник в надбягването на Бишо

Други

Йелена, пътуваща лечителка

Брат Нардо Сарзерола, духовник

Горо Калмета, търговец в град Росо

Матео Меркати, прочут художник

Гурчу, халиф на ашарите, обсадили Сарантиум

Първа част

1.

Оставил зад себе си младостта мъж в просторна стая нощем. Има фенери и лампи, факли в скоби, красива маса, високи закрити прозорци, картини в сенките на стените. Не е сам. Въпреки това долавя как умът му се връща към времето, когато наистина е бил млад. Всички го правим. Ухание ни пренася там, глас, име, някой човек ни напомня за друг, когото сме познавали…

Събития се разгръщат в този момент, но има и забавяне, пролука в припряната върволица от влизащи и излизащи, а и миналото е по-близко през нощта.

Той умува над случка от времето, когато опознаваше света и мястото си в него. Не може да разкаже цялата история, а и не би го направил. Виждаме само откъслечно историята, дори да е нашата собствена. Тя бездруго не ни принадлежи изцяло — в памет, в записки, в чуто или прочетено. Можем да си върнем само част от миналото. Понякога и това стига…

Моряците казват, че дъждът тъгува за облака, докато пада в светлина или мрак към морето. Така и аз тъгувам за нея, докато падам през живота си през времето, през хаоса на нашите времена. Все още я сънувам понякога, но нищо не придава смисъл или значение на сънищата, само аз съм и онова, което искам да смятам за истина. Единствено копнеж.

Помня много добре онази есенна нощ. Твърде странно би било да не я помня, след като ме тласна по различен път от този, който си представях. Промени насоката на дните ми, както би казал Гуарино. Смъртта можеше да ме застигне лесно. И не би имало никаква посока. Виденията за ножове останаха задълго в ума ми след това. И за онзи на колана ми, и за използвания преди моя.

Дължа живота си на Морани ди Росо. Паля свещи, за да почета паметта му. Той беше добър човек, май е справедливо да се каже, че нямаше как да не е добър човек, щом беше сред приятелите на Гуарино. Морани беше главен иконом на двореца в Милазия. Той ме прие на служба по препоръка на Гуарино. И затова бях в двореца през нощта, когато граф Уберто, наричан също Звяра, бе убит от момичето.

Струва ми се необходимо да спомена, че станах ученик в школата на Гуарино не защото моят баща беше сред видните хора. Когато поканили Гуарино, най-изтъкнатия човек на нашето време според мен, да открие придворна школа в Авена, той поставил условие — нека му разрешат да приеме и няколко деца с по-обикновено потекло, ако са умни и показват заложби, за да ги образова редом със синовете и някои от дъщерите на благородниците.

Така приеха и мен. Баща ми беше шивач в Сереса. За мен не е срамно да кажа това. Знам какъв беше той, какъв бях аз и какъв съм сега. Забеляза ме духовникът в кварталното светилище до големия канал. И отсъди, че имам пъргав ум, добре развит и възпитан младеж съм, а ученето на писмената и смятането е лесно за мен.

Шивачите в Сереса (а и другаде) все пак имат някакво положение в обществото. Влизат в домовете и личните покои на величията, бъбрят си с тях при меренето на дрехите, научават нуждите им (не само за облеклото), понякога насочват тези нужди. В нашето време външността има значение. Допускам, че в повечето епохи е така.

Насърчен от духовника, баща ми спомена за мен пред един от своите покровители — член на Съвета на дванайсетте, после духовникът написа писмо на същия човек и… всичко се задвижи. Имам спомен за майка си в деня на тръгването — тя спаси жълто птиче от котката. Прогони котката, после се обърна и ме прегърна на сбогуване. Не знам дали е плакала. Ако е проронила сълзи, случило се е, след като потеглих.

Прекарах седем години при Гуарино в Авена. Сега там има негов бюст в двора на палата пред стаите, където се помещаваше школата. Закрита е от години. Гуарино го няма, баща ми (Джад да брани душата му) също го няма, както и мнозина други, които имаха значимо място в живота ми. Случва се, ако живееш достатъчно дълго.

В тази школа завърши и остана детството ми. Научих се да пиша изкусно, а не само правилно. Да говоря изтънчено с видни хора и да излагам ясно доводите си. Да боравя с оръжия и да се справям с новата форма на счетоводство. Да пея (не чак толкова изкусно, честно казано), да яздя коне и да се грижа за тях — това стана любимото ми занимание.

Научих се да говоря подобаващо с по-издигнатите от мен, с равните и с по-нисшестоящите — също, и то поне с престорена лекота. Чух част от историята на Батиара, чух и за събития в нашето време, за които обаче ни бе говорено предпазливо, защото някои неща се премълчаваха дори в школата. Накрая помагах с по-младите ученици. Изобщо не бързах да напусна това спокойно убежище.

Някои от нас се научиха да четат текстове на древните. Научихме за Сарантиум на изток — Града на градовете, какъв е бил преди хилядолетие, какъв е сега и как го застрашават ашарите, кланящи се на звездите. Слушахме истории за императори и колесници.

До голяма степен заради тези езици и разкази за миналото заедно с достъпа до конюшнята в двореца на Авена останах при учителя си по-дълго от повечето други. Както и заради обичта си към него.

Вече обмислях дали не бих могъл да стана търговец и подвързвач на книги у дома в Сереса, където този занаят беше във възход, но Гуарино каза, че подхождам за придворен, за да използвам и споделям онова, на което ме е научил. Смяташе и това за своя задача — да изпраща мъже и понякога жени в света, където да добият влияние, да насочват хората по пътища към по-добър живот във времена, когато насилници властваха и воюваха и в Батиара, и отвъд пределите ѝ.

Ще имаш предостатъчно време да подвързваш и продаваш книги по-късно, каза ми той… ако решиш, че все пак искаш да го правиш. Но първо заеми пост, на който ще можеш да дадеш част от онова, което ти бе дадено тук.

Той бе изпратил писмо на стар приятел и така Морани ди Росо и Милазия влязоха в живота ми. Морани ми предложи да служа в двореца там. В двореца на Звяра.

Понякога избираме сами, друг път избират вместо нас.

Неведнъж умувах какъв можеше да бъде моят живот, ако се бях върнал в Сереса, за да отворя свой книжарски дюкян или да стана съдружник във вече съществуващ. Братовчед ми Алвизо тъкмо бе отворил такъв дюкян до един от по-малките канали. Алвизо обаче не бе учил в знаменитата школа на Авена. Не бе получил този житейски дар. А дадените възможности носят и отговорности. Така ни учеха.

Затова отидох в Милазия. И преди, и сега лоши хора са властвали в някои от по-големите и по-малките градове-държави из Батиара, но не ми се вярва мнозина да оспорят твърдението, че Уберто от Милазия беше сред най-злите по онова време.

И тогава, и днес за мен беше интересно, че порочни хора могат да вземат властта, а поданиците да ги приемат и подкрепят, ако направят живота им малко по-мирен. Ако хамбарите са пълни и гражданите са сити. Ако войната не доведе и глада пред крепостните стени. Уберто бе запечатал свой враг в бъчва, за да провери ще зърне ли как душата му излиза при смъртта.

Щом е неизбежно мъже и жени да бъдат убивани, иска ни се това да се случва другаде. Такива сме си дори когато се молим. В тези времена, когато наемни войски кръстосват насам-натам по хълмове и речни долини, сражават се за наелия ги град-държава или плячкосват за себе си, а Върховните патриарси воюват срещу половината благородници и заговорничат с другата половина, някои откриха в сблъсъците на великите съблазнителни шансове да увеличат собствената си власт.

Села и градове биват опустошени от разярени гладни войници само за да бъдат изтърбушени отново след година. Настъпва глад, а с него и болести. Във времена на тежки заплахи на предводител, комуто стигат силите, а и вдъхва достатъчно страх да опази града си, позволяват какви ли не прояви на порочност и злодеяния между стените на двореца му.

Не беше тайна за никого. Уберто от Милазия се бе прочул със случките в покоите му нощем, когато го прихванеше. Говореше се за млади тела, изнасяни през по-малката порта на двореца в мрака, безжизнени и поругани. И все пак му служеха достойни мъже, които се помиряваха с нашия бог както можеха.

Жонгльорство на душата. Мълчаливото примирение се среща по-често от своята противоположност — съпротивата от гняв и нетърпимост. По света има вълци и в изящните палати, а не само в тъмните гори и пущинаците.

Хората отпращаха дъщерите си далеч от Милазия и околните стопанства през годините, когато Уберто проявяваше нрава си. Не успееха ли да му намерят достатъчно привлекателни момичета, водеха му и момчета.

Това се знаеше, както вече казах. Чувахме слухове и в Авена. Някои в школата с по-добро потекло от мен дори се шегуваха, че да им се водят жени (никой не пускаше шегички за момчетата, за да не рискува прекалено) е сред изкушенията на властта. Справедливо е да спомена, че не говореха за убийства, само за насладите на нощта. Или на повече от една нощ.

Доведените при Уберто никога не оставаха за повече от една нощ. Повечето му гости оцеляваха, прибираха се у дома, дори получаваха монети като отплата — защото момичетата трудно биха си намерили съпруг, а момчетата си носеха срама.

Но не всички напускаха живи двореца. Не всички.

Смъртта можеше да ме сполети първо в онази ветровита есенна нощ, ако Морани не ме бе изпратил да донеса вино по слугинската стълба, щом ни съобщиха, че момичето е дошло.

Когато водеха някого при графа нощем, самият Морани заставаше на пост пред покоите на Уберто. Той като че не искаше да обремени друга душа с този товар. Изглежда, постъпваше така от години.

През онова лято и есен предпочиташе да остана при него преди и след появата на момичето или момчето, но не и в миговете, когато те изкачваха стъпалата. Вече се бе случило три пъти. Тази нощ беше четвъртият път. Не вярвам в свещени числа, само разказвам историята си каквато я запомних.

С Морани беседвахме за мъдростта на миналото пред стаите на графа. Рецитирах поезия, ако той поискаше, докато зад вратата Уберто правеше каквото си бе наумил. Чувахме по нещо от време на време. Покруса се изписваше по лицето на Морани, струваше ми се, че виждах и други чувства. Почти винаги продължаваше разговора с мен — за философи, за идеите на самоограничението, за умението да си безразличен към колелото на съдбата. Пиеше от виното, което му донасях, но никога не прекаляваше.

Не можеше да ме опази да не науча какво се случва, само ме отстраняваше от съучастие във влизането на доведените. Е, да, искаше да остана при него после. Може би му тежеше да стои сам отпред. Или пък смяташе, че ми е потребно да опозная отчасти тъмната страна на света също като светлата. И оттогава ми е хрумвало понякога, че в някакъв смисъл тъкмо такова е състоянието на днешна Батиара — изкуство и философия редом със зверове.

Ако бях до него, когато момичето се е качило по стълбата между факлите, ако довелите я стражници бяха видели и мен там, няма и сянка на съмнение, че щяха да стоварят върху ми същата отговорност за онова, което последва.

Но те не ме видяха. Само Морани я чакаше, за да я приветства благо и да я въведе през вратата след внимателно претърсване за каквото и да е оръжие. Стражниците вече я бяха претърсили долу, но като главен иконом на двореца Морани беше задължен да направи същото пред онази врата.

Само че аз бях там. Видях я.

Вече се бях върнал с пълната манерка и стоях в сенките на задната стълба, където стражниците и момичето не ме виждаха, но аз можех да ги видя. Затова я познах.

Не ми се вярваше, че тя би си спомнила кой съм, ако ме бе зърнала, но аз се сетих веднага коя е. Не бе минало много време. И проумях в същия миг, че нещо не е наред.

Не направих нищо. Не казах нищо. Позволих да се случи.

Няма да е пресилено, ако стоварите върху мен вината за смъртта на Морани ди Росо. Аз му дължах много и изпитвах симпатия към него. Той беше сърдечен човек, имаше малки деца, а аз познах жената и оставих всичко да продължи така, че той да бъде екзекутиран и разчленен на площада скоро след това.

Често съм си мислил, че създаденият от бога свят поне в нашите времена не е милостив към добрите хора. Не знам какви изводи подсказва това за мен и за моя живот.

Трупаме грехове и вина, като просто вървим през дните си и избираме да направим или да не направим нещо. Накрая ще бъда съден и за неговата смърт. Както и за други.

Тя забеляза силуета на слуга в сенките на втората стълба. Държеше нещо, може би съд с вино. Той нямаше значение. Важно беше да изглежда неспокойна в очите на иконома, но не и толкова уплашена, че да я заподозре в нещо потайно. Помнеше и че трябва да бъде непохватна в хубавите дрехи, които бяха донесли от двореца за нея.

Обсъдиха това, когато планът се зароди, когато тя се съгласи да го изпълни, дори докато Фолко казваше натъртено, че е само хрумване, идея. Той не можеше да ѝ заповядва. Разбира се. Но беше достатъчно уверен, че може да успеят.

Тя му повярва. Не би я изпратил да намери смъртта си, не и заради Милазия. Нито заради нещо друго. Имаше шанс да избегне смъртта, докато постигаше каквото той искаше. Тя беше оръжие в неговите очи, а добрият предводител не похабява оръжия. Освен това беше негова племенница.

Отговори с „да“ без колебание. Не ѝ беше присъщо да се двоуми. Имаше много причини да се съгласи. Първо, Уберто от Милазия викаше при себе си деца и ги убиваше. Тя не беше мекушав човек, нямаше как да е в такова семейство, но възприемаше Уберто като… оскърбление. Още не бе убивала и нямаше как да не си спомни това сега. Не беше трудно да покаже на иконома, че е неспокойна. Защото така се чувстваше. Усмихна му се с треперещи устни. Имаше дарба на актриса, отчасти и затова беше полезна.

Икономът ѝ се представи благо. Претърси я за оръжия, както бяха сторили и стражниците. Те се забавляваха, ала той го направи с достойнство, но и усърдно.

— Как се казваш, момиче? — попита я.

Каза му името, което измислиха преди четири месеца, когато тя се премести в стопанството извън градските стени.

Мъжът и жената, получили пари да я представят за своя сродница, преместила се при тях след смъртта на своята майка, щяха да заминат тази вечер. Всъщност би трябвало вече да пътуват колкото може по-бързо в есенния мрак. Разчитаха на хаоса в двореца и града, който ще забави разследването и гонитбата — не би имало човек с власт и ясен разсъдък, който да даде такива нареждания.

В сделката бяха включени кон и каруца, които щяха да ги чакат, а и повече сребро, отколкото бяха виждали някога през тежкия си живот. Щяха да напуснат стопанството без почти никакви вещи, като оставят запалено огнище и дим от комина, за да не събудят подозрения. Изложиха се на голям риск, но и това се налага, ако искаш да постигнеш нещо повече. Капитаните на Фолко умееха да преценяват хората и бяха направили добър избор. Адрия желаеше късмет на двамата, но не отдели време да мисли за тях. Сполуката беше капризна, а за нея беше трудно да се уповава на вярата по какви ли не причини.

— Той е кротък тази вечер — рече икономът.

Нямаше как да знае дали ѝ каза истината, или само искаше да уталожи нейния явен страх. Тя кимна и промълви тихо:

— Това добре ли е, господарю?

Той въздъхна. Тя долавяше, че скърби за нея. Все едно беше, нали щеше да я вкара вътре при онзи?

Нямаше значение. Каквото и да се случеше — и да успееше в замисъла, заради който дойде тук, и да се провалеше в стаята зад вратата, над този човек — Ди Росо, вече тегнеше смъртна заплаха. Ако не се сепне още сега, докато я претърсва…

Не отгатна нищо. Може би жена щеше да забележи, но шансът беше малък, а и жена не би се появила тук.

Някакъв човек от Еспераня бе постъпил на служба при Фолко и имаше умения, за които се знаеше малко в Батиара. Тя се страхуваше, докато се подготвяше, след като в стопанството дойдоха с вестта, че е повикана… но със страха трябва да се справиш, не го оставяш да ти повелява. Фолко често повтаряше това пред всички. Не отричаш, че го чувстваш, а го овладяваш.

Тя беше по-възрастна от твърде младите момичета, които Уберто предпочиташе, вероятно и твърде висока, но красива жена, каквито не бяха останали много в Милазия и околностите ѝ. Нито веднъж не отиде на пазара, за да не се набива на очи, да не стане прекалено натрапчива примамка, но и не се криеше от хората в съседните стопанства, та непременно да има кой да подшушне на стражата в двореца за подходящото момиче срещу няколко монети. На това разчитаха. Обикновено можеше да се предвиди как постъпват хората, ако обмислиш всичко както трябва. Фолко повтаряше и това много често.

И все пак тя пожелаваше лоша смърт на мъжа, който бе казал на стражниците.

Можеше и да е жена, разбира се. Не ѝ се искаше да си го мисли, но откъде да знае? Хората тънеха в жестока нищета. Навсякъде тормозеха селяните, скубеха ги безмилостно с налози, за да бъдат занаятчиите и търговците в градовете по-доволни от своите господари… и съответно не толкова опасни. Дори Фолко правеше същото в Акорси. Още няколко монети в стопанството преди зимата можеха да донесат дърва за огрев, храна, да помогнат някому да оцелее заедно с децата си.

Всеки искаше нещо, което нямаше — понякога просто хляб или топлина. Гурчу, предводителят на ашарите от изтока, искаше да превземе Сарантиум, Града на градовете. А тя искаше повече свобода, отколкото светът беше склонен да предложи на една жена. Други пък искаха обич.

Фолко искаше Милазия. Това беше ход в дълга игра срещу отдавнашен враг, не го правеше заради самия Уберто.

Едва ли би успял да наложи властта си в града незабавно, но имаше някакъв шанс в бъркотията, която тя щеше да причини тази нощ. И самата заплаха Фолко да се разположи по-наблизо стигаше да лиши от спокойствие Теобалдо Монтикола, чийто град и земи се намираха на юг. А безразсъден насилник като Монтикола може и да допусне грешка, ако го лишиш от спокойствие.

Тя знаеше отдавна, че омразата между Фолко Чино д’Акорси и Монтикола ди Ремиджо има голямо значение в света или поне в тази негова част.

Нали заради нея беше тук тази нощ? В този дворец. Сама направи този избор. Втълпяваше си, че е така. И беше почти правдива.

— Когато е по-кротък, обикновено означава по-спокойна нощ — каза икономът в отговор на нейния въпрос. „По-спокойна…“, повтори тя мислено. — Бъди… сговорчива, но не и нетърпелива. Той харесва… на графа му допада да си мисли, че момичето не знае нищо за… тези занимания.

— Аз и досега съм си девствена — рече тя.

Дори беше вярно.

— Разбира се, разбира се! — съгласи се той припряно. В светлината от фенера червенината по бузите му личеше. Икономът се прокашля. — Аз ще чакам. Ето тук.

— Защо, господарю? — попита тя.

Малка непредпазливост.

— Ами… за да повикам стражниците, които ще те върнат у дома след това.

— А, тъй ли било. Сполай ви. — Говореше като селянка. — Той ще ми стори ли зло?

Стори ѝ се, че е уместен въпрос след всички онези истории.

Икономът се извърна.

— Просто… бъди сговорчива. Както казах, тази вечер е по-кротък.

— Да, господарю.

Все още различаваше онзи силует при слугинската стълба. Двамата стражници се бяха върнали долу по главната.

— Хайде — подкани икономът и я заведе пред тежка врата.

Потропа тихо.

— Доведи ми я — веднага откликна нечий глас.

И я уплаши силно. Икономът отвори вратата.

Адрия влезе. Икономът затвори вратата зад нея.

Хубава стая. Ако не бе израснала в по-голям и по-богат палат, щеше да изпита страхопочитание. Но тъкмо така трябваше да се държи, напомни си тя.

Имаше прозорци от двете страни на разпалена камина отсреща. Още една врата отляво не беше затворена. Тя би трябвало да води към вътрешните покои. Килим с шарки на пода от едната страна пред втора камина. Лампи на масите за по-ярко осветление, вино на една от масите. Почти опразнена кана, отбеляза тя.

Отляво до стената с открехнатата врата имаше легло. Там нищо не закриваше пода и по дървото тук-там личаха по-тъмни петна. Знаеше от какво са. И си каза, че няма да се поддава на страха. Два гоблена на стената отдясно. Осветени от пламъците в камината. И двата изобразяваха ловни сцени. Той си мислеше, че е ловецът в стаята с нея.

Но тя беше тук, за да не бъде така. Той беше див звяр, а тя — ловец тази нощ. През целия си живот бе ловувала в горите около техния дворец. Тази мисъл ѝ вдъхна смелост. Отново се усмихна плахо и се отпусна на колене върху килима в тромав поклон. Сведе глава и сплете пръсти безмълвно. Твърде дръзко би било млада селянка да каже първа нещо на графа на Милазия, ако не ѝ бъде наредено да говори.

— Изправи се да те огледам — нареди ѝ той с плътен овладян глас.

Тя побърза да стане. Главата ѝ остана сведена. Той ѝ заповяда да вдигне глава. Подчини се. Внимаваше да не срещне погледа му. Той носеше син копринен халат, вързан хлабаво. И нищо друго отдолу. Едър мъж, с отминала младост, но косата му още тъмнееше. И той бе предвождал войски, и той бе извоювал за себе си град с меч в ръката. Случваше се често. Фолко също беше наемник.

Само че Фолко не беше като него. Този пред нея беше чудовище, а тя дойде в бърлогата му. Светлината трепкаше. „Сама направих избора си“ — внушаваше си Адрия за пореден път.

— Толкова си стара — каза графът на Милазия. — Стока, оставена на сергията под слънцето. Избледняла, както се случва с всички ярки неща. — Прозвуча като стихове, които той рецитираше. Тя не бе имала много време да учи наизуст поезия. — Разкопчай се — добави той. — Хайде, покажи се.

Тя го гледаше облещено. Малко оставаше да си прехапе устните, но си спомни навреме, че не бива. Той се усмихна и пристъпи към нея. Хвана я за едната ръка, не грубо, а само за да я дръпне към едната камина. На светло, проумя тя. Искаше да я види. Тя трепереше. Не се преструваше. Не отричаш страха, а го овладяваш. Вдигна ръце към копчетата на роклята, която бяха донесли в стопанството за нея. Корсажът беше зелен. Ръкавите се отделяха и бяха в червеникавокафяво като дългата пола, падаща до глезените.

Той я гледаше. Очите му следяха пръстите ѝ. Илиците на копчетата бяха корави, не беше трудно да покаже, че такива одежди са нещо ново за нея — висока непохватна селянка, свикнала да носи туника до коленете, нахлузвана презглава. Ако поискаше да провери ръцете ѝ, щеше да види мазоли. Тя живя в онова стопанство месеци наред, вършеше груба работа и в Акорси, преди да отпътува на юг. Фолко бе предложил това. Той се подготвяше старателно.

Графът се отдръпна малко по-назад, разглеждаше я с присвити очи. Тя приключи с копчетата и горната част на роклята се свлече.

— Стара — повтори Уберто. Зяпаше гърдите ѝ, не ръцете. — Твърде висока, твърде стара. Презрял плод и презряла плът. И тънки устни.

Трябваше той да я целуне. Или може би тя да целуне ръката му. И той не биваше да се досети, че тя иска това. „Всеки иска нещо“ — рече си. Той я доближи отново. Тя изви глава встрани.

— Не — отсече граф Уберто от Милазия. — Няма да извръщаш глава. Не и с мен.

Тя мълчеше. Той опря два пръста на лявата си ръка в бузата ѝ и завъртя главата ѝ към себе си. Тя потръпна. И той се усмихна, щом видя това. „Харесва му да се страхуват.“

После той плъзна пръстите си към тила ѝ, сграбчи косата и я придърпа към себе си, устата му се долепи до нейната силно и грубо.

И в същия миг я наръга в бедрото с острието в дясната си ръка.

Адрия изпищя. Болка като бърз тежък прилив, а тя знаеше, че този мъж може и да намаже ножовете си с отрова.

Както и тя имаше отрова по устните си.

Вторият слой от онова, с което ги бе намазала, долният слой я предпазваше да не се погуби сама с горния. Поне така бе обещал в Акорси онзи човек от Еспераня.

Уберто завъртя ножа и го издърпа. Болката разтърси Адрия заедно с отчаянието. Тя залитна. Той я остави да се олюлява, впил жаден поглед в нея.

— Господарю! — проплака тя. — Защо?…

— Боли, а? Има болка в потайните наслади — каза мъжът, който властваше тук. — Ще откриеш това тази нощ.

Още държеше ножа. Адрия погледна надолу. Видя кръв по срязаната рокля и по килима. Раната беше лоша. Не знаеше ще може ли да ходи. Ако не можеше, щеше да умре.

Но…

Затътри се към камината, сякаш губеше равновесие заради раната в крака. Той наблюдаваше. Очите му тъмнееха и на нея ѝ се стори, че съзира глад в тях.

— Родени сме в кръв — подхвърли Уберто от Милазия. — Момиче на твоята възраст знае това от години.

Адрия опря ръка в стената до камината.

— Господарю — изхленчи отново.

Кракът ѝ май щеше да се подгъне всеки миг. Наистина не знаеше ще може ли да се опира на него. Искаше ѝ се да заплаче. Всеки иска нещо.

— Смъкни роклята — заповяда той. — Я да видим тази рана. Трябва да се погрижим за нея.

— Прободохте ме, господарю — смънка тя.

Печелеше време. Човекът от Еспераня ѝ бе казал, че няма да се проточи дълго.

— Така е. Може би ще го направя отново, както и някои други…

Есперанецът не бе излъгал. Уберто от Милазия започна, но не довърши последното изречение в живота си.

Видя как ножът падна от ръката му. И сред всичко друго почувства свирепо студено удоволствие. А не само облекчение. Може би щеше да умре тук, ако не беше способна да ходи добре, но мъжът пред нея вдигна ръка към гърлото си и отвори уста за писък, обаче не се чу нито звук. Поредното обещание на есперанеца. Жертвата нямаше да изкрещи, да повика помощ. Щеше да се свлече безмълвно, но падането можеше да е шумно.

Имаше шум, но не силен. Той изпъна ръка да се подпре, но нямаше на какво там, където стоеше. Мекото тупване на пода можеше да бъде тълкувано отвън как ли не, вероятно като част от очакванията за случващото се тук, подобно на нейния писък. Адрия си каза, че не е първата, която е пищяла в тази стая с Уберто от Милазия.

Само че щеше да бъде последната. Несъмнено.

Очите му се ококориха, тя различи ужас в тях. Вече и двете му ръце се вкопчиха в гърлото, бореше се да вдиша. Преживяваното от нея удоволствие може и да беше недостойно. Нямаше да умува дали е така. Тя прекрачи встрани от камината и стената. Ахна, защото кракът ѝ за малко не се подви. Ножът му обаче не бе проникнал надълбоко, чак до дръжката. Просто бе искал да я уплаши. Вероятно се е възбуждал от вида на кръв, но явно нямаше отрова в раната. Не и в нея.

Взря се в мъжа на килима. Още се мъчеше да извика — може би иконома пред вратата, светия Джад или пък да отпъди демоните, които навярно вече виждаше в края на живота си.

Но още не беше умрял. Адрия се наведе, изохка от движението и взе падналия нож. Застана над него. И заговори с привичния си глас:

— Фолко Чино д’Акорси реши, че ти само хабиш живота, дарен ти от Джад. Изпратена съм да сложа край на това прахосване. Името ми е Адрия Риполи. Познаваш моя род. Умри в болка и дано никога не видиш светлина.

Синият халат се бе разгърнал. Тя пренесе тежестта си върху здравия крак, наведе се и заби ножа в половите му органи. И повтори за по-сигурно — заради умрелите тук деца.

Не беше от милозливите жени, никой в семейството ѝ не се отличаваше с добродушие, но как да не си представи деца, доведени треперещи от ужас в тази стая, за да бъдат подложени на зверски гаври и понякога убити. Ето защо използва ножа така, не се задоволи само с отровата по устните си.

Гледаше го как умира. Още кръв, и то в изобилие, по красивия източен килим. Мислеше си колко подобаващ край е тази осакатена голота. Ако имаше още по-зли мъже в света, не би искала да се озове в една стая с никого от тях. Сега този принадлежеше на Джад, за да бъде съден. Тя го изпрати там.

Имаше да върши още неща, стига да можеше, ако искаше да оцелее. А желанието ѝ за живот беше трескаво, не беше готова да се изправи пред същия съд.

— Господарю, моля ви! — изрече гръмко с гласа на селянка.

Пусна ножа и стигна с накуцване до прозорците, като потискаше пъшкането. Единият беше с рамкирани стъкла по новата мода, другият със старовремски капаци. И това бе отбелязано преди нейното идване. Фолко се подготвяше. Неговите хора — също, ако искаха да останат негови хора.

Тя отвори капаците. Изскърцаха, но тихо. Нямаше да се чуе. Наведе се навън да огледа.

Въжето беше на мястото си, вързано за клин в каменната стена и провиснало в мрака. Преди известно време внедриха в Милазия свой човек, който умееше да се катери. Той бе забил клина през някоя предишна нощ, а въжето бе вързал щом научиха, че е повикана. Трябваше да остави капаците отворени, нека стражниците нахълтат и видят въжето…

Ще стигнат до погрешно заключение. Защото нямаше истински път за бягство надолу по тази стена на двореца, не и за нея. Намираше се три етажа над двора и въпреки уменията си, които бяха полезни и за нея, и за Фолко, не би могла да се спусне на ръце по въжето, а и на площада долу винаги имаше стражници.

Само че дошлите в тази стая нямаше как да знаят какво е непосилно за нея. Не биха могли да научат и че Фолко подкупи бивш слуга в този дворец, за да му опише вътрешните покои и да посочи къде е скритата стълба. Фолко бе казал, че винаги има тайна стълба, водеща навън от покоите на владетеля. Адрия знаеше, че такава стълба съществува и в двореца на нейното семейство.

Трябваше да се добере до тази стълба, да се спусне и да излезе. На изхода щяха да я чакат мъже, които да ѝ помогнат в измъкването. Щеше да има кон, на който да препусне към свободата, към живота.

Но ѝ беше трудно да помръдне.

Опасяваше се да не падне в несвяст от болката. Изруга. Ако този курвенски син не я бе наръгал…

Курвенският син бе намислил да ѝ стори и по-голямо зло. Но беше мъртъв. А тя — не.

Никой никога не ѝ бе обещавал лесен път в живота. Особено нейният баща. Не беше такъв човек. Имаше богатство като дъщеря на дук, но нищо нямаше да е лесно. Не и за жена.

Върна се при мъртвеца. Наведе се, задъхана от усилието, и пак взе ножа. Отряза парче от халата и притисна раната с плата. Издърпа пояса на халата изпод трупа и превърза с него покритата рана. Стегна възел. Поне се опитваше да не ръси кръв, докато крачи. Почти изпищя, докато вършеше всичко това. После се опомни и наистина изпищя приглушено, за да я чуят отвън.

Озърташе се, мъчеше се да мисли дали не е забравила нещо. Поне засега раната не кървеше през плата. Каза си, че и това ще стане скоро.

Закуца към открехнатата вътрешна врата, дишаше тежко. Третата врата, така ѝ бяха казали: дъска от ламперията отляво срещу камина. Резе в устата на лъв, гравиран на дървото.

Ще прояви слабост, ако се строполи, внушаваше си, докато заставяше тялото си да се тътри. И ще си навлече смърт. Принуждаваше се да върви, подпираше се на маси или на стени, хващаше се за стълбчетата на балдахина над легло във втората стая. И вече плачеше от болката. Избърса си очите.

Стигна до третата стая. Намери лъва и натисна резето, което отвори ивица от стената. Зад нея имаше стълба. Нали ѝ обещаха, че има?

Чернилката вътре беше непрогледна. Адрия се обърна с проклятие и се завлече през стаята да вземе лампа от една маса. Пъхна окървавения нож под коланчето на роклята си. И чак тогава се сети, че корсажът ѝ още е разкопчан. Закопча го. Може и да беше забавно това желание за приличие пред прага на смъртта, но помнеше останалата зад нея изкормена голота на Уберто и не ѝ беше смешно.

Върна се при отворената ивица и се промъкна вътре, извика тихичко от навеждането. Бутна парчето от ламперията на мястото му. Знаеше си, че сигурно имаше кръв на пода и килимите по изминатия път. Нищо повече не можеше да направи. Оставаше ѝ да се надява — или да се моли? — никой да не забележи поне тази нощ. Да бъдат толкова стъписани и уплашени, че да се втурнат към отворения прозорец, да зърнат въжето и да хукнат надолу към площада, за да призоват с викове стражата.

След няколко крачки обаче Адрия проумя, че това не би имало значение. Трябваше да слезе два етажа по тези тесни, хлъзгави каменни стъпала с лампа в ръката, но нямаше как да се справи.

Не беше среща, която можех да забравя.

Малко повече от година по-рано Фолко Чино, един от прочулите се военачалници в Батиара, а от няколко години след смъртта на неговия баща и владетел на Акорси, посети властващото в Авена семейство Ричардиано и сутринта на втория ден намина при нашия учител Гуарино, за да го поздрави. Фолко като че беше най-прославеният бивш ученик на школата.

Всеки го наричаше с това име, ако ще и да беше фамилиарност спрямо управник на град. Гуарино сподели с неколцина от нас, че това се прави нарочно.

— По този начин се старае да изглежда благ. И такъв може да бъде, но не се оставяйте да ви заблуди.

Едва ли бихме се заблудили, защото Фолко се нареждаше сред най-страховитите командири на нашето време. Помислих си, че ако ще да настоява да го наричаме със собственото му име, не би могъл да заличи този факт от умовете ни.

През онзи ден той доведе още двама души. И едната беше високата жена, която по-късно щях да видя на влизане в стаята, където я чакаше Уберто от Милазия.

Разпознах я в Милазия, защото в градината на школата година по-рано, когато Фолко дойде при нас, аз бях сред още половин дузина старши ученици и двама от най-младите, близнаци. Невръстните братя изпяха приветствена песен при влизането на нашия прославен гост, гласовете им звучаха прекрасно в това утро към края на лятото.

Гуарино одобри изпълнението им със сдържано кимане. Фолко д’Акорси се ухили до ушите и каза:

— Помня как пях същата песен!

Даде по една монета на момчетата и пристъпи към нашия учител, за да го награби в яка прегръдка, като едва не го вдигна над земята. Ние се стъписахме. Всъщност бяхме потресени. Щом беше пуснат, Гуарино оправи сивата си роба и отбеляза:

— Достойнството трябва да бъде ценено, може би дори над всичко останало.

Фолко се разсмя. От мястото си виждах всеизвестната кухина, останала от дясното му око. Той не желаеше да носи превръзка на лицето. Всички знаеха за тази рана. Имаше противоречиви версии как му е била причинена. Според една от тях нанесъл му я Теобалдо Монтикола, което би могло да обясни някои неща.

— Ацопарди ли цитираш, учителю? — подхвърли Фолко. — Но ти даже не си съгласен с неговите тези! Какво ще кажеш за „Никой не заслужава обичта ти повече от онзи, който те учи на мъдрост“?

— И това е негово — отвърна Гуарино невъзмутимо. — По-сполучлива мисъл, признавам. Доволен съм, че не си забравил. Но обичта може да бъде проявена по най-различни начини.

Все пак се усмихваше, спомням си това. Вятърът разрошваше тънките кичури на косата му.

— Може — съгласи се владетелят на Акорси. — Учителю, ще се присъединиш ли към нас на трапезата след лова? Ерицио каза, че е редно да те поканя.

Толкова го прославяха като воин, че си го бях представял по-едър. Под меката червена шапка косата на Фолко Чино беше светлокестенява, но вече се прошарваше с малко сиво в нея. Имаше силно извит нос като човка и белег на същата буза, където му липсваше окото. Изглеждаше як, с издути мускули. Помислих си, че не е човек, с когото искаш да се бориш.

— Ще приема с удоволствие — отвърна Гуарино. — Предай моята благодарност на графа. Но преди да си тръгнеш, доведох някои наши ученици тази сутрин да покажат уменията си, ако нямаш нищо против.

— Не бих имал, ако времето ми стигаше. Но аз ще изляза на кон с Ерицио и Евардо да поговорим преди лова за някои неща около Родиас и Фирента и събитията там.

— Ясно — каза нашият учител. — Сарди стават все по-могъщи.

— Така е — потвърди Фолко д’Акорси. — Пиеро желае да ме наеме отново. И моята армия.

— То се знае — рече Гуарино.

Владетелят на Акорси ни удостои с поглед.

— Не се съмнявам, че се проявявате образцово, всички до един. Иначе вашият учител нямаше да ви доведе тук тази сутрин. Приемете моето съжаление и благопожелания. Трудете се и винаги се отнасяйте към него с почит, той е най-добрият сред нас. Хайде, Копо, Адрия, вече ни очакват.

Той се поклони на Гуарино, обърна се и излезе от нашата малка градина — човек приобщен към насилието, културата и властта, едното око блестящо, другото празно и тъмно. Облечени за езда, високата млада жена и другият мъж го последваха.

„Знаем, че е най-добрият“ — идеше ми да кажа, но бях наясно, че не бива да се обаждам. Затова през онази сутрин не показах уменията си на ездач пред Фолко д’Акорси. Не е изключено някои неща да бяха потръгнали по друг начин, ако бях получил такава възможност. Минавала ми е тази мисъл през главата, но не съм я споделял с никого.

И все пак онази сутрин видях жената. Висока, с червеникава коса, слаба. Чух името ѝ и забелязах как оглежда със скучаещо изражение градината. След това говорихме за нея. И как да не я обсъждат младежи, видели пред себе си Адрия, най-младата дъщеря на дук Аримано Риполи от Мачера, племенница на Катерина Риполи д’Акорси, значи и племенница по брак на Фолко? Влезе с него в нашата градина и си тръгна с него.

Но не това беше името, с което я чух да се представя на Морани в Милазия, когато я доведоха горе по стълбата като девойка от някое стопанство наблизо, повикана за насладите на графа.

Стоях в сенките на задната стълба и не направих нищо. Гледах как Морани я претърси, заведе я при вратата, потропа и я вкара вътре, когато графът му нареди.

Затова и до днес смятам, че за душата на Морани, за неговата смърт ще ми бъде потърсена сметка от бога.

Когато бъда призован с края на живота си, за да бъда съден, ще изтъкна в своя защита, че смъртта на Уберто през онази нощ, спасените и отмъстените животи на невинните трябва да бъдат добавени при отсъждането. Не аз погубих Уберто, разбира се, както и не аз убих Морани, но знаех още с влизането на жената в стаята, че е дошла по волята на Фолко, за да убие.

Не в името на справедливостта, а на властта, на тази жестока игра, танца на гордостта и враждебността в нашето време. Нали бях ученик на Гуарино? Познавах географията на този кът от света. Знаех къде е Ремиджо, градът на Теобалдо Монтикола. И Акорси на Фолко. А Милазия се намираше помежду им.

И докато се взирах, стиснал манерката с виното, за която ме прати Морани, аз реших колко ми е безразличен въпросът „защо“, стига Звяра да умре тази нощ. Прекарах достатъчно време в двореца му, убедих се какъв е графът, а бях млад и справедливостта означаваше нещо за мен.

Изобщо не ми мина през ума, че жената би могла да се провали. И сега съм смаян, щом си спомня това.

Изчаках няколко мига, преди да се появя в преддверието. То не беше нищо повече от открита площадка. Имаше дълъг нисък скрин, опрян в стената на стаята, където сега се намираха графът и жената. Морани седеше на него. Подадох му манерката и чаша. Той махна запушалката и отпи от виното, без да се занимава с чашата, и понечи да ми върне манерката.

Завъртях глава, а той изви вежди. Обикновено пиех с него в такива нощи. Сви рамене и пак отпи. Останах прав, както постъпвах обикновено. Помня, че се страхувах, и знаех, че не бива да се издавам. Ослушвахме се за звуци, но се преструвахме, че не е така. Дочувахме гласове, без да различаваме думите, ако не бяха произнесени силно.

Морани каза тихо (защото и нашите гласове можеха да се чуят вътре):

— Не искаш ли вино?

И аз свих рамене, излъгах го:

— Прекалих с пиенето снощи.

— Младежите би трябвало да понасят пиенето — каза той и опита да се усмихне.

Успях да направя кисела гримаса. А всъщност от мига, когато зърнах жената, си мислех, че може да имам нужда от бистър ум.

— Джуданио, знаеш ли някакви стихове за градини? — попита Морани. — Градини напролет?

Почти винаги ме наричаше с цялото ми име. Обикновено бях Данио за останалите, понякога използваха и друго умалително име от моето детство, което не ми допадаше особено.

— Знам, струва ми се.

Долавяхме гласа на графа през стената откъм близката до нас страна на стаята, на разстояние от леглото и масата, където оставяше играчките си.

Морани пи отново.

И аз казах, може би в пристъп на глупост:

— Струва ли си? И за двама ни?

Той се вторачи в мен.

— За нашите души ли говориш?

— Да.

Не точно за това си мислех.

— Не си струва — отговори той. — Джуданио, ще ти напиша препоръки тази зима. Ще ти намеря по-добър пост.

— Синьор, знаеш каква чест е за мен да служа при тебе. Знаеш, че…

— Не е заради службата ти при мен! — прекъсна ме Морани и въздъхна. — Остарявам, а мнозина разчитат на мен. И като стоя тук, се опитвам да… да подобря положението. — Гледаше ме едва ли не умоляващо. — Виждал съм глад, Джуданио. Обсади, разграбени и опожарени градове. Ужасни неща видях. А Милазия е опазена от всичко това засега, хората тук са в безопасност, защото той е…

Гласът на графа прозвуча рязко. И жената изпищя.

Стори ни се, че проехтя точно зад Морани. Трепнах. Той се понадигна и пак се отпусна на скрина. Спогледахме се. „Той е кротък тази вечер“, така ѝ бе казал.

„Господарю… защо?“, чухме нейния вик.

— Градина — избъбри Морани. — Стихотворение за градина, Джуданио. Или за друго. Каквото и да е! За слънчеви лъчи.

Гласът на графа: плътен, мазен като зехтин, топъл като греяно вино зиме. И нито звук повече от момичето. Аз трябваше да рецитирам стихове. Накрая все пак посегнах към манерката и пих. В онези дни поднасяха добро вино в Милазия под властта на граф Уберто. Помня как сърцето ми блъскаше в гърдите.

— Трудно ми е да се сетя.

Очите на Морани се вторачиха в моите.

— Трудностите ни предизвикват да се справим!

Сведох поглед. И Гуарино бе казвал същото. В школата. А тя имаше градина. И съществуваше, за да учи мъже и жени как да живеят благоприлично и ползотворно. И може би как да бъдат добри, ако имат такъв шанс, особено ако са на власт. Повечето ученици в школата идваха от овластени родове и се връщаха в тях.

Започнах:

„Има място, което си спомням в летните нощи,

макар да го няма сега и за мен, и за всички останали.

Фонтани се плискаха сред портокалови дръвчета

и ухание жасминово се разнасяше в мрака.

Аз бях…“

Чухме звуци като от боричкане зад стената, после друг шум, приглушен.

Морани изви глава и се заслуша.

Стореното от мен в този миг не промени нищо, защото Уберто вече е бил мъртъв. Сега знам това. Той вече бе целунал момичето, което му доведоха… или изпратиха. Тогава обаче не знаех, а се намесих, за да задържа Морани ди Росо където седеше, след като и двамата чухме шум като от падане.

— Синьор, знаеш ли това стихотворение? — попитах го. — Преведено е от езика на ашарите на запад — отдавнашно е, от времето, когато те са владеели Еспераня, преди неверниците да бъдат посечени от мечовете, водени от светия Джад.

— И защо ми предлагаш да чуя стихотворение от неверник?

Той пак се обърна към мен.

— Гуарино казва, че можем да открием мъдрост и красота на неочаквани места. До голяма степен дължим знанията си за древните на преводите, направени от ашарите.

— Знам това — отвърна Морани и отпи вино. Взираше се в мен. — Знам също и че сега те желаят да разрушат Сарантиум. Златния град…

Гласът му затихна.

— Ти поиска стихове за градина — напомних му.

Чухме гласа на момичето отново. Твърде тих, за да различим думите ѝ. А после:

„Господарю, моля ви!“

Ужасно е да казвам това, но Морани се облегна — олекна му, че няма нищо необичайно. Защото в гласа на жената в стаята зад него прозвуча ужас, а ние вече бяхме чували такива гласове.

Знам, знам… вече казах, че той беше добър човек. Или ще приемете думите ми, или ще откажете да ми повярвате. Всички ще бъдем съдени накрая.

Продължих със стихотворението. Не знаех името на поета, имената често се губят в потока на времето. И моето ще се загуби, малко неща съм направил, с които да бъда запомнен. За Уберто може би ще си спомнят като за гнусно чудовище или за владетеля, който съхрани мира в Милазия двайсет години. А може би и едното, и другото?

Вярвам, че и Фолко д’Акорси, и Теобалдо Монтикола ди Ремиджо ще бъдат помнени дълго. Ала нищо чудно да греша. Всички можем да сбъркаме в преценките си за времето. А и нямам представа какво ще казват за тях, когато се изнижат векове и историите бъдат преиначени или доизмислени, когато може би дори от построените или разширените от тях дворци останат развалини и никой няма да знае с каква красота са били надарени мъж или жена, освен може би от запазен портрет.

Може би тъкмо изкуството ще надживее всички ни. Виждал съм обаче един портрет, нарисуван от великия Меркати, който макар и да е чудесна творба, изобщо не прилича на истинския човек, когото познавах.

От друга страна, по въпроса за творците, които може би ще ни надживеят, в онези мигове рецитирах любими стихове, а нищичко не знаех за автора им.

По-тих писък. Този път не толкова от болка, колкото от страдание. Все още не откъм очакваната страна на стаята, а при гоблените.

— Да му се обадя ли? — попита Морани.

Никога не ми бе задавал такъв въпрос. Изпълняваше заповед и през определен интервал отиваше до вратата да попита графа всичко ли е наред. Уберто знаеше колко го мразят. И беше предпазлив.

— Не е ли прекалено рано? — попитах и аз с пресилено равнодушие.

Дано Джад ми прости и това. Знаех, че вътре може би се случва нещо непредвидено.

— Прекалено рано е — съгласи се той.

Довърших стиховете от запада. И му предложих друго стихотворение — по-ново и любимо за Морани, съчинено от самия Меркати, смятан от мнозина не само за най-надарения скулптор и художник на нашето време, но и за изтъкнат поет, заради което му прощаваха множеството грехове. Той умря неотдавна. Срещал съм го веднъж.

Често съм умувал през годините и защо на някои хора прощават, а на други — не. Задържах още малко Морани да седи там и да пие от доброто вино. Това не продължи дълго, той явно беше разтревожен. Стана внезапно.

— Ще му се обадя.

Отиде при вратата. Пулсът ми се забърза.

— Господарю! — извика Морани силно. — Добре ли сте?

Това му бе заповядано да прави в такива нощи, докато момичето или момчето не бъде върнато при нас. Или докато не бъдат повикани хора да изнесат мъртво дете. Уберто се прибираше във вътрешните си покои, преди те да дойдат. Не оставаше да гледа как Морани се разпорежда с изпълнението на задачата.

Когато Морани му се обаждаше през вратата, графът отговаряше „Добре съм, икономе“, Морани кимаше сдържано, въпреки че само аз можех да го видя, и се връщаше на мястото си върху скрина.

В онази нощ нямаше отговор.

Морани повтори думите си. Зад вратата тегнеше мълчание. Треперех.

Още едно повикване, Морани си пое дъх и отвори вратата. Виждах как се тресе ръката му. Той влезе. Последвах го.

— Най-мили Джад, който възлюби чедата си… — промълви Морани ди Росо.

Още помня гласа, с който изрече думите. Според мен знаеше в този миг, че и той вече е мъртвец.

Изглежда, смелостта и волята невинаги са достатъчни. Колко лошо, каза си Адрия.

Оказа се трудно да остане нащрек, дори будна сред тази болка. Студът вцепеняваше във влажното каменно стълбище. Чуваше плъхове, може би и други твари. Имаше лампа, виждаше хлъзгавите стъпала, но левият ѝ крак не вършеше онова, от което тя се нуждаеше. Нямаше как да слиза нормално. Успя да седне и да се смъква надолу, изпънала напред ранения крак, защото не можеше да го сгъва без охкане, а не знаеше кой би я чул зад стените.

Не че имаше значение, ако не стигнеше до малката врата (скрита зад храсти, както ѝ бяха казали), през която би излязла в есенната нощ извън градските стени при Копо и останалите, при конете и бягството.

Сега беше на площадка и се опитваше да събере сили. Това трябваше да е вторият етаж на двореца. Ако потърсеше, вероятно би открила врата и тук. Имаше нужда от отдих, знаеше колко е опасно, но… трябваше да си почине поне за малко.

Събуди се от звук и прилив на болка. Зърна светлината от друга лампа, огряла стената на стълбището над нея зад завоя. Още не се виждаха нито лампата, нито носещият я човек. Нейната бе угаснала. Все едно.

Ще ѝ сторят ужасни неща, мислеше си Адрия. Имаше ножа на Уберто под препаската на роклята. Имаш власт над някои неща дори накрая. Дали би могла да убие някого, преди да убие и себе си? Или искаше прекалено много от бога?

Първо видяхме кръвта.

Тя се бе стекла гъста и тъмна при осакатените полови органи на графа. Зяпнах, после отместих поглед и преглътнах буцата в гърлото си. Не бях виждал такава гледка дотогава. И като дете, после и в Авена, където стигнах до възрастта на мъж, не познавах войната. Чувахме за бебета, подхвърляни нагоре след превземането на градове, за да бъдат набучени на копия за развлечение. Но само слушахме такива истории в школата, колкото и да бяха страшни. Учехме философията на древните, музика и подобаващите за придворните обноски. Биехме се с дървени мечове, после и с истински под бдителен надзор. Имаше счупени кости, имаше и рани, веднъж се намушкаха момчета от враждуващи родове, обаче… такива неща нямаше.

Но когато се вгледах в лицето на графа, забелязах нещо. Пръстите му се бяха впили в гърлото, сякаш се е борил със задух. И аз се принудих насила да вдишам в този момент. Принудих се и да мисля.

Гуарино все повтаряше, че истинският придворен стига търпеливо до заключение, когато се сблъска с неочакваното. Аз не бях придворен, но пък той беше мой учител и се опитвах да живея според наставленията му.

Вторачих се в Уберто, в ръцете му върху гърлото. Жената — Адрия Риполи, не би могла да влезе тук със скрито острие. Претърсиха я два пъти. Но би могла…

— Виж! — възкликна Морани.

Прекрачи бързо към отворените капаци на прозореца. Не биваше да са отворени в тази есенна нощ. Тръгнах след него, заобиколих кръвта. Чувствах се зле. Студеният въздух ми помогна, когато се надвесих навън до него. Той сочеше надолу и аз видях клина в стената точно под нас… и увисналото от него въже.

— Стража! — изкрещя Морани. — Ей вие, стражниците долу! Убийца! Една жена бяга между вас! Намерете я! — Озърна се втрещен към мен. — Нима му е отнела ножа? И го е надвила? Как?!

Обърнах се към стаята и се заставих пак да огледам тялото на графа върху килима. Разтвореният халат разкриваше скверно голотата му в смъртта. Очите му бяха облещени. И тези ръце на гърлото. Не виждах нож до трупа.

Морани още беше между капаците на прозореца и пак викаше на стражниците на площада. Чувах слаби гласове в отговор. Трябваше да са го чули и в двореца. Мъже щяха да нахълтат в тази стая и да съзрат какво има тук.

Оглеждах се за пореден път. Мъчех се да видя, да разбера. И този път забелязах още нещо, може би защото се опитвах да не гледам мъртвеца. Изобщо не жалех за Уберто от Милазия, но тази гледка ме разстройваше. И затова открих трите тъмни петънца от кръв по дървения под до вътрешната врата към другите стаи в покоите на графа.

Изведнъж Морани изви глава да ме погледне през рамо.

— Джуданио… — Никога няма да забравя добротата, грижата за живота на друг човек, които прояви в този миг. — Махни се оттук! Донесъл си виното, дал си ми го и си се върнал долу. Сега излез по-скоро! Легни си или иди там, където щеше да бъдеш, ако не беше тук!

Не изчака да види дали ще се подчиня. Пак се наведе от прозореца, през който бе избягала убийцата. Още мъже викаха отдолу, носеха и факли.

Само че тя не бе избягала оттам. Заблуждаваща хитрост. Тук бе изпълнен замисъл. Но не бяха предвидили кръвта, казах си.

Не бях принуден да сторя онова, което направих тогава. Можех да се прибера в стаята си, както ми каза Морани, да сляза по слугинската стълба и да се втурна нагоре с всички други, докато дворецът се разбунваше все по-силно. И животът ми щеше да бъде различен.

А аз проверих дали Морани ме гледа и отидох при вътрешната врата. Но първо се наведох припряно и избърсах капките кръв с кърпа, взета от раклата до стената. Носех кърпата и където видех следата от червени капки, почиствах я.

Значи бихте могли и да ме причислите сред убийците, ако желаете. Няма да отричам. Знаех коя е тя още когато се качи заедно със стражниците. Знаех, че това е измама. И че Фолко д’Акорси участва в нея. И накрая тръгнах след нея, заличавах кървавите ѝ следи.

Първата стая, втората. Тя беше ранена, но бе направила нещо, за да спре почти напълно кървенето. Имаше обаче предостатъчно кръв, която можех да видя. И други щяха да я видят, ако бях оставил капките по пода. Аз обаче не ги оставих.

Влязох в третата стая — следата водеше към вътрешна стена до камина. Доближих и се вгледах. Нищо не се набиваше на очи, както и трябваше да бъде. Живях години наред в дворцов комплекс в Авена. Младежите са хем любопитни, хем се поддават на скуката и се размотават, тършуват. Научавахме какво ли не. Опипах с пръсти. Бръкнах в устата на гравиран лъв, дръпнах намереното там резе и част от стената се отвори с щракане.

Стълбище, чернеещо като нощ в новолуние. Дори още по-черно. Отдръпнах се и взех лампа от кръгла маса насред стаята. Видях още една капка кръв до масата. Изтрих я, върнах се при стълбището и преди да съм се замислил излишно за действията си, за безразсъдството в тях, влязох приведен в тази пролука и затворих вратичката зад себе си… както и тя бе направила.

Постоях неподвижно и тогава почувствах силната уплаха, както и увереността, че предавам владетеля на Милазия, както и добрия човек, който ме прие тук и се отнасяше човечно с мен.

Но Уберто беше мъртъв, как бих могъл да го предам? (Не беше най-честната мисъл в живота ми.) Пък и ако сляза по тези стъпала и заловя момичето?…

Само че не бях стигнал дотук, за да постъпя така, нали? Иначе защо бих заличавал следите от идването ѝ насам?

Пъхнах кърпата под колана си на другия хълбок, не където беше ножницата с кинжала, и тръгнах надолу. Дори с лампа в ръката слизането беше опасно. Почти веднага щях да се търкулна заради по-тясно хлъзгаво стъпало. Не забелязвах никаква светлина отдолу. Може и да бе излязла вече там, накъдето водеше тази стълба.

Но докато слизах, светилникът в ръката ми открояваше още кръв, не само малки капки — не ми се вярваше тя да се е движила много пъргаво. Безпокоеше ме липсата на светлина под мен. Тя би видяла сиянието на моята лампа, ако се озърне нагоре.

Чувах звуци през стената. Дворецът научаваше за ужасното събитие. Не всички биха изпаднали в ужас, разбира се, но нямаше как да позная какво предстоеше. Ако успеех да заловя момичето или да го убия, щях да стана герой в Милазия… или пък нямаше, според това кой би наследил Уберто тук. Единственият му син беше дете, съпругата му предпочиташе през повечето време къщата им в провинцията. Рекох си, че е вероятно момчето да бъде убито.

След поредната извивка на стълбището я видях под мен в светлината от моята лампа. Спрях.

Седеше на площадката, където трябваше да е вратата към втория етаж. Само дотук бе стигнала. Лампата до нея бе угаснала. Или угасена. Вдигна глава да ме погледне.

И каза тихо, защото чувахме крачките на хора в стаята зад стената:

— Убий ме, ако изобщо имаш душа. Събери смелост за това.

Гласът ѝ беше не просто тих, а слаб, натежал от мъртвешка умора.

— Мъчи те болка — отвърнах. — Намушкал те е, а после ти си го накълцала със собствения му нож. Но той вече е бил мъртъв, нали?

Изражението ѝ се промени. Размърда рамене, но не се опита да стане. Не ми се вярваше, че би могла.

— Почти мъртъв. Не напълно. И това ми достави удоволствие.

— Ръгането с ножа ли? — „Удоволствие“, повторих мислено. — Значи е било отрова?

Слязох по още няколко стъпала. Трябваше да говорим тихо.

— Ти си онзи, който стоеше при задната стълба — каза тя, вместо да ми отговори. — Видях те.

Не бях забелязал.

— Да. Аз пък знам коя си ти.

— Какво?!

Свих рамене нехайно, но изобщо не се чувствах обигран придворен.

— Ти си Адрия Риполи от Мачера, дъщеря на дука, племенница на Катерина Риполи д’Акорси. Веднъж дойде в Авена с Фолко.

Тя изпсува свирепо като войник.

— Джад да ти разкапе душата! — добави след това. — Ти си най-гнусната несполука, която можеше да ме сполети!

„По-гнусна от смъртта ти тук ли?“ — едва не изтърсих.

— Защото те познах ли? — Видях я да посяга към препаската на роклята. — Не би успяла да ме прободеш. Мога да си стоя тук. Мога да се развикам и да призова мъжете, които ще дойдат през входа до тебе.

Ръката ѝ спря, тя остана вторачена нагоре към мен. Имаше червена коса, спомнях си я от градината. Очите ѝ бяха зейнали, не помнех цвета им, защото не обърнах внимание първия път. Тогава всички следяхме всяко движение на Фолко.

Тя затвори очи, изтълкувах го като признак на болка. То се знае, иначе защо би седяла на площадката в тъмата? И тогава проумях още нещо.

— Аз съм несполука, защото мога да назова връзката ти с Фолко и да проваля намеренията му тук.

— Ако се разчуе коя съм, вече не бих могла да правя това. Дори да оцелея някак.

— Какво да правиш? Да убиваш хора по заръка на Фолко ли?

Пак ме погледна. И след миг-два каза:

— Да живея както аз избера.

— Ти си… избрала това? Тази стълба? Убийството?

Не отговори веднага. Тръсна глава. Гласът ѝ се промени.

— Ти беше в градината, когато отидохме в неговата школа. Един от доведените да покажат уменията си пред него. Затова си ме… Ох, Джад да прокълне колелото на съдбата дано.

Нова изненада. Онази среща беше толкова кратка, преди Д’Акорси да отведе нея и втория си придружител. За да отидат на лов, както си спомних.

Размишлявах усилено. Но мислите ми не бяха особено ясни. Не ми хареса това преживяване и казах:

— Ако бях дошъл да те убия или да те разоблича, отдавна да съм се разкрещял, нали?

Тя вдиша няколко пъти, докато събере сили да говори.

— Тогава защо си тук?

— Щях да се чувствам по-щастлив, ако знаех.

Тя се засмя тихо. Да, засмя се в това студено плашещо място, ранена и очакваща да умре.

— Все някак трябва да те направим по-щастлив. Да те целуна ли?

Казах си, че има скрит смисъл в думите ѝ.

— Така ли го отрови?

Тя се подвоуми и кимна.

— Досетлив си. Фолко каза, че Гуарино е най-добрият учител в Батиара.

— Най-добрият човек, бихме добавили ние.

Неин ред беше да сви рамене.

— И той го твърди. И така… защо още не си повикал другите? С какво друго си зает сега, освен с желанието за щастие?

Не отговорих. Зад стената вече беше тихо, вероятно стаята бе опустяла.

— Тази стълба извън града ли води? — попитах.

Дворецът беше долепен до крепостната стена на Милазия и ако последният завой на стълбата сочеше на запад…

— Така ми казаха.

— Довели ли са кон за тебе? Ще те посрещнат ли?

— Да. — Тя си пое дъх. — Такъв беше планът. Преди гадната твар горе да ме прободе и да завърти ножа в раната.

— Не можеш ли да ходиш?

— Мога да пърхам и да танцувам — сопна се тя горчиво. — Седях си тук да се порадвам на изгледа и да разменя по някое остроумие с онзи, който дойде да ме залови.

— Да вървим — подканих. Ей така животът се преобръща в миг. — Ако се облягаш на мен, ще успееш ли да слезеш по стълбата?

Тя ме зяпна в трепкащата светлина от лампата.

— Защо би го направил?

Твърде уместен въпрос.

— Не съм сигурен. Мразех Уберто, не ми трябваше много време да стигна до това чувство. Мъжът, когото почитах тук, вече е почти неизбежно обречен — заради тебе. Пусна те да влезеш с отрова и ти извърши убийството. И… Не ме вълнува много дали Фолко д’Акорси ще наложи волята си в Милазия.

— Много точен отговор — отбеляза тя след малко. — Освен това умен.

— Колко мило от твоя страна. Все пак ми отговори. Можеш ли да се изправиш? Можеш ли да се движиш?

— С помощ — може би.

— Ножа… прибери го — настоях аз.

— Всеки момент мога да го извадя отново.

Тя обаче пъхна ножа под препаската.

Слязох при нея. Раната беше на левия ѝ крак. Застанах от тази страна, преместих лампата в другата си ръка, хванах я за мишницата и я вдигнах с немалко усилие. Тя изохка и се олюля. Наместих ръката ѝ на раменете си.

— Няма нужда да бързаме.

— Няма и как да стане — процеди тя през зъби от болка.

— Аз пристъпям надолу, ти подскачаш на здравия крак.

— Аха, значи ви учат на този танц в Авена?

Този път се изненадах от собствения си смях. И от друго чувство в същия миг.

— А накрая се целуваме по бузите — изпъшках, докато се опитвах да поема върху себе си колкото се може повече от нейната тежест.

— Това би те убило — промълви тя.

Бях забравил. За малко.

— В такъв случай несъмнено можем да отложим целувката — казах и направих първата крачка надолу.

Стисках лампата с лявата си ръка. Тя ни беше жизнено необходима. С дясната ръка около кръста ѝ я крепях колкото можех.

— Да я отложим, синьор? Да отложим първата си целувка? — подкачи ме Адрия Риполи и аз се увлякох безнадеждно.

Мога да посоча момента. Тези няколко думи, изречени безгрижно, когато ѝ помагах да избяга. Споменът е толкова отчетлив. Понякога си мисля, че ще живея до края със спомена за нас двамата на онази стълба.

Мина немалко време, преди да я видя отново.

2.

Преданието в семейството на Йелена гласеше, че тяхната селска къща и овощната градина край Варена съществуват от хилядолетие и са притежание на семейството почти от самото начало. Колкото и да преувеличаваха от гордост, имаше признаци, че имотът е неимоверно стар. В къщата дори имаше древна, почти протрита мозайка с птици от най-различни видове на пода в стаята, която някога е била кабинет, както те налучкваха, но с годините я предназначили за други цели.

Каменната стена покрай пътя за Варена бе поправяна често. И те я поправиха два пъти през живота на това поколение. Садяха нови ябълкови дървета в градината след изкореняването на стари. А самата къща имаше толкова пристройки, че се разпростираше объркващо и само очите на строител биха открили къде са първоначалните стаи и стени.

Варена също се бе разширявал през някои периоди само за да се свие отново, ако населението оредяваше във войни или епидемии. Сега градът пак беше малък и тяхната къща и земя се намираха по-далеч от укрепените стени. Нейният дядо смяташе, че така е било и по времето, когато са построили къщата. Тъкмо той вярваше, че е извънредно стара. Или поне някои нейни части. Сочеше мозайката на пода като доказателство. И казваше, че е от същата епоха като мозайките на старите светилища до града. Просто се вгледайте.

Йелена ги бе разглеждала, разбира се. В детството си отиваше с него да види творбите по стените на онези светилища, но ако не си познавач на мозайките (кой ли беше в наше време?), трудно е да отсъдиш колко са стари. Бездруго мозайките по подовете се различават от онези на стена или на купол.

Но техният имот вдъхваше чувството за древност. Поне това можеше да признае. Усещаше и някакво присъствие в някои стаи.

Свикна да се доверява на този усет, когато я спохождаше. Не приличаше на усещането за глад или на плътска страст. Беше някак… по-вътрешен. Или по-задълбочен? Понякога долавяше неща, които ги нямаше, поне според околните. Представяше си ги като духове, защото не намираше по-подходяща дума. Може и да бяха призраци.

Веднъж се опита да поговори за това с майка си, но се отказа, щом срещна неразбиране и сянка на страх. Това я разстрои. Нима нейната майка можеше да се бои от нея?…

И докато порастваше, тя стигна накрая до убеждението, че някои неща са… ами само нейни. Ако е уверена, ако знае несъмнено, че някой е добър човек или пък изобщо не е такъв, и то при първата среща, или пък ако знае, че някой е болен, или усети нещо да се рее над него…

Случваше се понякога да долови колко е здрав някой, ала това можеше да навлече беседа с духовник или по-лош обрат, а семейството им бездруго не беше образцово с присъствието си в светилищата на бога на слънцето. По-добре да не привличат излишно внимание в тази стара селска къща извън град, за който се твърдеше, че бил кралски още във времената на варварите, преди светлината на Джад да огрее Батиара.

Ако беше сигурна, че е сама, Йелена говореше понякога на птиците от мозайката на пода. И се ослушваше за отговор. Понякога ѝ се струваше, че чува гласове, но не и изречените думи.

Това също не споделяше с никого.

Както и да е, вече не беше в родния си дом. Напусна го преди четири години още млада и неомъжена. Тя бе решила да не се омъжва, а и дума не можеше да става да се затвори в някоя обител на Дъщерите на Джад — онова, в което вярваше не само тя, а и нейната майка, и нейната баба, духовниците биха нарекли „езическо“.

Йелена не използваше тази дума, но ако нямаше как да се измъкне, би казала, че Джад Слънчевия е само един бог, една сила сред още много. Имаше и други в гори и реки, горе в небето, дълбоко в земята.

Ерес, разбира се. Неверниците в Батиара не бяха много. Никакви ашари, освен поробени пленници, а тях използваха предимно като гребци в галерите на Сереса, или пък някое семейство ги държеше в домакинството, за да покаже богатството си. Имаше малцина киндати. И във Варена имаше незначителна групичка от тези поклонници на двете луни. Търпяха ги както в повечето градове, щом си плащаха налога, за да изповядват вярата си, но в по-лоши времена търпимостта можеше да се превърне в нещо по-зло и понякога се стигаше до насилие.

За киндатите се говореше, че имали обширни знания в гадателството, ясновидството, лечителството. Йелена бе обмисляла, хрумваше ѝ дори сега да се опита да учи при някого от тях, но това беше трудно за жена. Както почти всичко останало.

Живя на няколко места през годините, откакто напусна дома си. Хубава дребничка жена с будни очи и светлокестенява коса. Тя беше спокоен човек и изглеждаше, че и другите около нея също се успокояват от присъствието ѝ.

Разбира се, имаше и предизвикателства в избрания от нея живот. Повече отколкото тя можеше да си представи в началото. Носеше ножове и се научи да ги мята точно, а не само да намушква. Не бе убила никого досега, но два пъти се наложи да използва острие срещу човек. Чудеше се дали да не се научи как да борави с лък, но все не се заемаше с това. Въпреки това си мислеше, че лъкът може би е подходящо оръжие за жена.

През годините след заминаването си от Варена видя множество малобройни наемни отряди и банди разбойници, които кръстосваха из Батиара. Ако започнеше война между градове-държави, те постъпваха на служба при някой владетел, който им плащаше да убиват и да грабят. След края на войната оставаха безпарични и гладни, но продължаваха да убиват.

Пътуващите жени бяха в голяма опасност… а и мъжете също. Тя се стараеше да не прекалява с придвижването по пътища. Получи пари от баща си срещу отказа от своя дял от стопанството и градината, прехвърли ги на братята си. Собствеността върху земята се предаваше по женска линия (така беше от незапомнени времена), но Йелена не искаше да остане и направиха тази размяна.

Не доближаваше Фирента, онзи разрастващ се и агресивен град, защото там и духовниците бяха агресивни. Първо живя близо до Авена, после остана две години край Акорси. Управник беше прочутият наемник Фолко Чино (неговият дядо взел властта в града) и той също се държеше агресивно, но там имаха по-меко отношение към вярата. Фолко беше образован мъж, а не само военачалник. Имаше и такива в Батиара. Йелена си казваше, че цитирането на философи не им пречи да изгорят живи обитателите на някоя селска къща.

Накрая потегли на юг към Ремиджо заради смъртта на своя любима. Йелена не можа да я спаси. Треската се загнезди в нея и не я остави на мира. Спомените още я мъчеха нощем. Открай време знаеше, че някои житейски моменти подсказват наложителна промяна.

Никога не се стараеше хората да научат, че живее някъде наблизо и може да направи нещо за онези с разклатено здраве, но в провинцията вестите за лечителите се разнасяха, защото и бедняците се нуждаят от изцеление. Общо взето, внимаваха духовниците да не научават тези вести. По-крайно настроените сред тях виждаха в самото лечение отхвърляне на волята на Джад, намеса в предопределението за живота.

Но в онова градче край Ремиджо, където властваше Теобалдо Монтикола, тя се зае да лекува Старши син на Джад в обител извън градските стени. Това я плашеше (не беше неуязвима за страха) и заради положението му, и защото раната му бе нанесена от самия Монтикола. Мъжът обаче прояви благодарност и щедрост, оттогава Йелена попадна под негова закрила.

Все още се чудеше защо се премести оттам. Може би не ѝ допадаше самата идея някой да я закриля, да се смята за неин длъжник, дори да не е така. Нейният любовник — този път мъж, отпътува за Фирента. Той беше майстор зидар, а там строяха още по-неуморно и упорито, отколкото Монтикола в Ремиджо. Амбициозният град Фирента плащаше на майсторите необичайно много под негласната власт на банкерите Сарди. Зидарят я покани да тръгне с него и тя обмисли предложението, но реши да откаже.

И си каза, че това е поредният знак за промяна, даден ѝ от живота.

За по-голяма безопасност по пътя се присъедини към група поклонници, които се връщаха на север към Фериер от Родиас, но се отдели от тях тихомълком по-рано, отколкото бе възнамерявала, защото смущаваща увереност я споходи при селце недалеч от Милазия.

Колкото и да се местеше, все си оставаше в една област от Батиара. Можеш да правиш промени доста често, да изкореняваш живота си като растение и пак да си оставаш близо до мястото, където си се родила. За седмица-две би стигнала до дома си при овощната градина, би стъпила на мозайката и би видяла семейството си, ако поискаше.

Не го направи. Нямаше желание да се върне у дома. Сама щеше да подрежда живота си — и с любов и приятелство, и без тях, макар да предпочиташе и двете. Не разбираше откъде извираше тази упоритост, както не разбираше и духовете, които съзираше, или внезапната увереност, че трябва да стори нещо. Още беше млада и се опитваше да проумее всичко това. Вярваше обаче, че подчиненият на традициите живот не е за нея, какъвто ще да се окаже нейният.

И си мислеше, че някой ден непременно ще потегли по-надалече. Може би през тясното море към Саурадия или дори отвъд нея. Сарантиум я привличаше, искаше да види Града на градовете, тази съкровищница на древна мъдрост, изложена на смъртна заплаха напоследък. Източният император разпращаше неспирно настойчиви призиви за помощ. Оглавените от своя халиф ашари може би дори щяха да превземат града рано или късно.

Но нали това беше невъзможно? Сарантиум имаше най-яките стени в цял свят, пазеше го и морето.

Тя се настани в празна къща в онова селце край Милазия. Скастри презрително мъж, който се опита да ѝ втълпи, че къщата е негова и трябва да му плаща наем, но после предложи да помогне на малкия му син — страдаше от недъг в гърдите, с който тя вече имаше опит. И успя да изцели момчето.

След това всичко се нареди. Хората ѝ плащаха с храна и дърва за огрев, което я задоволяваше напълно. Бе свикнала да не се поддава на самотата през повечето време. Гората наблизо, реката и нощта таяха сили, тя имаше потребността да ги проумее и трупаше знания. Когато се сресваше, забелязваше в косата си бели нишки. Твърде млада беше за това, но произхождаше от такъв род.

Знаеше, че може би ще е необходимо да се мести постоянно, още от деня, когато напусна дома си и избра този живот. Това беше част от избора. Безопасността има различен смисъл за различните хора и може да се окаже недостижима.

Но някои имат и призвание. Би могло да се нарече глас в душата. Изглеждаше, че и тя е сред тези хора. Вече нямаше смисъл да отрича. Вървеше по този път — нейния път. Носеше в себе си смях и ехидство. Също и страст, въпреки че тя можеше да я лиши от невъзмутимост, затова се стараеше да не се увлича. Не би ѝ хрумнало да твърди, че решенията ѝ са от най-благоразумните, но пък бе уверена, че дарбата ѝ е истинска, колкото и трудно да налучкваше нейната същност.

Ако я попиташе човек, комуто би поискала да отговори, щеше да каже, че е доволна и научава разни неща.

Момичето беше в тежко състояние, когато я доведоха. Йелена им каза това веднага. Още от първите си случаи като лечителка се увери, че е важно да го казва. Хората може би трябваше да са подготвени отрано, а и да знаят защо не би трябвало да обвиняват нея, ако някой умре. Гневът и скръбта от загубата тласкат някои мъже към насилие, а тя живееше сама през повечето време и, общо взето, нямаше как да се защити.

Дойдоха в нейната къща само защото един от мъжете с момичето бе живял в Милазия и бе чувал за Йелена. Тя си напомни да го попита как е научил къде живее. И това имаше значение. Ако например хора идват при нея, защото е прекалено опасно да потърсят лекар, значи се излага на риск.

Състоящото се от десетина къщи селце беше разположено северозападно от Милазия, на два дена усърдна езда. И тези два дена бяха съсипали момичето, но явно хората са били принудени да се отдалечат от града. Не знаеше защо. Те май бяха изпреварили новината.

Доближиха ниската ѝ ограда след залеза — трима мъже и жена, която едва се задържаше на седлото. Вероятно бяха изчакали между дърветата, докато притъмнее. Нейните кучета се разлаяха при портата, за да я предупредят.

Вече бе настъпила нощта и нейната пациентка спеше в лечителската стая. (Тя бе отделила работна част в малката къща.) Имаше лека треска, малко неочаквана, пръстите на Йелена напипаха на гърлото ѝ и прекалено ускорен пулс — но всичко това не изглеждаше опасно, поне засега. Даде ѝ отвара от върбова кора и ранилист, когато жената се оплака от главоболие.

През следващите дни щеше да проличи ще гангреняса ли раната. Ако се случеше, Йелена не би могла да направи почти нищо. Твърде високо на крака беше за ампутация дори от умел хирург, а Йелена не се занимаваше с хирургия. Но според нея раната изглеждаше добре. Завъртян в плътта нож, но не толкова дълбоко, колкото би могъл да проникне. Почисти раната с оцет, намаза я с мед и я превърза. Първото почистване сигурно беше болезнено, но жената мълча, само стискаше юмруци.

Медът върху раните беше нов похват за Йелена. Не знаеше защо помага при заздравяването, но тъкмо това се случваше. Сладост срещу горчивата смърт? Хубава представа, но прекалено опростена. Бащата на Карлито — момчето, на което помогна — имаше кошери и я снабдяваше щедро с мед. Хората можеха да бъдат благодарни и добри. Светът невинаги беше безпощаден.

При такава рана лечителката може предимно да наблюдава, след като направи необходимото. Даваше на жената да пие някоя от отварите си при всяко събуждане, проверяваше треската, цвета и гъстотата на урината. Тревожеше я загубата на кръв, особено след тези два дена на кон. Трябваше да сменя превръзката често. Щеше да има белег, може би и накуцване, но поне оставаше надежда да не се стигне дотам. Каза на тримата мъже да се молят. Вече ги бе отпратила да спят другаде. Щом бяха изминали такова разстояние, за да потърсят лечителка, значи се бояха да заведат жената при някой друг, а Йелена не искаше да ѝ се стоварят още опасности. Каза им само един от тях да идва, за да пита как е момичето, като внимава да остане незабелязан.

Дадоха ѝ сребро още при портата, още преди да внесат момичето в къщата. Лицата им бяха изопнати и уплашени. Може и да се опасяваха за собствения си живот. Йелена укроти кучетата и ги пусна да влязат.

Това момиче беше важно — за тези тримата, за още някого.

Двама от тях, не и онзи от Милазия, приличаха на войници. Момичето… всъщност младата жена беше по-трудна за разгадаване. Мазолести ръце на селянка, обаче…

Имаше време да умува. Или пък нямаше.

Сребърните монети я стъписаха. Твърде необичайно беше да ѝ предложат толкова много пари, в това също имаше скрито послание. Досега бе получавала сребро само веднъж — от онзи Старши син в обител до Ремиджо. Имаше прободено рамо и порязана буза от Теобалдо Монтикола, защото го бе увещавал да се откаже от насилието и от любовницата си, за да потърси помирение с Джад, преди да е станало прекалено късно.

Ама че неразумни приказки. Особено отправени към високопоставен мъж. Що за човек, лишен от мъдрост, би предизвикал така господаря на Ремиджо? Избухливият нрав на Монтикола беше… да, можеше да се каже, че е легендарен. Говореше се и колко силни са чувствата му към неговата любовница. Красива жена. Йелена я видя веднъж.

Доведоха духовника при нея, защото никой лекар в Ремиджо не би се заел с раните му, толкова се страхуваха от владетеля си. Тя си остана убедена, че раненият е глупак, ако ще и да е храбър във вярата си. За Теобалдо Монтикола можеше да се твърди, че има и достойнства, но се бе прославил със свирепостта си, когато го ядосат. Имаше какви ли не истории. Един ден я подмина на кон, когато бе отишла на пазар в града. Висок, смущаващо хубав мъж. Преобладаваше мнението, че е най-способният пълководец в Батиара. И богат по тази причина. Дори се бе сдобил с имоти отвъд тясното море, близо до Дубрава. Лозя и маслинови горички, поне така се говореше. Извеждаше армията си напролет и служеше на онзи, който му плати най-много през годината, за да издържа своя град и жителите му.

Не беше човек, комуто да натякваш пред други как живее.

Можеш да уважаваш набожността на свещенослужител, но да го смяташ за глупак. Светът допускаше двете истини наведнъж.

А собственото ѝ безразсъдство? Доброволно поетите рискове на живота в тези пущинаци? Щом изплуваше тази мисъл, тя си внушаваше, че това е различно, но се забавляваше от своето увъртане. Имаш нужда от способността да се присмиваш на себе си, особено ако почти винаги си сама.

— И кого от двамата мразим повече? — попита Върховният патриарх на Джад.

Подхвърли въпроса нехайно. Сега беше в добро настроение. Често му се случваше. Намираше се в разкошно украсена къпалня в главния дворец на Родиас през това есенно утро. И опипваше харесана отскоро куртизанка с едната ръка, а с другата държеше зрял портокал от Кандария. Наслаждаваше се на разликите в повърхността и твърдостта между гърдата и портокала.

Най-светият духовник сред поклонниците на Джад се бе потопил в дълбока и много гореща вана. Неговите лекари не одобряваха тези горещи вани, явно вярваха, че отварят порите за зарази. Той реши да не обръща внимание на твърденията им. Не беше против да рискува с порите и заразите.

Жената беше във водата до него, порозовяваше приятно и се кикотеше. Отляво двама от съветниците му седяха на каменна пейка до ваната. Пламъци бумтяха в голяма камина, фреската над нея изобразяваше Джад и като че бе сътворена от изтъкнат за времето си художник. Тези дворци бяха смехотворно претъпкани с творби на изкуството.

Виждаше как съветниците му се препотяват и бършат лицата си. Това го развеселяваше. В това утро беше извънредно доволен от живота. Имаше ерекция под водата, а не му се случваше всяка сутрин.

Щеше да отпрати двамата скоро, за да подхване жената онова, което бе призвана да върши. Но първо беше наложително да се заемат с досадния проблем, който представляваха Фолко д’Акорси и Монтикола ди Ремиджо. Според Върховния патриарх Скарсоне Сарди тези двамата твърде често представляваха проблем. Той заемаше високия си пост по-малко от година, но все трябваше да чува имената им… а те дори не бяха владетели на важни градове.

Чичо му Пиеро във Фирента, превърнал банкерското богатство във власт над град, който наистина беше важен (и след това използвал част от тези пари, за да направи Скарсоне патриарх), настояваше да се справи някак с враждата между двамата мъже. Както Пиеро Сарди отбеляза в писмо миналата седмица — за кой ли път — това беше нужно за стабилността в средните области на Батиара.

За жалост чичо му, несъмнено проницателен човек, не бе споменал точно какво би трябвало да направи Скарсоне. Разбира се, едно от възможните решения беше убийството на някого от двамата. Или и на двамата, добави мислено той, вторачен похотливо в пищните извивки на жената до себе си. Не беше много лесно да се съсредоточи върху делата на градовете-държави при такава възбуда, но трябваше да носи бремето на поста си. Да прави жертви за бога, като отлага (за малко) удоволствието заради дълга.

А проблемът бе станал и по-оплетен, и по-неотложен, както неговите съветници изтъкнаха, заради убийството на Уберто от Милазия преди пет дни.

Джад му беше свидетел, че никой нямаше да жали за Уберто, но Милазия се намираше между градовете на двамата, които безпокояха толкова силно всички, и беше… възможно, както единият му съветник се изрази деликатно (толкова са деликатни тук, често отбелязваше Скарсоне), някой от тях да е осъществил план за премахването на Уберто.

Явно беше неуместно да се радват на случката.

Какъвто и злодей да беше Уберто, той имаше своя роля в равновесието на силата и властта в тази част от света, напомняха съветниците му, докато той се къпеше, а те се потяха. Как да познаят какво ще се случи тепърва в Милазия и земите наоколо? Кой би могъл да наложи господството си там? И с кого би се съюзил? Накратко — положението беше непредвидимо. А святата власт, както му ставаше все по-ясно, се защитаваше най-добре със светска власт.

Според Скарсоне Сарди положението в света винаги си оставаше непредвидимо, ако не и направо опасно. Такъв поначало си беше животът в тези времена. Все му повтаряха например че прокълнатите от Джад ашари и техният гнусен халиф Гурчу могат да превземат Сарантиум. Ето този е човек, когото си струва да убиеш, каза си той. Не че имаше начин да го направят.

Не преливаше от симпатия и към сарантините. Наглият Източен патриарх, вече около стогодишен, все опитваше да го наставлява в писмо след писмо какъв бил дългът му, искаше армии и пари. Скарсоне не отричаше, че е лошо Гурчу да завладее града, наричан от всички „най-величавия“. Сарантиум Златния.

Но пък не можеше да се каже, че има на разположение войски, които да потеглят по море или по суша, за да го бранят! Източният патриарх как си представяше властта му над градовете-държави тук, над кралете на Фериер и Еспераня или над Свещения джадитски император в Обравик, който би трябвало да го почита и да се бие в защита на бога, а вместо това представляваше огромна заплаха?

Каква бъркотия от заплахи, опасности и равновесие. Човек би могъл да изпадне в мрачно очакване на беди или пък да се радва на каквито удоволствия има в света, а те не липсваха в живота на някои хора.

В момента се налагаше да мисли за Фолко Чино и Теобалдо Монтикола. Може пък да се убият един друг, рече си.

Тези двамата наистина бяха страховити предводители на наемници, а той — Върховният патриарх, се нуждаеше от армии. Всеки от тях би могъл да му служи… или да бъде купен от неговите врагове, зависи чия хазна е по-пълна през годината. Където и да се наемеше някой от тях, най-вероятно беше другият да отиде при противника. Убеждаваха го, че двамата също са част от равновесието в тези времена.

„Май ще взема да намразя този свят накрая.“

Много имаше да учи. Примиряваше се с това. Не беше глупак, макар да подозираше, че някои хора го смятат за такъв. Скоро щяха да се убедят колко са сбъркали. Имаше и подкрепата на своя чичо. А никому не би хрумнало да смята чичо Пиеро за глупак. И никой не би пожелал да го ядоса.

— Не е ли по-добре да изчакаме, за да видим какво ще последва в Милазия?

Това ги попита преди малко. Съветниците мълчаха и се потяха, дрехите им потъмняваха от влага, докато се мъчеха да намерят отговор на много уместния според него въпрос.

Склонен беше да мисли, че изчакването често е най-доброто решение. Проблемът би могъл да изчезне сам. Случваше му се в какви ли не обстоятелства през годините му като умерено буен (както смяташе самият той) младеж във Фирента, после духовник в служба на Джад по волята на своя чичо, който виждаше това като път за издигането и на племенника си, и на рода Сарди.

И замисълът успяваше. Не знаеше колко е похарчил чичо му, за да купи този най-висш пост за него и за техния род. И нямаше никакво желание да научи.

В мълчанието, последвало първия му въпрос, той продължи с въпроса кого мразят по-силно тук — в Родиас. По-скоро от чисто любопитство.

Два добри въпроса, каза си Скарсоне. И още нямаше отговор на нито един от двата. Жената започна да плъзга стъпалото си нагоре по вътрешната страна на крака му под водата, незабележимо за онези двамата. Ту нагоре, ту пак надолу, сякаш се засрамваше изведнъж. Той вече се бе убедил колко гъвкава е тя.

Единият съветник — севернякът, се прокашля. Щом го чу, другият отвори уста, но я затвори безмълвно. Искаше му се да заговори пръв, само че не знаеше какво да каже. И на Скарсоне му се бе случвало същото, когато беше сред семейството си.

Стига толкова. Дотегнаха му.

— Ще изчакаме — заяви той. — Нищо няма да правим засега. Изпратете някого в Милазия да научи как Звяра е бил убит. Все още не знаем.

С удоволствие изрече „Звяра“ вместо „Уберто“.

Хората наричаха и Теобалдо Монтикола „Вълка от Ремиджо“, но не беше същото. Прякорът подсказваше доблест в битките, а не гадна порочност. Скарсоне бе предупреден от чичо си да бъде предпазлив, докато се старае да ограничи влиянието на владетелите на Акорси и на Ремиджо. Нямаха чак толкова голяма власт, градовете им бяха прекалено малки в сравнение със Сереса или Мачера (който под властта на Риполи стана застрашителен), нито пък притежаваха назряващото величие на любимия му роден Фирента… затова пък двамата разполагаха с големи и верни войски. И се мразеха взаимно по причини, които май никой не си правеше труда да обясни съвсем точно. Нещо се случило в миналото.

Върховният патриарх си помисли, че можеш да мразиш някого и по причини, които вече си забравил. Дори по навик.

Всъщност си оставаше убеден, че е най-добре да не се намесват в междуособиците им. Единият ще победи, двамата биха могли да загинат едновременно… Нямаше съмнение, че в Батиара не липсват и други способни пълководци. От по-младото поколение, към което принадлежеше и той. И може би дори щеше да наложи властта на Родиас в града на някого от двамата. Или дори и в двата!

Това е игра, каза си Скарсоне. Да, някои от играещите умираха, но винаги е така, пък и обикновено смъртта сполетяваше незначителните играчи, нали? Очакваше да се наслади на играта. И на това ще му дойде времето. Засега имаше други забавления.

— Това е решението ми — натърти той. — Ще чакаме. Можете да си вървите. — Двамата се изправиха, Скарсоне добави с уместна любезност: — Пак ще обсъдим въпроса.

Те се поклониха и излязоха подгизнали.

— И аз ли да си вървя? — попита жената до него с престорена покруса.

Върховният патриарх на Джад се разсмя. Наплиска я с вода. Тя му отвърна със същото, което беше приятна изненада.

По-рано, още през летните жеги в Акорси навътре в сушата, където нямаше нито пристанище, нито смекчаващо климата влияние на море, владетелят на този град Фолко Чино седеше в покоите на своята благородна съпруга Катерина към края на деня, за да ѝ се любува, както правеше често.

Нейната прислужница вчесваше разпуснатата коса на първата дама на Акорси, която още беше червена и лъскава въпреки отминалата младост и четирите живородени деца. След ресането щеше да бъде ароматизирана с пудра от мускус и карамфил. Червената коса беше отличителна особеност и на мъже, и на жени от семейство Риполи. Както и високомерието, насадило се в Мачера с титлата дук, въпреки че братът на неговата съпруга си я бе купил на главозамайваща цена от Свещения джадитски император, който винаги се нуждаеше от пари и си бе присвоил правото да раздава титли.

Както се взираше в отражението си в огледалото с рамка, инкрустирана с бисери, Катерина каза на своя съпруг, когото обичаше:

— Ако нещо я сполети, ще те напусна и ще отида в обител. Предупреден си.

Подхвана този разговор не за пръв път. Фолко, прочут със своята вярност към съпругата си, кимна към прислужницата (а жена му видя това в огледалото) и отвърна:

— Все живея с едно или друго твое предупреждение.

— Това не ми харесва — отсече Катерина.

— Знам. И тя знае. Не се харесва и на нейните родители, а и никой духовник в Батиара не би го одобрил. По-добре ще е да бъде омъжена ли? Или да избере обител? Твоят брат лесно би ѝ купил поста на Старша дъщеря където тя пожелае, което впрочем би могло да спаси душата му.

— Тя не би останала затворена там, а за да бъде спасена душата на Аримано, са нужни по-големи усилия.

— Именно — натърти господарят на Акорси. — И защо говорим отново за това?

— Защото не е неизбежно тя да се излага на такива опасности — изтъкна съпругата му.

Все още не се обръщаше. Имаше обеци, пръстени и огърлица на масичката до нея. Щеше да ги сложи, преди да стане от стола, никога не излизаше от тези стаи без накити. Тя беше великодушна, имаше блестящ ум и обичаше бижута.

— Това са същите опасности, на които се излагат Алдо или Копо, или всеки друг мой служител — напомни нейният съпруг.

— Фолко, тя не е нито твоят братовчед Алдо, нито Копо Пералта!

— Не е. Но е способна като тях. И това не са празни приказки, любима. Не може да се бие с меч или да тръгне на война с мен, но в почти всичко останало Адрия е сред най-добрите ми оръжия.

— Оръжие — повтори съпругата му.

Забеляза, че той най-после изрече името.

— Тя иска да бъде оръжие.

Спорът наистина бе започнал отдавна.

— Тя иска твоето одобрение. И дори обичта ти. Всъщност, ако умра, тя ще…

— Престани — прекъсна я той със съвсем друг тон.

Катерина се взря в отражението му. И го видя как се извърна смутен. И реши да не продължава.

— Не ти позволявам — промълви Фолко д’Акорси — да умреш преди мен. Вече съм ти казвал.

— Не ми позволяваш… — опита се да каже с присмех, но не можа да се насили.

Той помълча и подхвана отново:

— Катерина, има мъже и жени, които са белязани или се белязват сами за различен живот. Адрия е една от тях. Знаем това. И баща ѝ е наясно, макар да е против. Ето защо е тук, а не в Мачера и не ѝ уреждат брак, който би могъл да повлияе на всичко в Батиара. Аз се опитвам… с твое разрешение… да ѝ предоставя този различен живот за известно време, преди да е принудена да се промени. Зачитам нейните желания, които тя изрази пред всички ни. Любима, по някои от тези пътища, в някои мигове тя може да срещне опасности. Но изборът си остава неин, а тя не е дете.

Вглеждаше се в него чрез огледалото, което беше извънредно скъпо с това злато и бисерите по рамката.

— Така да бъде, но ми обещай…

— Не мога — заяви той.

* * *

Три месеца по-късно, след края на горещата суша, с идването на есента, когато беряха гроздето извън градските стени, той пак навести съпругата си в нейните покои. Този път сутринта, малко след изгрева, хълмовете отвъд отворените прозорци грееха изпъстрени в кафеникаво, червено и златно.

Тя беше по халат, четеше писмо от своята снаха. Прислужницата подготвяше първата ѝ премяна за деня.

Той подхвана делово:

— Добро утро. Налага се да замина, любима. С мен ще тръгнат още шестима. Има неща, с които трябва да се заема лично. Ще ловуваме и… ще се справяме с каквото изникне.

— Само шестима ли?

— Не са нужни повече. Все пак не е война. Ще ти изпращам вести както винаги.

Тя го гледаше от стола си. Очите ѝ бяха бледозелени, запомняха се веднага. Катерина Риполи се нареждаше сред аристократичните красавици на своето време. Този брак беше голяма чест за него, стигна до това със службата си в Мачера като предводител на наемници години наред. Колкото и да беше необичайно, нейният баща ѝ предостави възможността да откаже. Но тя не отказа.

— Върни се при мен — рече Катерина. — Не умирай.

Винаги казваше тези думи.

— Още не мога да умра. Твърде много неизкупени грехове имам, за да бъда допуснат в светлината на Джад.

— Така е. И какво ще направиш по въпроса с греховете си?

— Нима не правя нищо? А обителта, която градим?

— А, това ли било. Шумът ми пречи сутрин.

— Всички правим жертви за вярата — ухили се той.

Честно казано, беше грозник — без едно око, с белег, с извит като човка на хищна птица нос, затова пък усмивката му разведряваше живота. Обичаха го и мъже, и жени. А тя най-силно от всички в отговор на неговата любов към нея — от самото начало до ден днешен.

Той се наведе, целуна съпругата си и излезе.

Това се случи десет дни преди Адрия Риполи, преструваща се на млада селянка край Милазия, да бъде посетена от служител в двореца, който ѝ донесе дрехи и съобщи, че следващата вечер ще бъде отведена да се яви пред графа. Също така бе осведомена, че ще получи щедра награда. Ако придружителите не я заварят, стопанството ще бъде опожарено, а нейните чичо и леля ще бъдат издирени и убити, където и да отидат.

Копо Пералта, изпратен от Фолко да бди над нея още през лятото и също живеещ под фалшива самоличност до Милазия, вече знаеше, че ще я повикат.

Други от дошлите с него на юг държаха под око живеещите около стопанството. Най-младият син на съседите беше проследен до града преди няколко дни. Тръгна сам и не носеше нищо за продан. Бездруго не беше пазарен ден.

Отиде при стражата на главния вход на двореца, което не беше типично за селянин. Видяха го да говори с един капитан. После закрачи обратно и излезе от града, без да направи нищо друго.

Още в Акорси Фолко бе казал на Копо, че е вероятно все някой да постъпи така. В това беше разковничето на техния замисъл. Копо попита може ли да убие човека, който го направи, но получи изрична забрана. По-късно можело да помислят за това.

Щеше да мине време, докато последват очакваните решения в двореца на Уберто, но не много време, а Фолко втълпяваше на хората си да изпреварват събитията, не да ги гонят по петите. През този сезон щяха да минат четири дни, докато вестоносец се добере до Акорси. И Копо изпрати един от хората си натам още същия ден. След това отиде в предпочитаното от него светилище в Милазия да се помоли.

Ако това беше отдавна чаканото начало, несъмнено имаха нужда някой да измоли от Джад безопасност и успех, а нямаше по-подходящ от Копо. Произнасяше молитви поне по два пъти всеки ден от живота си, по възможност в светилище, за да почете майка си и бога.

Имаше тук двама от своите, както и онзи от Милазия, който се съгласи да им помага срещу заплащане. Единият дебнеше край западната порта и щяха да научат веднага, когато придворни потеглят към стопанството. Със сигурност щяха да искат да огледат Адрия. Фолко бе казал и на тях, и — разбира се — на нея, че това ще се случи. Тя беше на твърде много години за вкуса на Уберто и прекалено висока, но пък стройна и с разкошна рижа коса. Фолко не се съмняваше, че ще бъде повикана при Звяра някоя нощ.

Копо имаше свое мнение за чара на Адрия: доста умерен, както би го нарекъл. Но ако някой започнеше да го оборва, щеше да признае, че има такова отношение отчасти и защото е твърде противоестествено жена с високо потекло (както всяка друга!) да живее както тя живееше с тях.

Според него не биваше да е така и по светските нрави, и по повелите на Джад. И все пак тя не отстъпваше по непреклонност на всеки друг боец на Фолко, Копо не я чу нито веднъж да се оплаче или да откаже задача, нито пък би я изпълнила по-зле от… ами от самия него, стига да не се изисква сила и боравене с оръжие. Освен това беше по-умела ездачка от всички тях. Дразнещо, но неоспоримо.

Ако трябваше да бъде откровен, съмняваше се да му стигне смелостта, за да се нагърби с ролята, която тя изпълняваше сега: насаме нощем с графа на Милазия с намерението да го убие и да избяга.

Бягството ѝ беше негово задължение, щом тя излезе от двореца. Всъщност след потреслия го разговор с госпожа Катерина в Акорси през следобеда преди той, Адрия и останалите да потеглят в началото на лятото, Копо беше наясно, че това означава да се погрижи и за собственото си оцеляване.

— Ако моята племенница не се върне — каза му господарката, когато го прие в своите покои, — ще се погрижа нашият нов служител от Еспераня да те отрови. Сметнах, че е справедливо да те предупредя.

Справедливо ли? Според Копо си беше крайно несправедливо, защото замисълът за овладяването на Милазия хрумна на Фолко, Адрия даде и съгласието, и одобрението си, той само им помагаше — а цялата тази история дори не му допадаше!

Струваше му се още по-несправедливо, защото каквото и да мислеше за чара на Адрия Риполи, виждаше само безгранична хубост в нейната леля, съпругата на своя предводител.

Смущаваше се в нейно присъствие само с една прислужница при тях и си спомняше някои нощни видения за господарката на Акорси, които го спохождаха напоследък.

И тъкмо тя го заплаши със смърт! От отровите на парфюмиран есперанец, който явно предпочиташе мъжете пред жените. Копо никога не би казал и една дума срещу нещо сторено от Фолко — обичаше го и би умрял за него — но според представите му за света и за постъпките на доблестните мъже трябваше да излезеш на бойното поле с меч в ръка, за да срещнеш погледа на онзи, когото ще убиеш. Не харесваше дори лъковете и пистолетите, а към новата полева артилерия се отнасяше с омраза.

Но както винаги в неговите очи никой не можеше да се мери с Фолко и щом той прибягваше до такава тактика (дори използваше онзи непомирисал бойно поле отровител от запада), Копо Пералта щеше да направи всичко по силите си да му помогне. Би рискувал и душата си.

А в онзи летен ден само избълва тези думи пред елегантната зеленоока жена, която се промъкваше в сънищата му:

— Ако подведа господаря… или вас, госпожо… заслужавам всяко наказание, което ми отредите, включително смърт.

Този едър мъжага беше войник, не се чувстваше на мястото си в такива стаи, не ставаше придворен от него. Нямаше невъзмутимост, все беше като на тръни в разговор с нея, както и да е в същата стая с нея, и то нейната. Но изрече всяка дума съвсем искрено.

Тя го погледна и сякаш надникна в душата му. И каза сериозно:

— Колко си съвършен. Как ви намира и ви задържа около себе си? Хайде, тръгвай. Иди да вършиш онова, което твоят господар иска. И я върни у дома.

Опитваше се да я върне у дома… но тя беше прободена в бедрото и раната кървеше обилно. Не смееха обаче да спрат, преди да са се отдалечили от Милазия. Фолко му заръча това недвусмислено, преди да потегли на юг.

Всъщност тя настоя веднъж да спрат, преди изобщо да са изминали достатъчно разстояние. Поиска торбичката, с която бе дошла тук, дадена ѝ от есперанеца още в Акорси. И както беше на седлото, направи нещо с устата си, като използва стъкленица от торбичката. Копо не задаваше въпроси. Предпочиташе да не научава някои неща.

Но знаеше, че Адрия е свършила работата, заради която всички те дойдоха тук. Хаос щеше да се развихри в Милазия сутринта, дори още тази нощ, което пък означаваше, че ще има още мъртъвци. Не можеше да отгатне дали това ще попречи в издирването на момичето, което бе убило графа, избягало през прозореца, спуснало се на площада и някак изплъзнало се на стражниците там. Щяха да разпитват тези стражници. Как се е промъкнала между тях? Да не са ѝ помогнали? Копо подозираше, че всички те са обречени.

Най-насъщният въпрос беше кой ще контролира града занапред? Фолко си имаше планове, но тепърва предстоеше да се види ще бъдат ли осъществени. Техният Акорси, ако ще да беше чудесен град, нямаше пристанище. Милазия имаше. Добре е да разполагаш с пристанище. Това беше причината за всичките им усилия. А Копо и Адрия имаха заповед да не се застояват близо до Милазия.

Само че беше неизбежно да спрат сравнително наблизо, защото след пътуването на коне през първата нощ вече му беше ясно, че ще затрие Адрия Риполи, ако не намерят незабавно кой да я лекува.

Веднъж успя да я хване, за да не се стовари от седлото. Тогава заповяда да спрат за почивка в маслинова горичка, където нямаха добро прикритие през този сезон дори по тъмно. Прегледа крака ѝ в мрака (без факел) и по-скоро напипа, отколкото видя, че кърви. Сложи нова превръзка на раната и я стегна, но нямаше да помогне много. Тази рана трябваше да бъде почистена, наложена с билки и превързана правилно, иначе Адрия губеше прекалено много кръв. И вече трепереше.

Леоне, който реши да се махне от Милазия и да дойде с тях, след като се бе покатерил по стената на двореца, за да забие клин и да върже въже, спомена за лечителка в селце по-нататък. Копо беше уплашен и недоволен, но не виждаше друга възможност. Каза на Леоне да води към селцето. Понякога можеш да избереш само най-малкото зло. Яздиха до края на нощта и целия ден, стигнаха на мястото чак по залез.

Ужасно пътуване. Денем трябваше да странят от всеки по-поносим път, не биваше да ги зърнат. Четирима на добри коне? Разбира се, че щеше да се говори за това! Но нямаше как да чакат отново до свечеряване. Адрия не би издържала.

Докато изравняваше коня си с нейния там, където пътеките бяха по-широки, Копо си спомняше как я видя да излиза от двореца през ниската вратичка зад храсти и бодливо дърво. И един мъж с нея. Това го нямаше в плана. Тъкмо си помисли, че ще се наложи да го убие, но различи как той я подкрепя на всяка крачка.

Доближи ги предпазливо и долови колко зле е ранена. Изпсува. Обикновено се стараеше да не го прави. Не беше благочестива постъпка.

Чу я да казва на другия:

— Не беше длъжен да го правиш.

— Знам. Ако ме наречеш глупак, ще го преглътна.

— Бих могла и да те нарека. — Копо познаваше този закачлив тон, но гласът ѝ прозвуча отпаднало. Тя добави: — Искаш ли да дойдеш с нас?

Копо примигна. Какво?! Що за приумици…

— Много бих се радвал да тръгна с тебе — тихо отговори мъжът. Не виждаше добре лицето му в тъмнината. Той помълча и продължи: — Но честта ме задължава да остана тук.

— Защо? — попита Адрия.

— Заради Морани. Ще се опитам да го защитя.

— Едва ли ще постигнеш нещо — възрази тя.

— Той не би могъл да знае за отровата.

„Този знае прекалено много“ — каза си Копо, вече сериозно разтревожен.

— Няма значение — отсече Адрия. — Той ме пусна да вляза.

„Стига толкова“ — реши Копо Пералта. Отиде при тях. И двамата се стреснаха, но Адрия го позна веднага.

— Копо! Джад все пак е добър.

— Такъв е — потвърди Копо и направи знака на слънчевия кръг. — Успя ли?

— Успях. Но аз съм… опасявам се, че ще ми бъде трудно да яздя.

— Съмнявам се, че изобщо би могла — обади се другият мъж. — Нямате ли резервен план? Може би лодка?

Нямаха друг план. Пък и кой е този, че да им говори така?

— Ти не се набърквай — сопна се Копо. — Благодаря ти, че си ѝ помогнал. Нататък ние имаме грижата.

Адрия още не се бе отместила от този мъж. Ръката ѝ още беше преметната на раменете му. Чак сега я смъкна неловко и каза:

— Ти ми спаси живота. Няма да забравя тази среща.

— И аз — отговори той. — Моли се за мен.

— Не ме бива много в моленето. Ще накарам Копо.

„Ама че грешка, изобщо не биваше да казва името ми, и то два пъти! Ами ако подложат този на изтезания?“

— Много ли го бива в молитвите?

— Много. — Мълчание. Копо чакаше нетърпеливо, вече не го свърташе на едно място. А Адрия каза на другия: — Бих те целунала за благодарност, но…

— Но това ще ме убие. Вече ми каза. И засега не би искала това да се случи.

Копо чу тихия ѝ смях.

— Засега.

Тя най-после — най-после! — изкуцука тежко към Копо.

— Трябва да ме крепиш отляво и да ме вдигнеш на седлото. Ще търпя колкото мога.

После се озърна, но си замълча. И онзи мъж не каза нищо. За Копо той си остана само тъмен силует и глас. Непознатият се обърна, мина между храстите и дървото, за да влезе през вратичката. Затвори. Чу се залостването на резе.

Копо си мислеше, че щом този ѝ е помогнал, щеше да е по-добре, ако бе тръгнал с тях. С връщането в двореца рискуваше да си навлече смърт.

Не че го засягаше. Ако не се брои опасността да го изтезават и да спомене, че е чул името му, което би могло да издаде връзката между тази нощ и Фолко.

Канеше се да натякне това на Адрия, но се отказа. Той беше огромен мъж и направо я пренесе до конете. Хвана я с двете ръце за кръста и я качи на единия. Тя изохка, когато трябваше да прехвърли единия си крак над седлото.

Сведе поглед към него и си пое дъх пресекливо.

— Той знаеше коя съм и че се подчинявам на Фолко. Нямаше значение дали ще спомена името ти. Никога не си мисли, че съм немарлива.

Тя беше Риполи и такава щеше да си остане. Родена за самонадеяност и власт, колкото ще да бягаше от тях.

Копо изсумтя и кимна. Въпросите и отговорите щеше да остави за по-късно.

Потеглиха — Леоне водеше, Копо до Адрия, Джан отзад, мълчалив и умел. Първо поеха на север, после свърнаха по пътека на запад покрай река в мразовитата есенна нощ, подминаваха лозя отляво, а зад тях синята луна се издигаше над морето.

Йелена щеше да живее дълго и да се смята за благословена преди смъртта си, макар че нямаше да я подминат скръбта и загубата, но в чий ли живот ги няма? Дните ѝ щяха да завършат в опасност в друга земя на изток отвъд морето.

Щеше да срещне мъже с присъща сила и храброст, както и жена, може би още по-смела и безразсъдна от проснатата в стаята за лечение в тази нощ — макар че и у нея, оздравяваща от нанесената с нож рана, се долавяше могъща жизненост.

Щеше да се влюби в същински великан и да зачене от него единственото си дете, но никога нямаше да му каже това и нямаше да живеят заедно. Изобщо не би ѝ хрумнало да сподели с него за детето… или за любовта си. Така би го обременила с нов товар, а тя не искаше да се превръща в задължение или товар за никой мъж или жена в този свят. А и той нямаше да е от мъжете, които се обвързват.

Йелена щеше да бъде до него при смъртта му, а двамата не биха очаквали той да умре стар, в постеля. Тя щеше да ридае през онази нощ. Никога нямаше да ѝ липсват страст или копнеж, но си оставаше решена да не се посвещава на нищо и на никого, освен на своето призвание и умения. И щеше да иска нейната дъщеря да се отдели, да решава сама за живота си, но това нямаше да се случи. Не всички бяха същите като нея, а имаше и по-лоши неща от умно дете, което остава с тебе да научи доколкото е способно твоите знания и умения. Има и по-лош живот за едно дете.

Но и във всичко това, запълнило дългата поредица от дните ѝ, Йелена никога не забрави тази есенна нощ недалече от Милазия.

Започна с Карлито, после кучетата се разлаяха при портата след свечеряване. Йелена винаги бдеше над поверените на нейните грижи с падането на мрака и преди зазоряване, когато душите се отнасяха твърде лесно. Тя беше с жената в лечителската стая, пак сменяше превръзката на раната, вътре горяха няколко лампи и огнището. Светлината беше важна за тези занимания.

Раната още кървеше. Каза на пациентката си, че е заради дългата езда. Чу име, когато я попита как се казва, но не се съмняваше, че е фалшиво. Също като тримата мъже, тя криеше самоличността си, за да опази някого друг, както си мислеше Йелена. Не научи как е била причинена раната, как една млада жена е била намушкана в крака и след това е трябвало да търси помощ далеч от всички места, където биха могли да я издадат. Не беше нужно да знае. Нейна задача беше лечението, а получи сребро за това.

Мъжете спаха другаде предишната нощ и останаха скрити по светло. Хората в това селце се държаха добре с Йелена, защото и тя беше добра към тях, но не биваше да им дава поводи да умуват, ако дойде някой на кон, носи униформа или ливрея и зададе въпроси за отминали или останали тук ездачи…

Един от тримата — старшият, се вмъкна безшумно преди малко, за да попита как е жената и после да говори с нея шепнешком, защото я завари будна и Йелена му разреши.

Изгаряше от желание да продължат по пътя си. Йелена бе казала ясно, че не може да им забрани нищо, дори не би опитала, но ако той иска спътничката му да запази крака си и да оцелее, нека тръгват, щом трябва, но да я оставят тук за лечение.

— Той би ли дошъл тук? — попита жената.

Мъжът се огледа неспокойно към Йелена.

— Изпратих… ъъ, Марко снощи да му каже къде сме, но се съмнявам. Твърде близо сме до… града.

Не беше изкусен лъжец. „Марко“ беше поредното измислено име. Имаше загадки тук, а Йелена не беше лишена от любопитство. Няма обаче как да заставиш някого да ти се довери, а и понякога е по-добре да си останеш в неведение.

Карлито подсвирна отвън както го бе научила, а кучетата си траеха, защото го познаваха. Щом тя кимна на едрия мъж, той се потули зад вратата на лечителската стая. Карлито мина по пътеката и влезе през входната врата, носеше каменно гърне с мед.

— Помислих си, че ще се нуждаеш от още мед — каза многозначително.

Той беше схватлив и досетлив. И вероятно обречен да няма голяма полза от тези качества в живота, който ще му бъде позволен. Йелена бе започнала да умува над тези неща — колко важно е да имаш шанс, за да правиш онова, на което си способен. Очакваше това момче да остане тук до края на дните си или да се махне, за да стане войник… и може би така да намери смъртта си вместо друг, по-добър живот.

— Благодаря ти, наистина имах нужда от още мед.

Нямаше, но защо да му казва това?

— Видях нещо, като идвах насам — сподели Карлито. — Един мъж на кон.

И тогава кучетата се разлаяха. Йелена се взря в момчето.

— Само един? Сигурен ли си?

— То се знае.

— Добре. Благодаря ти. Щом е тъй, върви си, мини през оградата отстрани и се прибери вкъщи. Не се помайвай тук, Карлито, говоря съвсем сериозно.

Той я погледна и се увери, че е така. Кимна. Можеше и да не я послуша, но не ѝ се вярваше. Допадаше му да помага и да я нарича своя приятелка, не би искал да загуби благоразположението ѝ. Излезе и свърна наляво към пролуката в оградата. Тя го последва до прага и викна на кучетата да кротуват. Един мъж не беше страшен.

Да, беше само един. Видя го да слиза от коня пред портата.

— Заведи коня между дърветата — обади се тя тихо.

— Разбира се — отговори мъжът, който и да беше.

Видя го да води коня към горичката на запад от нейния двор. Тя чакаше. Той се върна пеша. Тя задържа кучетата при себе си. Навън беше студено. Усети, че едрият мъжага стои при вратата зад нея. Бе пристъпил съвсем тихо.

— Не ми се вярваше, че ще дойдеш — каза той на онзи при портата. — Тъкмо говорехме за това.

Другият се обърна учтиво към Йелена:

— Може ли да мина през вашата порта?

Тя не очакваше такава любезност.

— Да.

Непознатият влезе в двора, мина по пътеката, поздрави я и назова името си. Истинското. Не беше човек, който би скрил самоличността си. И така Йелена срещна за пръв път Фолко Чино д’Акорси, прочут навсякъде в Батиара, а тази нощ застанал на пътеката пред входа на нейната къща.

— За мен е чест — отговори тя. — А сега ще бъда ли убита?

— Не от мен — отрече той.

Фолко посочи и тя се отдръпна, за да го пусне вътре, но той не влезе. Остана пред нея. По-нисък от очакванията ѝ, много як и — откровено казано — стъписващо грозен с изваденото око, белег и счупен нос. Не носеше превръзка на очната кухина. По-едрият и по-млад мъж пристъпи напред, сведе почтително глава и когато Фолко кимна към портата, отиде там. Щеше да бди на пост, досети се Йелена. Новодошлият промени нощта с появата си.

— Тя е в лечителската стая отляво — уведоми го Йелена. — И тя ли ви служи?

— Тя е Адрия Риполи, най-младата дъщеря на дука на Мачера — отговори Фолко.

Йелена усети внезапно как краката ѝ се подгъват. Той се вторачи в нея.

— Както може би вече си разбрала, важно е да я изцелиш.

И влезе в лечителската стая, преди тя да продума.

— Да се свети името на Джад, Адрия, какво си направила със себе си? — чу го да казва, щом мина през вратата.

Не долови отговора. Отиде при огнището, за да кипне вода за следващата отвара на своята пациентка. Умуваше напрегнато, докато се успокояваше с привичните действия. Как тази жена попадна тук? От рода Риполи? В тази къща?

Но и да беше аристократка, и да имаше посетител (ако можеше, щеше да накара този мъж да си тръгне по-скоро), процесът на изцеление не биваше да се променя. В другата стая говореха приглушено. Още по-трескаво се надяваше Карлито да си е отишъл направо вкъщи. Тази случка беше твърде значима, тези хора бяха прекалено важни, опасността ставаше много голяма.

Остави привичните действия, самите движения на ръцете да забавят пулса ѝ. Справяш се по-добре, ако си върнеш спокойствието.

Но колкото и да се бе овладяла с работата, спокойствието се пръсна като стъклена чаша, запратена в стената, защото кучетата се разлаяха отново, но този път яростно.

Отиде припряно до вратата и я отвори. Чу как едрият мъж, който застана на пост, каза на някого да спре пред портата. Фолко д’Акорси побърза да излезе от лечителската стая и застана до нея.

— Копо! Не се бий с него! — извика той в нощта.

Твърде късно, защото бяха избълвани рязко враждебни думи, звъннаха мечове и (почти незабавно, както ѝ се стори) някой се строполи с крясък.

Кучетата още лаеха до прегракване.

— Джад да скапе душата му в тъмата! — изръмжа мъжът до нея. — Ще го убия този път. Ще го убия!

Йелена видя силует при портата на къщата ѝ, още един грамаден мъж, и чу плътен благ глас — не беше на онзи, когото наричаха Копо — и нейните кучета млъкнаха.

А това никога не се случваше при появата на непознат.

Портата се отвори. Някой поспря да поздрави двете кучета, после тръгна към тях с дълги крачки. Видя го да прибира меч в ножницата.

Спря на пътеката, на няколко крачки преди вратата и светлината.

— Той ме предизвика, Д’Акорси. И може да съм го убил. Защо го изпрати да пази сам?

До нея Фолко дишаше тежко.

— Грешка. Не те очаквах засега.

— Засега ли? Смятал си, че ще дойда?

— Разбира се. Отвратително предвидим си.

Презрение, див гняв и още нещо. Йелена сплете пръсти, за да не треперят ръцете ѝ. Фолко се обърна към нея.

— Неспокойна нощ за тебе. Съжалявам, че е така. Ето ти го и Теобалдо Монтикола, когото някои наричат Вълка от Ремиджо. Според мен харесва прякора си. Дошъл е да ми заложи капан. Ако е убил човек, когото ценя, ще бъда много недоволен.

— Той ме предизвика — меко повтори другият и дойде по-наблизо. — Глупава постъпка, ако ме е познал. Налага се някак да понеса твоето недоволство.

Щом светлината го огря, Йелена видя красотата, която се запечатваше в паметта. И той се бе прочул като стоящия до нея мъж, а може и да беше още по-страшен. Вече го бе виждала веднъж в Ремиджо. Нямаше как да го забрави. Помисли си, че е направо невъзможно тези двамата да са тук. Нали в света не ставаха такива неща?

Двамата мъже се разсмяха едновременно. Нямаше веселие в този смях. Въздухът ѝ се струваше твърд и сякаш щеше да се пропука. Не виждаше призраци. Но изпита истински страх.

— Ще наредя да внесат твоя човек вътре — каза красавецът.

Направи няколко крачки към портата и подвикна заповедите си на хора, които Йелена не успяваше да различи. После се върна при тях.

— Д’Акорси, твоите шестима трябва вече да са разоръжени. Заповядах засега да не им правят нищо лошо. Не мога да обещая, че нищо няма да ги сполети, разбира се.

— Откъде знаеш, че са шестима? — тихо попита Фолко.

Монтикола го изгледа.

— Проследихме ви, докато идвахте.

— Как пък не. — Този път думите на Фолко д’Акорси бяха толкова тихи, че едва се чуха. — Нескопосана лъжа.

И от този миг Йелена очакваше да умре преди сутринта.

3.

Хората вярваха, че молитвите в светилище имат по-голяма сила, но в литургиите учеха, че можеш да се обърнеш към Джад навсякъде и по всяко време, богът винаги присъства, дори нощем, когато кара колесницата на слънцето под света, за да се бие с демони в мрака и да брани човечеството.

Копо бе чул веднъж, че на изток изобразяват Джад не сияйно величав и светлокос, а мургав, брадат, изтерзан: страдащ за своите чеда и измъчен от бремето на дълга да ги закриля. Това беше ерес, но понякога му хрумваше, че има защо да представят бога така. Дългът да се грижиш, отговорността да защитаваш наистина са товар. А в света, който Джад бе сътворил за чедата си, имаше предостатъчно страдания.

Казваше си, че неговата скръб е твърде нищожна сред всичко наоколо, но винаги жалеше за баща си, всеки ден. Онази злополука в каменоломната отне преждевременно живота на достоен човек и стовари върху неговия единствен десетгодишен син прекалено голяма отговорност. А нали отговорността е тежкото бреме на Джад? Защо да не я носят и смъртните?

Никоя от двете луни не се бе издигнала в небето, той стоеше сам на пост пред къщурката на лечителката, която Леоне намери за тях — за Адрия. И Фолко вече бе дошъл, по-бързо, отколкото Копо очакваше. Но нали бе казал на Джан да съобщи, че Адрия е била ранена, докато е вършила каквото бе дошла да направи. Всички много се тревожеха за нея, особено Фолко, като се има предвид потеклото ѝ и недоволството на госпожа Катерина от ролята ѝ при тях.

„Ако моята племенница не се върне, ще се погрижа нашият нов служител от Еспераня да те отрови.“ Това бе казала господарката на Акорси на него — Копо Пералта, който я сънуваше. Не го каза сериозно, той беше уверен в това, и все пак…

Ето че вече трябваше да се безпокои и за Фолко в тази усамотена къщурка прекалено близо до Милазия, където несъмнено се бяха развихрили насилие и бъркотия. Копо си помисли, че с идването на Фолко поне не му се налага да решава какво да правят.

Звук отляво. Кон, от който слезе мъж, без да го е еня дали вдига шум. Копо извади меча си.

— Назови се! — извика в нощта.

— С удоволствие — отговори му глас. — Аз съм Теобалдо Монтикола ди Ремиджо. Чувал си за мен. Да те убия ли, или ще се отдръпнеш?

На Копо никога не му бе липсвала смелост, а пред него беше най-свирепият от многобройните врагове на неговия господар. Тъкмо за да напреднат към неговия Ремиджо бяха дошли тук, затова Адрия отиде в Милазия.

— Не мога да се отдръпна. А вие, господарю, не можете да влезете в тази къща, ако не бъдете поканен.

— Нито едното е вярно, нито другото. — Копо видя от мрака да се показва мъж, който не му отстъпваше по размери. — Спаси живота си и се дръпни от портата. Сам съм, ако искаш да чуеш това.

— Ще почакате тук, а аз ще вляза да съобщя за вас.

— Не — отказа другият. — Няма да стане така, войнико. Харесва ми да изненадвам хората. А толкова отдавна не съм изненадвал Фолко. — Копо чу познат звук — изваждане на меч от ножница. — И не мисля, че ще позволя на някакъв пазач да ме лиши от такова удоволствие. Не ми допада да ме лишават от нещо. Но нежеланието ми да се бия с тебе е искрено.

— Казах да спрете!

Копо също вдигна оръжието си напред.

— Олеле. Вече мога да смятам, че си ме заплашил — заяви Теобалдо Монтикола. — Нима един благоразумен човек би постъпил така?

Копо се биеше умело, затова случилото се беше още по-ужасно дори преди всепоглъщащата болка първо в лявото рамо, после и в хълбока от същата страна — с такава лекота го надви противникът. Толкова бързо, че всъщност нямаше схватка. Чу своя крясък, когато се свличаше на земята.

Щеше му се да вярва, че така предупреди за опасността, но този вик беше само от болка… И страх, че вече е мъртъв — тук, в тази нощ.

Другият, владетелят на Ремиджо, дори не го погледна. Копо чу как го подмина и отвори портата, която той трябваше да пази. И се сети за майка си в обителта, където слугуваше като перачка за Дъщерите на Джад. Тя имаше само Копо в този свят. Е, да, имаше и своя бог.

След тази нощ може би ѝ оставаше само Джад. Той опипа хълбока си и усети кръвта. Май беше по гръб, загледан в небето. Толкова много звезди, последвани от бавно сгъстяваща се тъма. Изпитваше срам, болка и смайваща печал. Чудеше се дали богът винаги понасяше толкова тежка печал. Надяваше се да не е така.

Двама мъже с дрехи за езда, без издаващи принадлежността им ливреи, внесоха ранения в лечителската стая на Йелена. Където минеха, оставаха капки кръв.

Можеше да се каже, че го носят внимателно. На Йелена ѝ се стори, че това занимание е привично за тях. И как да не е, ако са войници на господаря на Ремиджо. Неговият баща бе завоювал града. По-точно жителите му предложили властта като на водач, който е способен да ги защитава. Същото бе постигнал и дядото на Фолко в Акорси. Силни мъже с армии? По-добре да те бранят, отколкото да се случи обратното.

Щом сложиха ранения на сламеника, където тя спеше, ако искаше да е при пациент през нощта, лечителката установи, че няма значение дали са го носили внимателно. Посърна, взряна в този мъж. Доскоро е бил момче. Но и момчетата умираха във войните. Както жените и момичетата, както винаги се случваше с бедняците.

Войниците излязоха, ботушите стъпваха по кръвта. Йелена коленичи до сламеника да прегледа раните.

— Мили Джад… Можеш ли да го спасиш? — обади се жената от леглото.

Подпираше се да седне, притиснала другата си длан към устата.

Йелена се изправи. Още когато се зае с лечителство, взе решение да казва истината за онова, което може или не може да направи.

— Не. Опасявам се, че той ще ни напусне.

След години щеше да се промени и да увърта умело, за да остави време за осъзнаване неизбежността на смъртта — защото и хората около умиращ, понякога изпитващи обич към него, имат своите потребности, за които също трябва да се грижи, щом е избрала призванието на лечителка. Трябва обаче да натрупаш възраст, за да проумееш някои неща, а през тази нощ Йелена още беше млада.

Чу шум зад себе си и се огледа навреме, за да зърне Фолко д’Акорси, който се врътна в рамката на вътрешната врата и се върна в нейната стая. Тя се подвоуми и също отиде там. Каза си, че има някакъв нищожен шанс да не допусне насилие в собствения си дом. Но по-голям беше шансът и тя да срещне смъртта, преди да се издигнат лунните сърпове.

Двамата войници на Монтикола бяха излезли. Само тя беше в стаята с владетелите на Акорси и Ремиджо, за чиято взаимна необуздана омраза знаеха навсякъде в Батиара.

Доближи безмълвно огнището и котлето. Водата вреше. Зае се да приготви отварата за жената в другата стая.

— Той ще умре ли? — попита Теобалдо Монтикола. Явно Фолко бе казал нещо. — Съжалявам, ако е така. Не беше нужно. Не биваше да вади меча си.

— Можеше да го избиеш от ръката му — каза Фолко.

С гръб към двамата Йелена изтръпна от чутото в гласа му.

— Може би — отвърна по-едрият мъж. — Навън е тъмно, нямаше как да знам дали е сам. И прецених, че е неразумно да се сдържам прекалено, след като той насочи меч към мен. Наредих да го донесат тук, Д’Акорси. Поне това признай.

— „Поне това признай“… — повтори другият присмехулно.

— Да, говоря сериозно — кротко каза Монтикола. — Ето те и тебе тук. Много време мина. Остарял си. И си станал още по-грозен. Къде е част от косата ти?

Йелена се обърна. Монтикола бе седнал на опрян в стената скрин с изпънати крака, кръстосани в глезените. Фолко д’Акорси стоеше насред стаята.

Не отговори веднага.

— Загубих я някъде.

Не се усмихваше.

— На сватбата на Сарди ли се видяхме за последен път? Когато се женеше по-големият син на Паоло във Фирента?

— И ти ли беше там? Забравил съм.

Другият се ухили.

— Ти не забравяш.

Вирнала глава, Йелена ги подмина с отварата в ръка и отиде при жената на леглото.

— Изпий това. — Даде ѝ чашата и доближи мъжа върху сламеника. — Той е в несвяст, не усеща болка.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Той би искал молитви — каза жената. — И присъствие на духовник. Това е важно за него.

— Няма духовник наблизо. Ти кажи молитвите.

— Не подхождам.

— Убедена ли си? Ако той има семейство, можеш да ги увериш, че словата са били изречени.

Жената впи поглед в нея. Но след миг-два Йелена чу познатите изречения от литургията за пренасящите се в отвъдното. Не вярваше в тях, но ги бе слушала през целия си живот.

Коленичи отново до сламеника и се взря в двете рани. С едната на рамото би се справила, но другата в хълбока беше смъртоносна. Мъжът дишаше, но лицето му вече губеше цвят, а кръвта се бе просмукала и още капеше през тънкия сламеник на пода.

— Бих се опитала да облекча болката му, но наистина не мисля, че я усеща.

Говореше колкото на другата жена, толкова и на себе си. И осъзна, че се повтаря. Чувстваше се потресена и уплашена. И други хора бяха умрели в тази стая, но не от насилие. Схватки, война, убийствена омраза не бяха нахлували в нейния двор. Само злощастия при раждане и злополуки в селския живот, както и влошаване на болести. Чудеше се не би ли трябвало да е по-разгневена. Може би и това предстоеше.

Както гледаше, коленичила сякаш в молитва (но не се молеше), Йелена долови мига, когато мъжът умря. Мигът на завършека, началото, промяната.

Животът може да бъде в тебе със своя дар, с възможностите си, а после… да го няма. Има пулс и вече няма пулс. И си само тяло на сламеник — няма те, не можеш да споделиш как е в отвъдното.

Скръсти ръцете му на гърдите. Озърна се към жената на леглото.

— Съжалявам. — Изправи се. — Познаваш ли семейството му?

— Има само майка в обител до Акорси.

— Дъщеря на Джад ли е?

— Работи за тях.

— Значи те ще произнесат молитви за него.

— Не ти ли е все едно? Вярваш ли във всичко това?

Изобщо нямаше желание да прави такива признания пред чужди хора. Готова беше да ги изцелява или поне да опита, но вярата ѝ засягаше само нея. Стъписа се обаче, че жената беше достатъчно проницателна за този въпрос… и дръзка, за да го зададе.

— Вярвам в онова, което носи утеха на живите. Съчувствам и на тебе, защото изглежда, че сте се познавали добре.

— Изглеждало… — промълви жената горчиво.

Йелена се върна в другата стая. Завари двамата мъже там, единия прав, другия седнал отпуснато, поне привидно. Стори ѝ се, че не са продумали, докато я нямаше, което беше необичайно. И щом се появи отново, Фолко каза, сякаш я бе чакал като зрителка на представление:

— Мъртъв ли е?

Погледна го.

— Уви, мъртъв е. — Обърна се към другия, седнал върху нейния скрин със завивките. — Може ли да наредите на хората си да го изнесат със сламеника от моята лечителска стая? Има барака отдясно в двора. Не е заключена, могат да го сложат на сандъците там засега.

— Какво значение има? — подхвърли той. — Мъртъв е.

Тя се вторачи в него.

— Тук има жена, която лекувам. Не искам да има труп в стаята при нея. Ще бъдете ли така добър да помогнете, или да повикам мъже от селото?

— Лошо хрумване — отвърна той.

— Тогава повикайте хората си.

И двамата носеха мечове, имаха и кинжали на коланите. Омразата беше като още едно присъствие в стаята. Замайваше я почти до припадък. Изведнъж се почуди дали Монтикола знае коя е жената в другата стая. Може би не. Не я бе видял.

Отвън се чу задавен вик, последван от втори, имаше боричкане. И пукот като от настъпена съчка… или нещо друго.

Двамата впиха погледи във външната врата, затворена заради нощния студ. Ослушваха се. Не помръдваха.

— Твоите шестима — каза Монтикола. — Както вече споменах, ако им стига благоразумието, само са обезоръжени, без да пострадат сериозно. Е, благоразумни ли са?

„Проследихме ви, докато идвахте.“ Но Фолко бе отхвърлил това като лъжа.

Той не отговори. Прекрачи към вратата и я отвори.

— Братовчеде? — подвикна.

— Готово — разнесе се отговор.

— Колко са? — попита Фолко не особено гръмко.

— Дванайсет, както каза.

Инстинктът накара Йелена да се озърне към Теобалдо Монтикола. Лицето му оставаше старателно безучастно, но позата му се промени.

— Благодаря ти, братовчеде — рече Фолко спокойно. — А сега, Алдо, моля те да избереш трима от тях, ако може да нямат съпруги и деца. Убийте ги. За съжаление трябва да ти кажа, че Копо Пералта лежи мъртъв тук.

Някой — може би братовчедът, изпсува грозно в мрака.

— Само трима ли, господарю?

— Трима. Но го направете още сега.

— Да, господарю.

Монтикола се надигна и сякаш изпълни малката стая.

— Акорси, ако те направят това, ще убия първо тебе, после лечителката, накрая и момичето от рода Риполи, което отиде да убие Уберто по твоя воля. Избирай бързо.

Знаел е коя е, мислено отбеляза Йелена.

Застаналият на прага Фолко се обърна към него и тя видя усмивката му.

— Няма да го направиш. Имам двайсет мъже около тази къща, не шестима, а ти обичаш живота си твърде силно, за да го пожертваш само срещу моята смърт и смъртта на две жени, дори едната да е дъщеря на дука на Мачера. Това перчене не ти подхожда.

Затвори вратата и остана с лице към другия.

Йелена се отдръпна към огнището. Изпадаше в ужас. Не откриваше духове, реещи се около тях, но долавяше как смъртта витае в стаята или напира към нея.

— Ти би могъл да ме убиеш каквото и да сторя, щом имаш двайсет души тук.

— Имам. И бих могъл, да.

— Ще се разчуе кой ме е убил. Няма как да опазиш тайната.

— Съгласен съм — кимна Фолко.

— Казах накъде тръгвам.

— Не се съмнявам. Елементарна предпазливост.

— Но първо ти ще умреш, двете жени също.

— А защо да не побягна през тази врата?

Монтикола се изсмя.

— По-скоро сам би сложил край на живота си.

Фолко се подсмихна със стиснати устни.

— Колко добре ме познаваш.

— Колкото ми е нужно. Но… както изглежда, не мога да се разправя с тебе тук. Защото си излъгал колко души ще поведеш насам.

— Какъв късметлия съм, че го направих.

— Но и ти не можеш да ме убиеш.

— Още обмислям това.

— Не го обмисляш. Искаш да го направиш, но не го обмисляш. Желанието не е намерение.

Фолко вдигна ръце в престорено възхищение.

— Какъв изтънчен мислител си!

— А дори не съм учил при Гуарино древни езици и нови дворцови танци.

— Още ли те дразни образованието ми?

Монтикола тръсна глава.

— По-малко, отколкото си въобразяваш открай време. Предполагам, че там бих се научил да пея и бих изчукал някое и друго момиче, но пък момичета никога не са ми липсвали, а и каня музиканти в двореца си. — Негов ред беше да се усмихне. — И Меркати дойде да украси тавана в трапезарията ми и да нарисува портрета ми, преди да дойде при тебе.

Йелена забеляза, че тези думи истински жегнаха Фолко, колкото и да беше изумително в този момент.

— Но после го подмамих да си тръгне — натърти той.

— Така е! Похарчи толкова пари. И тази година го загуби, защото той отиде в Родиас при дебелия млад Върховен патриарх Сарди. Говори се, че дори не бил завършил твоя портрет!

— Аа… Значи вече следиш кой творец къде се мести?

— Разбира се. Продължавам да строя в Ремиджо. И за мен в твоя дворец работи не само една прислужница.

— Глупаво е да ми го казваш, ако е вярно.

— Може би. А може би лъжа, както ти винаги правиш. Така правеше и баща ти. И все пак нито аз мога да те убия тук, нито ти мен, защото си прав, ученико на Гуарино: не искам да умра тази нощ в дома на лечителка езичница.

Йелена се поколеба дали да каже нещо, но реши, че би сбъркала.

Реакцията ѝ обаче пролича — и двамата мъже извиха глави към нея.

— А имаш ли вино случайно? — попита Монтикола. — Яздихме дълго към тази колиба.

Не беше колиба, а къща. Но тя само кимна. Не беше уверена, че няма да изтърве нещо неуместно.

Йелена научи коя е младата жена, от какво потекло е и какво е свършила в тази област на Батиара. Риполи? Дошла да убие Уберто от Милазия? Случващото се тази нощ вече ѝ се струваше немислимо.

Застана пред масата до огнището. Взе голямата манерка и напълни две чаши с младо вино — подарък от винарната тази сутрин. Ръцете ѝ почти не трепереха. От гняв остави виното на масата, не го поднесе на мъжете, както подобаваше на домакиня.

Тези не са гости, каза си.

Обърна и видя за пореден път усмивката на Теобалдо Монтикола заради постъпката ѝ. Накара я да си помисли, че се държи дребнаво. Този знаеше добре какъв красавец е. Вчесваше назад дългата си тъмна коса, за да остане открито високото му чело над прав нос, какъвто повечето хора наричаха „родийски“, присъщ за останалите от древните статуи. И блестящите му очи бяха тъмни. Йелена си призна, че се плаши от него. От усета, че сегашната любезност и самообладание са само прикритие, което може да изчезне в миг. Отдръпна се, когато той доближи масата да вземе чаша. Взе и втората, подаде я на Д’Акорси.

— Добре си го измислил с шестимата. Хитра клопка.

Фолко кимна.

— Две-три неща през последната половин година ме подтикнаха да се замисля. Коя е тя?

— Моята шпионка ли? Незначителна жена. Мъртва ли е?

— Ще умре, щом изпратя вест на благородната си съпруга. След като бъде разпитана пред духовници, които ще запишат признанията ѝ.

— Разпитана, значи. Съмнявам се да бъде проявена милост. На хората от рода Риполи не им харесва да ги мамят, нали?

— Никому не се харесва. Дори на рода Монтикола. В края на краищата и баща ти е бил недоволен от майка ти.

По-едрият мъж настръхна. Йелена знаеше тази история. Както и всеки друг. Чичото на Монтикола и майка му били убити, когато ги заварили заедно.

Разнесе се още някакъв звук в нощта. Вопъл. Не от животно.

— Трима — каза Фолко д’Акорси по-рязко. — За човек, който ми беше скъп.

— Аха — изсумтя Монтикола. — Скъп ти бил, така ли? И това променя всичко?

— Мога да убия шестима — добави Фолко.

Не беше празна закана. Йелена го разбра веднага. И този вдъхваше ужас. С грозотата си, с могъщите мускули, със студенината на своята воля и ум. Не бяха хора, между които да избереш с думите, че единият служи на доброто в света, а вторият — не.

Служеха само на себе си.

— Няма да убиеш шестима — възрази Монтикола. — Противоречи на всичко, което са ти втълпявали. Ами ако Гуарино научи?

Фолко д’Акорси отпи от чашата, преди да отговори. Йелена усети, че е затаила дъх.

— Така да бъде — рече той накрая. — Щом стигнахме дотук, ето какво предлагам. И двамата си тръгваме оттук тази нощ. Ще заповядам на хората си да пуснат твоите.

— Много си добър. Но първо ме чуй и… ами… Звяра в Милазия мъртъв ли е?

Кратко двоумене.

— Бездруго ще научиш сутринта, затова… да, мъртъв е.

— Колко тъжно. Благочестив мъж, любимец на бога. Само как ще жалят за него. И кой би могъл да познае какво ще се случи там занапред?

— Да, кой ли би могъл. Единствен Джад знае.

— Е, да. И по този повод… Джад знае още нещо, Фолко — ти няма, повтарям, няма да се промъкваш натам, в моята посока чрез Милазия. Дори ако изпратиш само дузина мъже на юг, аз ще науча и ще се погрижа да плъзне мълвата как Адрия Риполи е убила Уберто… по твое нареждане.

— Ще ти повярват ли? Който и да е?

— Мисля, че ще повярват, щом бъдат представени доказателства пред Върховния патриарх и Свещения джадитски император как е умрял Уберто заедно с описанието на момичето и роднинската ѝ връзка с тебе и твоята съпруга. Както и факта, че един есперанец със съмнителна слава е постъпил на служба при тебе.

— А, онзи ли. Значи твоята шпионка е споменала и него?

Фолко се опитваше да говори нехайно, но Йелена си рече, че чутото е неочаквано за него. И много неприятно.

— Гнуся се от отровите, да знаеш — каза му Монтикола.

— Използвал си ги.

— Вярно. Въпреки това се гнуся. И мога да кажа, че никога не бих изпратил момиче… това момиче да се изложи на такава опасност. Толкова малко ли означава за тебе животът ѝ? Тя да не е само ловен сокол за тебе? Нищо повече?

— Тя ми е племенница. Тя е…

— Твоята съпруга знае ли изобщо какво си я накарал да свърши? — Последва мълчание и Монтикола се засмя. — Фолко, харесва ти да вярваш, че си добродетелен, а аз не съм. Залъгваш се. Както с броенето на мъртъвците тази нощ.

— Нищо подобно.

— Напротив! Лъжеш света… и себе си. Правиш го отдавна, знаем и коя е най-голямата ви лъжа — твоята и на баща ти.

— Недей да…

— Ще правя каквото ми скимне, Д’Акорси. Аз поне казвам честно какво бих сторил и какво — не. Иди си у дома и помисли задълбочено над думите ми. Допитай се до философ. Или… — Усмихна се отново и показа здравите си зъби. — Или можем да сложим запалени факли в двора и пред нашите хора като свидетели да се бием, докато единият от нас умре. Никой от силните на деня не би възразил. Подозирам, че може и да се зарадват.

— Нима? Ама че глупост!

И Монтикола се разсмя за кой ли път.

— Ама че страх. Мога да те надвия в схватка. Имам две очи и град на брега, за да търгувам по море, а тялото не ме мъчи след твърде дълга езда. Нищо чудно, че ме мразиш, Д’Акорси.

Йелена видя, че този път Фолко се ухили.

— Имам толкова причини да презирам и тебе, и семейството ти. Да започна ли с твоята убита леля? Да продължа ли с твоята нещастна, мъртва, неудобна съпруга? Родът Монтикола… сладури като лятно вино.

Йелена видя как едрият мъж остави внимателно чашата си. И застана по-устойчиво. Беше пребледнял.

— Не бих говорил така на твое място. Наистина, Д’Акорси. Добре ще е да внимаваш повече. Мога да предложа как да постъпим на човек, за когото ми повтарят колко бил умен, а мога и да го убия тази нощ. Може би греша за ума ти. Прояви го. Две жени зависят от тебе.

— Две ли? За какво ти е да убиваш лечителката?

— Нуждая ли се от причина? — попита Теобалдо Монтикола, взрял се в Йелена.

— Повечето хора се нуждаят — каза тя, без гласът ѝ да трепне.

— Е, ако вярваш на приказките, аз убивам за развлечение. Щом е нужна причина, ето ти една: защото лекуваш жена, от която Д’Акорси се възползва, за да ме застраши.

— Да не мислите, че съм знаела?

— Да не мислиш, че ми пука какво си знаела?

Тишина и в стаята, и отвън.

— Какво предлагаш? — попита Фолко накрая. — Слушам те.

Йелена пак се усети, че е забравила да диша.

— И двамата си тръгваме. Нямам подбуда да разглася как е умрял Уберто, ако ти не ме принудиш. Неговата смърт не ми вреди, ако ти не напреднеш на юг, очевидно е и че не искам вражда с Риполи от Мачера. Ти си уреди много изгоден брак, признавам.

— Продължавай — подкани го Фолко.

— Ще ме подтикнеш да направя нещо, ако се придвижиш дори малко към Милазия.

— Ако аз не го сторя, ти даваш ли съгласието си да се въздържаш?

— Няма нужда да давам съгласие. Няма как да ме заставиш.

— Има, и още как. Толкова бързо ли забрави за Риполи? И за моя изгоден брак? Толкова могъщи, толкова богати. И вече с титла дук! А ти си решил да шпионираш една от тях в собствения ми дворец. Любимата сестра на дука! Пратил си убийца в нейните покои.

— Нямаше задача да убива.

— Историята може да бъде преиначена, драги владетелю на Ремиджо. Няма съмнение, че ще признае това при разпита. И ще бъде записано от духовниците. Знаеш какво се случва по време на разпит. Изобщо не биха ти стигнали силите да се опълчиш на Риполи, какво остава пък за новия патриарх Сарди… комуто може и да хрумне, че Ремиджо се вписва в новите ламтежи на неговия род.

— А, да, Сарди. Пак Фирента. Банкерите.

— Онези много, ама много богати банкери. И те вече си имат Върховен патриарх в рода.

— Пиеро му купи поста.

— Разбира се, че го купи! И вече го притежават, нали? И двамата трябва да внимаваме. Не сме могъщи като тях или като Риполи, или като Сереса. Ние сме войници с малки градове, които търсят пролуки между тях, за да оцелеят. Както се подразбира… — Фолко пак се усмихна със стиснати устни, — … ако решиш да не внимаваш и те унищожат, моята скръб ще бъде доста умерена.

Усмивката на грамадния мъж се позабави. Той взе чашата и допи виното, после погледна Йелена.

— От тази есен ли е? От местните лозя? Харесва ми. Ще поръчам да ми доставят. — Той дори ѝ се поклони учтиво. — Благодаря ти, лечителко. Натрапихме ти се по най-лошия възможен начин. Впрочем бих те убил само с голямо нежелание. Може би някой ден ще дойдеш да ми служиш в Ремиджо. Способни сме и на щедрост, а не държа моите лекари да са набожни.

Той се обърна към Фолко, преди тя да отвори уста.

— Ако си съгласен с казаното от мен за Милазия, значи съм постигнал целта, заради която дойдох тук, и можем да се разотидем. Искаш ли да направим облог? В Милазия няма да приемат сина на Уберто. Момчето ще бъде убито. Може вече да е мъртво. Ще се стремят да станат република като Бишо или Сереса.

— Няма да се обзалагаме. Същото мисля и аз. Ще се нуждаят от армия. Питам се чия ли войска ще наемат.

Монтикола направи кисела гримаса.

— Нито моята, нито твоята.

— Нито моята, нито твоята — повтори като ехо другият и също допи виното си. — Тръгвай. Приемам твоето предложение. Но можеше да не убиваш онзи човек отвън.

И пак внезапен гняв като видима вълна.

— Той беше войник на пост пред портата в мрака. И насочи меч към мен. Казах го три пъти. Да не е бил твой любим? Това ли те мъчи?

— Върви си! — озъби се Фолко д’Акорси.

И Йелена се уплаши, че всичко ще се провали.

— Няма да ми говориш така — тихо натърти Теобалдо Монтикола. — Никога. Разбра ли?

Фолко не отмести поглед. Йелена долавяше как го изгаря отвътре смъртта на неговия войник. И я осени прозрение: все пак той може и да не бъде победен в схватка с другия.

Видя го как се извърна внезапно и прекрачи към вратата. Отвори я и вътре нахлу студен повей. Извика в тъмата:

— Пусни ги, братовчеде. Да натоварят на коне и мъртъвците си. Негова светлост господарят на Ремиджо ще им заповяда да си тръгнат мирно. И ти ще им позволиш. Ясно ли ти е?

Дълго мълчание.

— Да, щом такава е волята ти.

— Такава е, Алдо.

Фолко се обърна към Монтикола.

— За мен беше удоволствие да пийна вино с тебе и да си поприказваме за световните дела. Трябва да го направим отново, ако Джад благоволи да доживеем такъв ден.

Монтикола се усмихна до ушите. Той се бе овладял отново. И Йелена пак си помисли: „Знае, че е хубавец“. Не приличаше на вълк, прякорът му бе лепнат по други причини. Тя знаеше и история за обител на Дъщери на Джад и сестра на Фолко. Името ѝ било Ванета. Тази обител се намираше край Варена, близо до родния ѝ дом. Израсна с тези слухове.

— Ела ни на гости в Ремиджо! — с великодушен тон предложи Теобалдо Монтикола. — Може би напролет, когато морският бриз носи свежест. Живееш толкова далеч от морето! Доведи тази лечителка и момичето от рода Риполи, ако оцелее. Може би дори благородната си съпруга? Ще можем да се забавляваме на слънце там.

Фолко д’Акорси си замълча. Монтикола го подмина твърде близо, когато излизаше през вратата.

Йелена си каза: „Смъртта беше тук с тях, но вече я няма“.

Спомни си за мъжа, убит пред портата ѝ, и за другите трима, и я досрамя от тази мисъл.

Адрия знаеше, че войниците обикновено погребват мъртвите си съратници там, където са паднали в боя, стига погребението да е възможно. Случваше се войната да попречи и на това. А членовете на наемнически отряд произхождаха откъде ли не. Фолко имаше хора от Фериер, Карх, Саурадия, от всички краища на Батиара. И един от Еспераня, познавач на отровите.

Както и дъщеря на дук Аримано от Мачера, която би трябвало вече да е омъжена, да властва някъде до съпруга си и да му ражда наследници. Или да бъде обучавана за управница на важна верска обител. Не можеше да твърди, че провидението ѝ е отредило ужасен живот. Само че още не го искаше, така бе решила. И получи разрешение да отлага каквото бе предопределено за нея… засега. Би трябвало да е признателна за това. И точно така се чувстваше.

Сети се, че може би ще се окаже трудно да откарат и нея в Акорси. А до Мачера и нейните родители имаше още по-дълъг път на север. Питаше се дали е време да потегли към дома си. Не беше готова да го направи. Имаше още неща, които искаше от света… и всъщност настояваше да ги получи.

Не ѝ се вярваше да умре тук. Това каза и лечителката при последната смяна на превръзката. Нямаше съмнение, че тази изненадващо млада жена е езичница. Като мнозина други лечители в затънтените места, където рядко се мяркаха лекари, а традициите бяха пуснали корени. Адрия не бе видяла досега слънчеви кръгове в къщата, а и жената не направи знака на слънчевия кръг след смъртта на Копо. Ако внимаваш, забелязваш какво ли не.

А лекарите в градове и дворци понякога дори бяха киндати с присъщите им одежди в синьо и сребристо. Имаше лечебни наставления и церове от прастари времена и онези, които не бяха отгледани с вярата в Джад, като че знаеха повече за тях. Фолко ѝ каза веднъж, че дори ашарите притежават знания, от които хората тук са лишени. Тя не бе виждала с очите си нито един от последователите на Ашар. Всички изпитваха силен страх от тях, разбира се. Освен когато бяха пленени и поробени.

Но не беше необичайно сред жените с по-високо положение в обществото да ги лекуват еретици от една или друга разновидност. Не разгласяваш това, обаче би могла да споделиш за някого сред семейството или приятелки, ако се окаже способен. Раждането може да те погуби и затова всяка помощ е добре дошла.

Повечето владетели на градове или командири на армии плащаха на някой астролог или друг предсказател на бъдещето. А върху това също бе наложена забрана. Очакваше се, че ще съобщаваш за такива мъже или жени, за да бъдат прогонени от града или дори изгорени на клада, където отношението към тях е по-зло. Само че светът преливаше от несигурност. Молитвите и ритуалите в светилищата бяха важни, но достатъчно благоразумен човек не би се оставил само в ръцете на духовниците, освен може би в края на живота си, за да облекчи присъдата, когато се изправи пред бога.

Не беше изненадана, когато Фолко каза, че ще погребат Копо още тази нощ при гората западно от къщата. Разбираше защо се стремят да запазят тайната. Оказа се, че са дошли двайсет мъже. Прекалено много бяха и не биваше да се разчува, че е идвал Фолко д’Акорси или жена от рода Риполи… тоест тя.

Не бе подозирала за шпионката на Монтикола в Акорси. Можеше да отгатне лесно как нейната леля ще постъпи с онази жена и какво би сторила майка ѝ, ако се бе случило в нейния роден дом.

Адрия се убеди от опит, че жените не са по-мекушави от мъжете, и все пак не познаваше жена, която да се е превърнала в чудовище като Уберто от Милазия. Нейната сестра, преди да се омъжи и да замине за Обравик, ѝ разказа за някои императрици в Сарантиум, които по една или друга причина лишавали от очи или крайници свои деца. Твърдеше, че живялата отдавна Аликсана постъпила така. Адрия обаче чу от майка си, че това е само легенда, а императрица Аликсана дори не била родила нито едно дете. Не знаеше на коя версия да повярва.

При цялото си величие Сарантиум си оставаше загадка за нея: позлатен, украсен със скъпоценни камъни, с история, скрита в мъглите на времето. Мозайки, делфини, надпревари с колесници. И някогашно заслепяващо величие. Не бе научила почти нищо друго, а нямаше много подробности и в историите, които бе слушала. Често мислеше, че е трудно да съхраниш ясните спомени за миналото. С удоволствие би гледала състезанията с колесници.

В малко светилище във Варена имаше мозайка с образите на Аликсана и император Валерий. Тя не бе виждала творбата, но нейният баща ѝ каза, че императрицата нямала лице на убийца. Художникът би могъл и да излъже, разбира се. Случваше се.

Матео Меркати още не бе довършил портрета на Фолко. Според мълвата това си беше присъщо за Меркати: смятаха го за велик, всички се опитваха да го привлекат и никой не беше уверен дали ще остане някъде толкова дълго, че да завърши произведението си. Той бе започнал да рисува Фолко в профил отляво. Така не се виждаха празната очна кухина и белегът. И ако не го познаваш, няма как да предположиш, че ги има. Леля ѝ подхвърли, че картините са послания, а не истини.

А истината се понася трудно понякога. Копо Пералта умря на подгизнал от кръвта му сламеник в тази стая. Скръбта се смесваше с гняв. Хората умират, тя се лиши от сестра и един от братята си, нали затова хората се опитваха да зачеват толкова много деца. Този път обаче беше различно. Теобалдо Монтикола го уби. Както бе убил мнозина досега. Фолко също убиваше, разбира се, но не това беше важно. Тя все се взираше в покойника, когото познаваше още от пристигането си в Акорси. Копо я доведе тук с тази тежка рана, за да бъде изцелена… иначе и тя можеше да падне мъртва някъде.

Адрия си напомни, че след Милазия и тя вече е от онези, които са убили човек. Все си повтаряше, че Уберто беше злодей. Че заслужаваше смъртта си. Разбираше обаче и че Фолко може би щеше да иска убийството на графа на Милазия, дори той да беше набожен и добросърдечен.

Знаеше и че нейните родители ще бъдат недоволни до бяс, ако научат цялата тази история. Баща ѝ — дукът, щеше да прелива от ледена ярост към Фолко, че ѝ е възложил толкова опасна задача, затова пък едва ли би се разстроил, че се е научила да убива. Щеше да отбележи мислено това качество като полезно, защото си беше такъв. Хитроумен и страховит мъж.

Не ѝ беше лесно да се бори с потока от мисли в такава нощ. Питаше се дали пак я мъчи треската с тази бъркотия в главата като копчета в торбичка.

— Вдигнете ме — бе казала на Фолко. — Трябва да бъда там.

— Не — отговори той.

Влязлата лечителка повтори отказа.

Наложи волята си и на двамата, което ѝ донесе сдържано удовлетворение.

Понесоха Копо навън, след като изкопаха гроба в несъмнено твърдата студена пръст. Алдо, братовчедът на Фолко, и Джан я подкрепяха, за да излезе увита във вълненото наметало на лечителката. Алдо гледаше начумерено. Тя знаеше от леля си Катерина, че Алдо ненавижда Теобалдо Монтикола още по-силно, отколкото Фолко го мрази. Семейни разпри.

Болеше я при всеки опит да пренесе поне малко от тежестта на тялото си върху ранения крак. Страхуваше се, че повече няма да ходи нормално или да язди без болки… а ездата беше толкова важна за нея.

Често питаше лечителката за това и често чуваше отговора, че е твърде рано да се знае. Лечителката не беше много по-възрастна от нея, но вече се отличаваше със самообладанието на човек, преживял какво ли не. Адрия се чудеше ще бъде ли такава в очите на околните. И не можеше да отгатне това наистина ли е присъщо на другата жена, или е само привидно.

„Твърде рано е да се знае…“

Спряха пред гроба, двамата мъже я крепяха права. Мракът беше плътен, не си позволиха да запалят факли.

Фолко извърши заупокойната служба. Тя знаеше, че го е правил неведнъж. Нямаше как да съхрани предаността на хората си толкова дълго без тяхната увереност, че ще ги изпрати грижливо при бога, ако се стигне до този момент.

Предаността, размишляваше Адрия, вдигнала поглед към звездите, вече и с двата лунни сърпа над полето, може да има най-различни източници. Кръвна връзка, обща кауза, вяра? Обич? Войник може да бъде верен и на предводител, който е способен да побеждава в битката, да плаща щедро. Понякога позволяваха на войските да плячкосат град, който не бе направил благоразумния избор да се предаде. Случваше се. И обикновено отреждаха три дена за плячкосването. Знаеше отчасти и какво се случва през това време.

А ако си войник, застрашен от гибел, искаш да вярваш, че ритуалните слова ще бъдат произнесени над тялото ти, както сега над Копо в мразовита тъма при дървета недалече от селце, съратниците му скупчени тук, две кучета кръжат безмълвно под есенно небе с луни. Адрия изричаше с останалите отговорите на ритуалните въпроси, познати откакто се помнеше, докато се молеха душата на Копо да срещне светлината на Джад.

Тя се усети, че плаче. Опитваше да си втълпи, че е заради болката в крака, стъпил на твърда земя в студа, но не беше вярно. Не беше неин любим (още не бе обичала така никой мъж), но го познаваше добре и вече го нямаше. Можеш да си предана и на приятел.

Не иска да е мъртъв. Няма никакво желание да съзира отгоре тези струпали се хора на поле нощем, да чува гласа на своя командир, който го изпраща при бога, въпреки че признава колко по-зле щеше да бъде, ако никой не го правеше.

Измъчва го мисълта за живот без нищо постигнато. А нали бе искал да направи какво ли не! Да служи вярно и умело, за да му бъде отвърнато с все по-доброто мнение на Фолко д’Акорси. Може би и на благородната му съпруга от семейство Риполи. Искаше да спечели пари от участието си в битки, да ги вложи разумно, за да натрупа достатъчна сума и да я предложи на святата обител, където се бъхтеше неспирно майка му, за да бъде тя гостенка там на стари години, да се моли и да се молят за нея, вместо да се труди денонощно, за да ѝ позволят да бъде там.

Щеше да бъде много доволен, ако успееше.

Дали Фолко… но не му се вярва, че Фолко изобщо е научил къде е майката на Копо. Адрия знае, веднъж говориха за това. Може би тя ще каже на господаря. Може би ако тя…

Спохожда го мисълта, че да си мъртъв означава да съжаляваш, че не ти е потръгнало по друг начин. Поне в това начало на новия път. Не може да разгадае къде е и какъв е. Още не се е пренесъл надалече, а му се струва, че много се е отдалечил.

А той сякаш се… бави тук. Все още някак вижда събралите се долу, чува напевите и отговорите. Адрия е с тях, увита в наметало. Усеща сиянието на луните, смесената им светлина. Има звезди. И незнайно защо изглеждат по-ярки сега. Светлина, казва си той, винаги е копнял за светлина.

И ето че словата са към края си или пък ако още ги изричат в завършващия погребален ритуал, той вече не ги чува добре, нито различава толкова ясно стоящите долу. Гледката и звуците стават все по-смътни.

Няма представа какво ще последва. Иска му се да не бе извадил меч срещу Теобалдо Монтикола. Иска му се да е жив, да обича и да се страхува.

Няма горчивина. Има печал.

Толкова кратък живот, повтаря си той. Без оставена следа в божия свят. Така е с повечето хора. Представя си, че това е приемливо за Джад, иначе би сътворил всичко по друг начин.

Но как той — Копо Пералта, да знае така ли е, щом вече го няма?

Фолко потегли на север преди зазоряване, трябваше да се махне, за да не го видят. Остави я при лечителката и гроба на Копо.

Адрия знаеше, че е дошъл на юг да заложи капан, но и да прецени какво се случва в Милазия, дали има възможност за някакъв дързък ход там. Не бе измислил плана за убийството на Уберто заради погазена нравственост. Не беше такъв човек. Мечтаеше за пристанище. Акорси нямаше излаз на море, а Милазия имаше.

Само че нямаше да се случи. Монтикола се хвана в капана с историята за шестимата, но пък знаеше твърде много и беше готов да се разприказва, за да държи Фолко настрана от Милазия.

Не всеки план или заговор се осъществява. Някои водят до смърт. Ако си предводител и управник, във войната и властта винаги има такива рискове. Той ѝ каза това в лечителската стая, след като погребаха Копо. Неговите хора бяха отвън, яхнали конете си, готови да потеглят. Не откриваше признаци, че Фолко скърби, но той умело прикриваше мислите и чувствата си.

За него беше опасно да се застоява тук. Дори без пищни одежди Фолко д’Акорси беше всеизвестен с едното си око и отличаващия го белег. Възможно беше да го разпознаят — бивши войници от една или друга армия имаше навсякъде в Батиара.

Той дойде на юг, за да постигне своя цел, но му попречиха. И каза, че човек се нагажда към обстоятелствата. Адрия била в добри ръце тук, затова оставял Алдо и още двама да я доведат у дома, щом лечителката прецени, че вече е добре. Адрия искаше да тръгне с тях. И той, и жената на име Йелена смятаха това за немислимо.

— Няма да те взема — отсече Фолко. — Ако искаш да се държиш глупаво, племеннице, намери си кон и тръгни сама. И се опитай да не умреш.

Налагаше се да остане още седмица, дори две. А това криеше рискове, ако в Милазия овладееха положението дотолкова, че някой да потърси убийцата на Уберто — висока жена с червеникава коса, доведена при него през нощта от стопанство наблизо.

Фолко каза, че не му се вярвало да въведат ред в града толкова скоро, а това селце беше съвсем затънтено. Оставените тук негови хора щели да се ослушват за вести и да правят каквото е нужно. Адрия разбираше, че братовчедът Алдо е най-способният съратник на Фолко, втори по старшинство, винаги редом с него от самото начало в тяхната младост.

Целуна я набързо по двете бузи и излезе.

Но не пропусна да каже „Ти свърши добра работа“, преди да си тръгне.

По-късно тя си спомни, че дори не спомена пред него за мъжа, който ѝ помогна да избяга от двореца. Можеха да извлекат някаква полза от него, а Адрия дори не знаеше името му. Учил е в Авена, там я е видял заедно с Фолко. Оказа се много проницателен младеж и я изведе навън в момента, когато тя вече очакваше смъртта си на онази стълба. Трябваше да го попита за името му. Добре е да имаш шанс да намериш отново такъв човек след време… ако не го погубят размириците в онзи дворец и град. Прецени, че би могла да го издири чрез школата, ако все пак реши, че има смисъл.

Лечителката пак сменяше превръзката. Кръв се бе просмукала до горния слой на предишната. Жената все още беше недоволна, че Адрия е ставала и ходила. Но как да не го направи за приятел, който умря. И който не биваше да умре така.

Ръцете на лечителката се движеха бързо, пестеливо, точно. А може би „уверено“ беше подходящата дума. Адрия забеляза, че пръстите ѝ са дълги. И попита:

— Откога се занимаваш с това?

Пак останаха само двете в сякаш опустялата къща, имаше още часове до изгрева.

— От известно време — отговори лечителката, свали пропитата с кръв превръзка и я остави настрана.

Адрия се опита да огледа раната, но не виждаше добре.

— Къде започна?

— Работата си ли? У дома, по малко.

— Къде е домът ти?

— На север.

Адрия се засмя.

— Не обичаш да говориш за себе си, а?

— Не обичам — потвърди другата жена и все пак я погледна с усмивка за миг.

Тя беше нисичка, стройна, с дълга коса — все още светлокестенява, но вече личаха бели косми.

Адрия се облегна и докато лечителката се занимаваше с раната ѝ нагоре по бедрото, неочаквано стигна до преживявания, каквито не ѝ се бяха случвали отдавна.

И усети как се изчервява, но се надяваше другата жена да не забележи. Ала усещанията или поне желанията за такива усещания не изчезваха. И преди я бяха докосвали там. Не особено често, но дъщеря на семейство Риполи можеше да разчита на такава помощ от жени в своите покои. Така беше по-добре, отколкото мъж да се промъкне в стаята и да проникне в нея с риск тя да забременее. Това се подразбираше и се смяташе за приемливо. Прибягваше рядко до това, но…

Отдели още малко време на усилията да си спомни кога я бяха опипвали за последен път, докато усещаше колко ускорен е пулсът ѝ. Накрая се прокашля и попита:

— Ще нарушиш ли обетите си на лечителка, ако ме облекчиш и по други начини?

Ръцете се забавиха за миг и продължиха движенията си в предишния ритъм. Тялото на Адрия беше проблем, с който трябваше да се занимават. Лечителката не продумваше.

Докато не довърши работата си. Зави Адрия, провери пулса на китката ѝ и чак тогава се взря спокойно в очите ѝ.

— Ще ти приготвя вечерното питие. Но първо ме чуй. Ако бе казала, че ме желаеш и се питаш дали и аз те желая, разговорът ни можеше да потръгне другояче. Но дори жена от рода Риполи не може да се възползва от мен по този начин. А ако ти наистина се стремиш да не живееш така, не би трябвало да си позволяваш подобни думи, към която и да е жена… или мъж. Очакваш да бъдеш обслужвана и смяташ, че имаш право на това? Струваше ми се, че се опитваш да намериш друг път за себе си, но може и да съм сбъркала.

Тя излезе с окървавената превръзка в ръце.

Адрия се почувства сякаш я прободоха повторно. Бузите ѝ се сгорещиха. Стисна клепачи.

Лечителката се върна след малко с чашата отвара. Адрия ѝ благодари. Не си казаха нищо друго. И не след дълго заспа — нали затова пиеше отварата.

Унесе се засрамена и се събуди със същото чувство.

Йелена лежа будна до края на нощта, сякаш се бе оплела в трънлив храст от гняв и пробудено желание… и неочаквано съчувствие. По някое време видя как просветляват тесните пролуки около капаците на прозорците. Другата жена беше по-млада, но вече бе извършила нещо, което дори не можеше да се присъни на Йелена, съпроводено с ужасна опасност. Убийство! Но май си оставаше каквато беше по рождение — дъщеря на владетеля на Мачера, отгледана в най-величавия дворец в цяла Батиара.

Йелена си каза, че ако са те възпитали така, отнели са ти твърде много, а ако поискаш да промениш живота си, трябва да положиш огромни усилия.

Тримата мъже, убити пред къщата на лечителката по заповед на Фолко д’Акорси, също бяха млади, защото той предпочиташе да не са женени и да нямат деца. Другите войници пренесоха телата им на юг и ги погребаха по изгрев.

Всеки от тях имаше своя история, отвела го в онзи селски двор само за да стигне до гроб в чужда земя.

Втора част

4.

Невинаги съм убеден, че нашите намерения, взетите от нас решения градят и насочват живота ни. Струва ми се, че не по-рядко е вярно тъкмо обратното. Внезапен подтик създава историята ни или пък случайността, напълно непредвиденото. Понякога не можем да познаем и какво ще запомним от миналото си. Научих това не от школата в Авена, но мисля, че Гуарино би се съгласил с мен.

Има и друго — често отиваме накъдето ни понесат ветровете на времената, в които живеем. Може да плаваме накъдето желаем подобно на кораб… докато не ни застигне буря или пирати не ни вземат на абордаж призори. Спокойното море и попътните ветрове пораждат илюзията, че владеем положението. Но и това е временно. Набожните казват, че трябва да се уповаваме на Джад. Убедих се постепенно, че те понасят живота по-леко. Преживяваш по-лесно внезапните обрати, когато имаш вярата си.

Ала вече съм видял твърде много, за да остана искрено набожен, макар че този уклон към ерес все още ме плаши, особено ако будувам нощем, както ми се случва често. Човек броди из твърде несигурен свят, ако не е убеден напълно какво ще последва или ако не вижда чрез правотата на вярата си случващото се в отредените ни дни.

Не говоря с никого за това, разбира се.

Гледах как нощта скрива Адрия Риполи, която вече се опираше на друг мъж. Борех се да овладея мислите си или поне да ги проясня. Не постигах нито едното, нито другото. Помня обзелото ме желание да тръгна с тях, с нея: нали тя ме попита искам ли да дойда. Бих могъл. Имаше много по-лоши предводители от Фолко д’Акорси, а и той щеше да ми бъде задължен, че съм спасил племенницата му, която бе убила по негова воля в онази нощ.

Още съм потресен, че я бе използвал по този начин, а тя бе избрала такава задача. Задача ли? Колко слаба дума, казах си: жена бе решила да влезе в двореца на Милазия и да убие графа, да обремени с такъв товар душата си.

А може би богатите и могъщите просто си оставаха неразбираеми за хора като мен. Само че не вярвах да е така. Не и след всички години в школата заедно с деца на владетели. Придържах се към убеждението, че ги разбирам или че поне бих могъл да ги разбера. Риполи от Мачера обаче се нареждаха сред най-богатите родове. И това сигурно имаше значение. Според слуховете Аримано, бащата на тази жена, си бе купил титлата дук за такава огромна сума, че мнозина отказваха да повярват.

Вече не ги виждах, но още чувах как се отдалечават на конете си. Имаше време да ги догоня. Тя ме бе поканила. Слизахме заедно в мрака и слушах смеха ѝ, предизвиках го, осъзнах храбростта ѝ.

И не тръгнах.

Оставих коня да я отнесе далеч от мен. Защо? Как правим избора си в такива мигове? Страхът, предпазливостта, честта ли ни подтикват? Твърдя, че разковничето за мен в онази нощ беше чувството за чест, макар че несъмнено ми повлияха и други подбуди. Но вярвах дори с костния мозък, както се изразяват поетите, че дължа на Морани ди Росо поне опит да го спася от наглед неизбежната участ — заради стореното току-що от Адрия Риполи.

На въпроса защо човек, комуто са преподавали философия, си е наумил да предотврати неизбежното, нямам смислен отговор. Невинаги имаме отговори, когато сме на кръстопът и трябва да изберем посоката в движение, и то посред нощ.

Първо трябваше да стигна до решения, които биха могли да спасят или погубят самия мен. Да вляза ли отново в двореца, да залостя вратата и да се кача обратно по същата стълба? Или да остана отвън, да заобиколя към градската порта с надеждата да е отворена, а хора да търсят убийцата, която — очевидно! — е избягала, като се е спуснала по въже на площада и някак се е промъкнала край стражниците?

В студените повеи под звездите ми хрумна отново, че е твърде вероятно тези стражници да загубят живота си, но зависеше какво ще се случи в двореца.

Тъкмо този въпрос — „Какво ще се случи в двореца?“ — ме накара да се върна вътре. Аз бях оставил лампата си на най-долното стъпало, а Джад проявява милосърдието си и в дреболии и пламъчето не беше угаснало.

Тръгнах нагоре. Нищо не можех да направя с кръвта по стъпалата… и се питах как тя ще понесе ездата, но вече бях направил избора си и нямаше да видя какво ще стане. Несъмнено имаше кръв и по моите крачоли, пък и стъпвах по петната, докато се качвах. Трябваше да имам отговор, когато се покажа горе, обаче не можех да го измисля.

Измъкнах се от скритото стълбище на първия етаж в двореца. Аз бях влязъл от третия, на втория намерих Адрия. А на първия етаж бяха нашите стаи — прислуга, стражници и нисши чиновници. Ако богът беше милостив, трябваше всички да са се надигнали от постелите в безредие и уплаха. Претърсваха двореца и околността или се струпваха с изцъклени погледи пред покоите на графа.

Заслушах се дали е тихо, помолих се да е така, признах се за недостоен Джад да ми помогне и дръпнах резето. Ослушах се още веднъж, вдишах дълбоко и отворих вратата.

Ако в онази стая се бях натъкнал на стражници, на когото и да е, както бях окървавен и се прокрадвах безшумно, животът ми би завършил в Милазия с изтезания и одиране на кожата. Няма никакво съмнение в това.

Жив съм и разказвам историята си — моята част от по-голяма история. Там беше безлюдно.

Затворих ивицата от ламперията, минах припряно през голямата стая, която се оказа трапезария, и свърнах наляво и пак наляво към моята спалня. Делях я с още двама… и не заварих никого от тях. Затворих вратата и огледах своя клин. Кръв на десния крачол, имаше петна и на ботушите. Но от мен не капеше кръв, докато вървях, така благоволи съдбата. Смъкнах ботушите, навлякох другия клин колкото може по-бързо, обух ботушите и през цялото време се страхувах, че вратата ще се отвори, ще ми зададат мъчни за отговор въпроси… и ще умра.

Станах, опитвах се да запазя спокойствие и изобщо не се справях, после си напомних, че Адрия Риполи влезе сама в покоите на Звяра, където той бе убивал. И това ми помогна. Наистина.

Излязох от стаята и се качих по стълбата. Вече виждах хора, които търчаха нагоре или надолу. Всички се споглеждахме стреснато. Един мъж плачеше, седнал на стъпалата, нямаше обувки на краката си. Не го познавах.

Тази беше слугинската стълба, по която занесох виното на Морани. Бързах показно, все едно са ме повикали. Прекрачвах през едно стъпало и се върнах на третия етаж… защото Морани трябваше да е там, ако още не са го отвели или направо убили.

И тогава се изправих пред ново разклонение на житейския си път в онази есенна нощ.

В преддверието се бяха събрали двайсетина или дори трийсетина мъже, кънтеше оглушителна врява, размахваха ръце в несдържани жестове, както ни е присъщо в Батиара според други народи. (Аз не се държа така или поне си въобразявам, че не го правя.) Не видях Морани, затова си поех дъх и започнах да се провирам към вратата, играех същата роля на спешно повикан.

Хората вътре бяха половин дузина, сред тях и Морани. Все още жив.

Някой говореше гръмогласно. Мъртвецът още лежеше на килима. Трупът на Уберто беше покрит не особено старателно с друг килим. Наведох се и подръпнах края на килима, за да закрия лицето му. Очите му оставаха опулени. Никой не ги бе затворил. Хрумна ми нещо и стъпих уж неволно в локвата кръв до него. Вече имах обяснение за изцапаните си ботуши, ако се наложеше.

А когато вдигнах глава, говорещият също се оказа непознат — той въвеждаше ред или поне се стараеше. Едър, плещест, добре облечен.

— Искам всеки в този дворец да участва в издирването! Тук, долу, навсякъде из града! Искам онази жена да бъде намерена!

Почти крещеше. „Искам“ — отбелязах мислено. Кой беше този?

— Всички разбираме колко наложително е това, синьор Валери — отвърна канцлерът на Уберто, когото още не познавах добре. Явно бе бързал при обличането, рядката му коса беше разрошена, не носеше шапка. — Голяма добрина от ваша страна е, че предлагате помощта си на придворните. Убеден съм обаче, че всичко ще потръгне по-успешно, ако оставите стражата и служителите в двореца да си вършат работата.

— Да оставя това на вас ли? Та нали вие ни навлякохте тази гибелна беда! Никой почтен човек в Милазия не би ви поверил нищо!

Примигнах от изненада. Вероятно не само аз.

— Нима? От загриженост за графа и семейството му ли говорите така?

За да оцелее толкова дълго на поста си, канцлерът очевидно бе вникнал задълбочено в тънкостите на интригите и дипломацията.

Мъжът с фамилията Валери се вторачи в него. Той беше червендалест, на около петдесет години. И този път се развика.

— Как смеете! Какви други подбуди мога да имам?!

— Ами… На този въпрос — започна канцлерът тежко — човек би могъл да потърси какви ли не отговори в такава нощ. Осведомявам ви, че вече изпратих отряд стражници в святата обител, приютила графинята. Детето на графа също е под охрана при нас.

— Какво? Кой ви каза да направите това? — сопна му се Валери.

— Синьор Валери — за пръв път се обади Морани, — при цялото ми уважение към вас нека попитам защо служители в двореца биха имали задължението да обясняват на един търговец какво вършат или биха очаквали нареждания от него? Както канцлерът каза току-що, много по-добре е да се върнете в дома си. Всички сме ужасени и разярени тази нощ. Утрото ще ни покаже по-ясно как да продължим.

Всички се смълчаха. Гледах ту Морани, ту канцлера Новаро, ту търговеца с широките рамене. Дори за младеж като мен беше съвсем ясно, че Валери е дошъл с надеждата да намери хаос и слабост в двореца и да натрапи волята си.

Той изпружи показалец към Морани. И незнайно защо жестът му ме накара да пристъпя към него. Никой не бе казал нито дума за моето присъствие и си мисля, че само Морани ме бе забелязал. Слугите и нисшите чиновници щъкат из двореца. Те са като мебелите, не им обръщат внимание. Спомних си нещо и се озърнах. Другите трима в стаята също бяха непознати и носеха ливреи. Те бяха дошли с търговеца. И имаха оръжие.

Едрият мъж изръмжа:

— Имаш дързостта да говориш? Твоето предателство е в основата на всичко това! — Той се извъртя към канцлера. — Как е възможно този човек още да е жив?

Новаро промълви:

— Синьор, изрекохте много тежко обвинение. Казвам ви отново, че е по-добре да…

Валери извади меч. В двореца, в стаята на графа.

— Не! — изрева той. — Не е по-добре за Милазия да допусна гнусният заговор да постигне своето! Хората се нуждаят от водач, не от злодеи в този дворец, които убиха своя господар!

Насочи острието към Морани, който не трепна. Спомням си добре това.

— Синьор! — възкликна канцлерът, но не помръдна от мястото си.

За разлика от мен. Разклоненията по житейските ни пътища. Постъпки без предварителен размисъл. Мигът ни завладява… и предопределя остатъка от живота ни.

Валери направи крачка към Морани, а аз направих две крачки към него, и то светкавично. Аз бях млад и пъргав, вече стисках дръжката на извадения нож. И го наръгах два пъти в гърба — веднъж в кръста, втория път в сърцето.

— Не можеш да вадиш меч в тази стая! — изкрещях. — Никой не може!

Той се свлече. Мъртъв още докато падаше. И в този миг най-големият му син оглави рода, макар че още не знаеше това. Какви ли не частици от бъдещето на Милазия и други места се вляха в мига и произтекоха от него заради стореното от мен. Разклоненията в пътя засягат не само нас.

— Стража! — провикна се канцлерът. — При мен!

Дошлите с Валери трима не бяха никак бързи в реакцията си, но вече посягаха към мечовете си. Един дори извади острието… и го върна в ножницата, щом петима стражници дотичаха в стаята.

— Господа — каза канцлерът на тримата, — сега сложете оръжията си на пода, моля.

Не се поколебаха. Наелият ги мъж изглеждаше мъртъв и бяха заобиколени от дворцови стражници. Оставиха мечовете.

Но тук вече бе убит втори човек. От мен.

Взрях се в канцлера.

— Господарю, моля да потвърдите, че постъпих правилно! Той щеше да се разправи със синьор Росо. Посегна му с оръжие! В тази стая! И какъв беше той, че да се разпорежда тук?

Умоляващият, панически тон на думите ми не беше престорен. Преди броени мигове убих за пръв път в живота си. През нощта, когато и Адрия извърши същото, но си спомних това по-късно.

— Да, какъв пък беше този… — промърмори канцлерът на Милазия. — Що за ужасна нощ — добави тихо.

Морани не отделяше поглед от мен. Не успявах да разгадая изражението му.

А канцлерът Новаро сви вежди. И каза:

— Стража, убийте тези хора, моля ви. Вече се досещам кой е подстрекателят в този заговор, кой е изпратил жената да убие графа.

Зяпнах.

— Почитаеми господин канцлер… — подхвана Морани.

Но дворцовите стражници на Уберто от Милазия бяха добре обучени и убиваха безпрекословно. Справиха се лесно с тримата наемници на търговеца. Най-чевръстият се обърна и скочи към отворения прозорец с вързаното въже. Не можа да избяга. Умря провесен до половината навън. Оставиха го така до сутринта, когато занесоха трупа на площада и го накълцаха на парчета като другите.

— Още не сме заловили жената — каза канцлерът.

Лицето му се беше зачервило, но сега говореше по-уверено. И аз проумях нещо: някой трябваше да бъде обвинен за случилото се тази нощ. Градът щеше да затъне в хаос, който пък поражда насилие.

Канцлерът Новаро явно бе стигнал до свое решение. Изглеждаше, че този търговец Валери е поел риска да хвърли заровете, но загуби. Ако не намереха жената (а аз бяха уверен, че няма да я хванат, освен ако ездата не се окаже непосилна за нея), в двореца вече имаха версия, която да разгласят: заговор в града, а оглавилият го предател е ликвидиран.

Помислих си, че ще избият цялото семейство на Валери, включително децата. Техните къщи, земи извън града и кораби, ако ги имаха, щяха да бъдат унищожени или придобити тихомълком от онзи, който раздаде подкупи на подходящите хора.

Вече ми бяха казвали, че канцлерът е богат и не се гнуси от рушвети. А наследникът на граф Уберто беше деветгодишен. Щеше да се нуждае от наместник, който да напътства и него, и цяла Милазия още много години.

Озърнах се към Морани. Сега той гледаше Новаро. Не каза нищо. Питах се дали този обрат може да спаси живота му. Или не може.

Светът знае какво се случи в Милазия през следващите дни.

Или поне Батиара знае. Ние сме важни — нашите градове-държави имат влияние и богатства, тук в Родиас е и Върховният патриарх, затова си въобразяваме, че местните събития имат значение и другаде.

Не е така. Промените в малък град като Милазия едва ли са били забелязани в Карх или Еспераня, а Сарантиум беше изложен на свои опасности. Освен това делата на силните на деня (или на желаещите да станат такива) не са най-важни и за повечето обикновени хора, на които например предстои да преживеят зимата.

Милазия вече не е в моята история, макар че имах своя роля там и щях да извърша още едно значимо действие, преди да напусна града. Смъртта на Уберто и последствията ѝ станаха всеизвестни и послужиха за поука на други управници.

Канцлерът заяви сутринта, че убийството на графа е заговор на семейство Валери и несъмнено са имали съучастници сред другите търговски родове в града, които ще бъдат разкрити.

„Разкрити непременно“ бяха думите, повтаряни от викачите, които той изпрати на площада пред двореца.

Момичето обаче не бе открито. Сега си давам сметка, че това е била гибелната уязвимост в замислите на канцлера Новаро.

Милазия беше град на набиращи сила търговци, попаднал за известно време под властта на порочен и будещ погнуса господар. Търпяха го, защото беше способен да се погрижи за безопасността на земеделските земи и ловните хижи, които всички те придобиваха извън крепостните стени, както и за корабите им в пристанището (безопасното им плаване в морето не беше негова грижа).

Момичето, което погуби Уберто, се бе изплъзнало на всички стражници пред двореца. Наследникът беше още дете и трябваше да има наместник. За канцлера се знаеше, че е ловък, алчен и хитър, но не и предводител на наемници…

Всичко това накуп вонеше като риба на тезгяха след края на пазарния ден, както гласи поговорката.

Вонеше и на трупове на площада пред двореца в идните дни.

Оказа се, че най-големият син на Опичино Валери, чието име беше Ериджо, е прозорлив и настървен мъж. Имаше приятели сред синовете на други търговци, а всички тези родове имаха свои въоръжени отряди — защото на търговските кораби винаги се качваха наемници заради набезите от Сенджан отвъд тясното море или от пиратски кораби на ашарите, налитащи от югозапад. Тези търговци имаха амбиции и корави бойци, те видяха своя шанс… и се вкопчиха в него.

Случвало се е и в други градове властта да премине от едноличен владетел, както ще да я е завзел, към комуна, както и да се назовава и управлява.

Обикновено без чак толкова много трупове както в Милазия, но и това не беше нечувано. Дук Аримано от Мачера — бащата на Адрия, бе насочил повече оръдия по дворцовите укрепления към своя град, отколкото срещу вероятни нашественици отвън.

Ние сме склонен към насилие народ в изпълнени с насилие времена. И само на малцина от нас не се е налагало да гледат смъртта на мъже и жени.

Неочаквано през онези първи дни в Милазия (поне за мен) беше оцеляването на канцлера Новаро. След като публично стовари вината за убийството върху по-стария Валери и неговите приятели, той видя как по-младият Валери завладя града със своите приятели. И успял някак да ги убеди, че е важно да има опитен човек, който ще се погрижи за приемствеността и сигурността. Напомнил им, че никой от тях не е управлявал град, нито пък познава като него господари на други градове. Щял да им служи всеотдайно и бил необходим.

Предаде им детето на втората сутрин. Даде онова деветгодишно момче на Ериджо Валери и останалите, за да го убият. Не беше публична екзекуция, тревожеха се от размирици. Трупът обаче бе изложен на показ — не биха позволили да плъзнат слухове, че някъде се крие жив наследник.

Позволиха на графинята да остане в своето верско убежище. Тя изобщо не беше опасна за тях. Някои аристократки биха могли да съберат войници и да вдигнат хората на бунт, но не и тя. Тя се бе отнасяла с омраза и страх към покойника, а и почти не виждаше детето си. Повериха я на Джад.

Морани ди Росо беше убит два дена след смъртта на Уберто на площада пред двореца.

И неговата екзекуция не беше официална. Уби го събрана нарочно тълпа. Новаро им го подхвърли като жертвоприношение. Заяви, че Морани бил сред съзаклятниците. И пуснал убийцата при графа… а тя имала нож. Описа окървавените слабини на графа и натърти, че такава диващина била нечувана в любимия им град.

Затова отредиха същата смърт на Морани. Ножове отрязаха половите му органи, след като го съблякоха пред всички, за да извършат тази жестокост в светлината на студеното утро. Той викаше към Джад, че е невинен, но гласът му се губеше в рева на гъмжилото наоколо. После го разкъсаха. Не можеше да има погребение за него.

Гледах от прозорец на двореца. Заставих се да стоя там. И тази гледка ще остане в мен до края. Дори сега не понасям многолюдни сборища. Страхувам се от тях.

А тогава знаех още нещо. Канцлерът Новаро бе предложил на Морани да участва в неговия план. Той можел да предаде детето на водачите на новата комуна. Канцлерът вече уведомил Ериджо Валери, че достойният Морани ди Росо ще направи това.

Не проумях и до днес защо Морани е отказал. Обичаше семейството си и изобщо не му бе омръзнал животът, този дар от Джад. Нито чувстваше (знаех това) каквато и да е преданост към Уберто.

Доколкото успях да се досетя, той се бе посветил на самата идея за вярност в свят, където тя е в оскъдица. Смяташе, че човек трябва да пусне котва някъде, да открие истина, да намери пристан за себе си.

Не би пратил дете на смърт, дори да знаеше, че някой друг ще го направи. Дали и насред най-мрачните времена можем да откажем да станем част от тъмата?

Още не знам. И като се връщам мислено в миналото, дори не съм убеден, че той постъпи правилно.

Аз съм друг, правя си други сметки, струва ми се. Неговите синове и неговата дъщеря бяха убити, а със съпругата му постъпиха ужасно, преди и тя да умре. Как се мери това на везните на една душа?

На търговците, образували комуната в Милазия, им беше все едно че Уберто стана жертва на убийство. Неговата смърт им разчисти пътя. Но беше задължително да има злодеи в историята, която щяха да представят на света. Направиха и Морани ди Росо един от тях, той стана част от историята.

След време отидох в Авена и разказах на Гуарино истината за всичко, което се случи, и за своите деяния. Той се разплака, а с него и аз.

Сълзите може и да са израз на почит към някого, но не заличават факта, че си гледал от прозорец на горния етаж в двореца как го убива тълпа.

Не може и да се отрече, че Милазия остана непокътната (и не толкова страшна нощем) под властта на комуната след Звяра. Търговците под наставничеството на техния канцлер се споразумяха с мъжете, които бяха командвали наемниците на Уберто. Внушителен аванс им осигури уговорката с предводителя на тези хора, последван от къща в града, земи край крепостните стени, а накрая и булка със задоволителна зестра. Търговците нито веднъж не забавиха плащането на наемниците. Достатъчно хитри бяха да не правят тази грешка.

Канцлерът обаче умря в леглото си половин година по-късно.

Аз причиних смъртта му.

Второто ми убийство. Този път беше различно. Подготвих го, вместо да действам импулсивно. И бях оставил оседлан кон отвън, за да избягам — по същата тайна стълба и през същата врата, откъдето изведох Адрия Риполи.

Събудих Новаро, преди да го убия. И изрекох името на Морани до ухото му, докато ножът ми се забиваше в неговата плът. Не се смятам за насилник, но няма спор, че съм творение на своето време, както е с всички ни.

За Милазия разказваха противоречиви и смущаващи истории, но Йелена поне си изясни, че момчето на Уберто е било пожертвано и убито. Показали трупа му, но някои вече говореха (както се очакваше), че можело да е тялото и на съвсем друго дете.

Говореха за много кърваво насилие. И тя си мислеше, че два дена път на кон не е достатъчно безопасно разстояние.

След по-малко от седмица позволи на Адрия Риполи да си тръгне. И ако искаше да бъде честна пред себе си, на решението ѝ повлия и все по-силното объркване от присъствието на тази жена в нейната къща. „Тя е тук, за да я лекуваш“ — напомняше си постоянно. Но внушението помагаше по-малко, отколкото би трябвало. Нощем в леглото се унасяше в полусънища как е накарала момичето от рода Риполи да задоволява нея като извинение. А после, каквато си беше добра, Йелена на свой ред…

Другата жена наистина ѝ се извини още първата сутрин. „Не е нужно, но приемам извинението“ — отговори ѝ Йелена. Имаше нужда, разбира се, а и прие думите… объркана. Не ѝ се вярваше нейната пациентка да долавя колко е объркана. И беше доволна, че е така.

Заради всичко това беше по-добре Адрия Риполи да се върне на север, преди размириците в града да са стигнали до нея, по-добре беше и за тази малка къща и живеещата в нея лечителка.

— Ще обясня на някого от твоите придружители как да сменя превръзката, но вече не е толкова наложително.

— Много пъти гледах как го правиш. Виждам раната на крака си и съм доста сръчна. Ще се справя сама — възрази Адрия. — Но не се съмнявам, че би им харесало да го правят. И да зяпат.

Говореше и нетърпеливо, и развеселено. Готова е да потегли, каза си Йелена.

И ходеше добре. Изглеждаше, че няма да накуцва. Да, щеше да остане белег, но само любовник или прислужница, или бабуваща жена при раждане биха го видели.

— Ще ти дам бинтове и бутилка от сместа, с която почиствам раната.

— Виното не е ли подходящо?

— Не особено. — Йелена също говореше пестеливо. — Вече нямаш нужда от мед. Ако раната се отвори и кърви, намери друг лечител или доктор на север.

— Ще намеря. Много съм ти признателна — благодари Адрия Риполи. — Надявам се, че знаеш това.

— Получих добро заплащане.

— Не стига за случилото се, когато те двамата бяха тук.

— Може и да си права.

— Не стига и за това, че те обидих онази нощ — добави Адрия.

Йелена усети, че се изчервява.

— Казах каквото исках, ти се извини. Всичко е наред.

— Не съвсем. Може би пропилях шанса си да бъдеш до мен в леглото нощем. И си взех поука, ако това има някакво значение.

— Целият ни живот минава в трупане на поуки — отбеляза Йелена и се извърна.

Изтъркани думи, не ѝ беше присъщо да говори така, но пак се смути и се опитваше да прикрие чувството. Може би неуспешно. Тримата мъже бяха отвън, подготвяха конете за пътуване. Още беше ранно, сиво и студено утро, есенното слънце тепърва щеше да се покаже. И двете огнища бяха разпалени. Прахосничество, но щом другите заминеха, щеше да угаси едното.

— Все пак права ли съм? Ако бях попитала с полагащото се уважение, щеше ли да останеш при мен?

Какъв ужасен въпрос! „С полагащото се уважение.“ Йелена долови в гласа на Адрия нещо, за което не намери точната дума. Нищо чудно да беше само удоволствие, че отново се чувства добре, че може да ходи и да язди и… да прави други неща. И Йелена реши, че моментът не е подходящ да поучава отново детето на дука на Мачера какво трябва и какво не бива да се изрича гласно сутрин, когато пред вратата има още хора.

— Спирайте за почивка по-често, отколкото сте свикнали — започна тя. — Необходимо е да раздвижваш крака, да променяш позата. Може да се схване. И помни, че раната трябва да остава чиста, внимавай за кървене.

„Променяй позата“ — повтори безмълвно, загледана във високото стройно тяло на другата жена. Очите на Адрия Риполи бяха ту сиви, ту зелени според светлината. Имаше дългия нос, който се смяташе за отличителна черта на нейния род. И типичната за рода коса. Йелена се прокле безмълвно, но у нея напираше и смях от прищевките и податливостта на ума. И мъже, и жени можеха да събудят желанието ѝ, ала обикновено се справяше много по-добре с овладяването му.

— Ще спазвам заръките ти — каза Адрия и след кратко мълчание добави: — Убедена съм, че Фолко и моята леля биха ти отредили почетно място, ако дойдеш в Акорси.

Йелена завъртя глава. Поне на такива въпроси имаше лесен отговор.

— Ако бях поискала да стана придворна лечителка, щеше вече да се е случило.

— Желанията ни могат да се променят — промълви Адрия Риполи.

Загърна се с мъжкото, обрамчено с кожа наметало, сложи на главата си мъжка шапка. По-добре да не виждат жена да язди с войници само няколко дни след като жена бе убила графа на Милазия.

— Трябва да тръгваме, госпожо — обади се отвън Алдо, братовчедът на Фолко. — Нека се отдалечим оттук, преди да се развидели. Все едно не сме били при лечителката.

— Разбира се — подвикна му в отговор Адрия. — Готова съм.

Тръгна към вратата, спря до Йелена и я целуна по едната буза. Не и по двете, какъвто беше обичаят.

Когато остана сама, Йелена се сети, че Адрия бе убила Уберто от Милазия с устните си. Угаси огнището в лечителската стая. През целия си досегашен живот се смяташе за бунтовница. Бе решила да опита друг път в живота си като жена, не да следва общоприетия. И отишлата си преди малко жена правеше същото.

Замисли се и си каза, че Адрия прави дори повече от нея. Имаше много лечителки, но не се намираха лесно жени, които да постъпват като Адрия Риполи. Тази мисъл зарадва Йелена и облекчи неспокойствието. Добре е, реши тя, че има жени, които с постъпките си правят света по-просторен по различен начин. Могат да си кимнат при среща, когато се разпознаят, и да продължат разширяването на границите на позволеното.

Прецени, че вече се чувства по-добре. Искаше ѝ се обаче да бе имала кого да обича тук.

Разходи се с кучетата, когато слънцето се издигна в небето, намери малко късни есенни билки, с които искаше да разполага. Зърна елен, който всеки ловец би мечтал да повали. Гледаше го как се скрива отново между дърветата. Спа по-дълбоко през нощта.

Малко преди да се запролети тя реши, че е време пак да тръгне на път. Събуди се една сутрин, както вече се бе случвало, и вече знаеше, че е така. Решението е взето, слънчевите лъчи само открояват правотата му.

Даде кучетата на Карлито и се отправи на запад, плати си да се присъедини към група търговци, потеглили към Фирента. И те бяха подранили с превоза на стоките си, за да ги продадат по-изгодно. Тя нямаше намерение да отива там (още не искаше да живее в голям град, поне засега), но беше някаква посока, а и с повече хора беше в по-голяма безопасност.

Не бе намислила къде да отиде, макар сега да си казваше, че в някое градче няма да е толкова самотна. Уединението си имаше добрите страни, но можеше и да дотегне на душата.

И вече я спохождаше идеята да напусне Батиара поне за известно време, ако доживее такъв ден. Да се качи на кораб, отплаващ на изток през тясното море, да научи повече за онова, което светът предлага — в Дубрава, защо не и в Сарантиум. Може би ще отиде чак дотам и ще види града, който толкова отдавна беше световно средище.

Така и не стигна дотам, но пое в тази посока.

Брат Нардо Сарзерола, който живееше и почиташе своя бог в голямо светилище и обител близо до път и река сред полята, беше млад и изобщо не се бе издигнал. Но целият пламтеше от усърдие и вяра. Виждаше себе си като воин на Джад, може и да беше мъничко простодушен.

А в момента стоеше на пътя, и то така, че пречеше на петдесетте конници, които Теобалдо Монтикола ди Ремиджо предвождаше в този пролетен следобед.

От едната страна цъфтяха цветя в червено, бяло и съвсем тъмно синьо. Някой бе казал на Нардо, че очите му имат същия оттенък. Ветрецът поклащаше приятно стъбълцата, а свежите листа по дърветата отвъд реката вече шумоляха. Пчели бръмчаха между цветята дори към края на деня. В далечината на югоизток се виждаха крепостните стени на град върху възвишение (както бяха разположени повечето градове). Светилището беше на север зад реката и не бе построено на хълм.

Монтикола вдигна ръка да спре отряда си, засега изглеждаше, че му е забавно. Но всеки, който го познаваше поне малко, беше наясно колко бързо може да се промени настроението му.

— Добър ти ден, духовнико — поздрави той, яхнал привично едрия си кон.

Брат Нардо с жълто расо и сандали носеше тояга и кошница. Той бе преджапал реката, за да бере билки за лазарета.

Кошницата вече беше оставена на пътя. Щом чу думите, стъпи по-разкрачено и стисна здраво тоягата с дясната си ръка, сякаш беше пророк от първите дни на вярата в Джад по времето на древните. Имаше светла кожа и нямаше брада. Изрече гръмко:

— Ние разпознаваме Вълка от Ремиджо още по знамето!

В този случай „ние“ беше преувеличение. Други хора имаше само в нива южно от пътя, разхвърляха оборска тор там. То се знае, бяха спрели да работят, за да зяпат как минават конниците. Конниците също спряха. Имаше един мъж на пътя пред тях.

— Тоя е мъртвец — подхвърли селянин на другия до него.

— Духовникът ли? Как може, да се свети името на Джад!

Вторият побърза да направи знака на слънчевия кръг с калните си ръце.

— А бе говньо с акъл на плужек, оня там е Монтикола ди Ремиджо. Виж му знамената бе!

— Не познавам знамена.

— Аз пък ги познавам. Тоя с расото ще пукне, ако не се отмести.

— Значи ще се отмести — безметежно отвърна вторият.

Предстояха му много години, които щеше да преживее почти винаги в същата безметежност.

Нардо Сарзерола пък бе чел „Жития на благословените мъченици“. Техният Старши брат се придържаше към възгледа, че по-младите духовници трябва да се стремят към възвисяване чрез четене, ако са свършили възложената им работа и не е настъпил час за молитва. Работа имаше винаги, а и молитви се четяха често. На светилището не липсваха дарения, получаваха ги дори от Бишо и Фирента на запад, затова трябваше да споменават много имена на покойници във всяка молитва, имаше много свещи за палене, много застъпничества пред бога. Открай време беше така. Дарения заради душата на човек, който вече не е сред живите. Молитвите се проточваха, но кой благочестив духовник би се оплакал от това? А през зимата имаха дърва за огрев и предостатъчно храна…

Но прочетеното във времето, което Нардо успя да отдели, му втълпи идеята, че щом човек е посветил живота си на Джад, това понякога може да означава и край на същия живот. „Житията“ изтъкваха недвусмислено, че смъртта на праведник може да стане могъщо оръжие в служба на бога.

Теобалдо Монтикола на коня си пред Нардо беше печално известен с пренебрежението си към благочестието и все воюваше. Нардо се ужасяваше искрено от историите за насилието, което той извършваше още от ранната си младост.

Духовникът се бе помолил набързо, щом прахолякът се разнесе колкото да види знамената… с извезан на тях вълк. Този зъл мъж обявяваше кой е, прогласяваше несправедливо придобитата си власт в божия свят.

За Нардо не беше присъщо да обмисля внимателно.

Излезе на пътя пред доближаващия го отряд с решението, че ще ги принуди да сложат край на живота му, защото нямаше да се отмести. Кой би могъл да каже какви злодеяния е намислил да извърши Вълка там, накъдето бе тръгнал? Кои невинни щяха да пострадат?

Чу учтив поздрав, но за силите на мрака се знаеше, че си служат с престорена любезност, за да отклоняват хората от пътя на Джад. Но той — Нардо Сарзерола, вървеше по този път и нямаше да го подмамят лесно да кривне встрани. Не само в прастари времена мъже и жени са почитали бога и пред прага на смъртта, а не беше задължително човек да е велик, за да прояви добродетелите си. И може би тъкмо доблестта в служба на Джад придава величие?

Треперенето на гласа му беше крайно неприятно за него, когато каза:

— Знам кой си.

— На това разчитам — отвърна едрият мъж върху едрия кон. Все още говореше нехайно. — Иначе няма полза от знамената или славата, не мислиш ли?

— Лоша слава! — сопна се Нардо.

Все така недоволен беше от гласа си — висок и писклив, а при всяко вълнение пресекваше както в момента.

— Виж ти — подхвърли Теобалдо Монтикола. — Лоша слава завинаги ли? Решено ли е вече? Колко ме натъжава това.

Някой зад него прихна. Нардо продължи непреклонно:

— Призовавам те да ме последваш към нашата обител, да коленичиш пред слънчевия кръг в светилището и да се покаеш за множеството си грехове. Никога не е твърде късно!

— Всъщност се убедих от опит, че често е твърде късно за някои неща. — Гласът на Теобалдо Монтикола май вече не звучеше толкова весело. — А в твоя случай скоро ще стане твърде късно да продължиш живота си и да се прибереш с малката си кошница.

Нардо откри, че краката му се подгъват под расото, обаче каза:

— Примирил съм се, че ще умра тук.

— Тук? Да умреш тук? За да ми попречиш да гледам надбягването в Бишо? И ти си мислиш, че Джад ще те почете за тази досадна тъпота?

Казано по такъв начин…

Но той не би позволил да се казва по такъв начин!

— Богът почита онези, които почитат него!

Хареса му как прозвучаха тези думи.

— Ох, Джад да спаси душата ми от заченати в грях духовници, зарязани след раждане пред портата на някоя обител нощем — изтърси конникът пред него.

Нардо не можеше да си представи как е научил обстоятелствата около раждането му. Може би само се…

Борифорта, една от благословените жертви, била убита с дванайсет стрели. Нардо виждаше, че някои ездачи зад Монтикола ди Ремиджо имат къси лъкове. И наистина бе дошло времето за прочутото пролетно конно надбягване в Бишо. Изглеждаше, че отрядът наистина се е запътил натам. Петдесет мъже не бяха войска, а само подобаваща охрана за владетеля на Ремиджо. И все пак този човек имаше опетнена душа, която служеше на тъмата през всички дни от живота му!

— Въпреки това за тебе е най-добре да дойдеш с мен в светилището. Нашият преподобен Старши син ще ни наставлява в молитвите, а ти можеш да се покаеш за злодеянията си.

— И да допринеса към даренията ви? — отново развеселено подхвърли Монтикола.

Нямаше да е никак зле, ако така завърши всичко, каза си Нардо. Особено за него, ако той стане причината да получат значителна сума.

— Това подобава да бъде обсъдено между тебе и нашия Старши — изрече той превзето. — Аз съм обикновен духовник там.

— Ако е така, да се светят името на Джад, кръвта и колесницата му, що за шибана нагла самонадеяност ти внушава, че можеш да се изпречиш на пътя ми? Джад отритва самонадеяните, забрави ли?

— Божието име е осквернено в твоята уста! — натърти Нардо.

И още докато произнасяше думите, знаеше колко лесно е да го погубят.

Лицето на Монтикола почервеня.

— До гуша ми дойде. Вече не е забавно. Моят син пътува към Сарантиум, а може вече и да брани стените му с мъжете и оръжията, които му осигурих. Колко от братята във вашето светилище откликнаха на призивите, духовнико?

Смущаващо твърдение и въпрос, не можеше да има спор по това.

Нардо изведнъж усети, че губи опора.

— Душата му е само негова. Ти не си той.

— Стига толкова. Искаш смърт — ще те сполети. Помоли се. Давам ти малко време.

Някой се промъкваше напред на тъмнокафяв кон. Млад също като Нардо и не носеше ливреята на Ремиджо.

— Владетелю, позволявате ли да кажа нещо? — намеси се той.

— Само че по-бързо — подкани Теобалдо Монтикола. — Свърши ми търпението. Случва ми се с глупаци.

— Тогава го оставете да се прояви като глупак, владетелю. Не го превръщайте в мъченик, защото той като че ли иска това.

— Продължавай.

— В тази дума е разковничето. Ще продължим. Той не може да ни спре, владетелю. Един-единствен човек на пътя, който е добре направен и широк в тази част. Ще минем от двете му страни, владетелю. Той наистина се държи глупаво, нека изтъкнем това, ако ще и само пред онези хора на полето.

Теобалдо Монтикола помълча, отметна глава назад и се разсмя.

— О, светлина на Джад! Защо никой от хората ми не каза това?

Младежът вдигна рамене.

— Може би всички войници виждат опасност в непревзетия замък или град, останал зад тях. Но този човек с кошницата не е замък, владетелю.

На пътя се завъртя вихрушка. Шумоленето на листата в гората се засили.

Вълка от Ремиджо каза:

— Джуданио Чера, доволен съм, че поисках да се присъединиш към нас. Ти ще водиш дясната колона, макар да не си войник. Лявата — последвайте ме! Минаваме от двете страни на нашия малък духовник. Не му правете нищо лошо, само го подминете!

Тъкмо това направиха. На Нардо Сарзерола му хрумна да цапардоса с тоягата от долу нагоре Монтикола, когато той подкара коня си, но не подобаваше да се държи така, а и възможността беше съвсем мимолетна. Просто си стърчеше там, прахолякът и подхвърлените от копитата песъчинки караха очите му да смъдят и скриваха света наоколо, включително яркото слънце на бога, а петдесет конници го подминаваха.

И се чувстваше… ами да, чувстваше се глупаво.

След като се отдалечиха и прахта се слегна, той се прокашля, разтърка очи и се огледа. Цветята и листата си бяха все същите. Селяните в полето се бяха заели отново с работата си. Доближаваха го каруците от Ремиджо, охранявани и натоварени с припаси и придружителки — блудници и любовници, нямаше съмнение в това. Можеше да се изпречи и пред тях, но щеше да бъде съвсем смехотворно.

Той беше жив! Мисълта го споходи с внезапна мощ. Очевидно — да, очевидно Джад му бе отредил още задължения в този свят. Така си беше. Ето го посланието, което да приеме в сърцето си!

И не след дълго заради някои думи, отправени към него на онзи път, в които той откри потаен смисъл, Нардо Сарзерола беше благословен от Старшия и потегли сам на изток.

Качи се на кораб в Милазия (от духовници не искаха пари за плаването), прекоси тясното море и се присъедини към група, която щеше да пътува по суша към Мегариум.

Добра се до Сарантиум наесен. И беше напълно смаян от златото и великолепието там, които дори не би могъл да си въобрази. Направо онемя от страхопочитание към величието на града, от векове прославян като скъпоценността на света. Случвало се бе с много мъже и жени. Сарантиум си беше такъв дори под заплаха.

Имаше твърде значителни разлики между литургиите за Джад на запад и на изток. Имаше и двама патриарси — единият в Родиас (Джад да го закриля!) и другият тук, в Сарантиум. Но нали всички бяха чеда на слънчевия бог, а неверниците ашари се опитваха да завладеят Града на градовете. Набожните мъже не можеха да се примирят с това и Нардо принадлежеше към тях.

Предстоеше му да умре с копие в ръка, много остарял за кратко време… и рамо до рамо с най-големия син на Теобалдо Монтикола, когото потърси още с пристигането си. Сприятелиха се, колкото и да беше странно. Животът им свърши в един и същ ден на най-вътрешната от трите крепостни стени, когато Сарантиум беше превзет.

Младият Монтикола носеше герба си на дрехите, имаше щит с изобразен вълк. За завоевателите той беше трофей. Разнасяха отсечената му глава на копие, което накрая забучиха до други над някога непристъпната порта, обърната към сушата. Нардо беше само поредният духовник в жълто расо. Трупът му остана там, където падна, глозгаха го гладни животни, после беше изгорен на една от многото погребални клади. Падането на града разтърси света до основи.

5.

Нямах никакво намерение да се присъединя към отряда на Теобалдо Монтикола ди Ремиджо. Нито ми беше симпатичен, нито неприятен. Знаех и името му, и с какво се е прославил, разбира се. Наследил властта в Ремиджо, след като баща му го завладял, и станал прочут командир на наемна войска. Грижеше се Ремиджо да не бъде застрашен и хамбарите там да са пълни с много внушителните суми, които му плащаха градове като Сереса и Мачера или текущият Върховен патриарх, служеше ту на едни, ту на други, понякога сменяше работодателя си насред военна кампания, както правеха всички предводители на наемници. Размирна и опасна система, но такава си беше Батиара по онова време. Такава е и сега.

Хората се бяха убедили отдавна, че е по-евтино градовете да си наемат отряди напролет за няколко месеца, отколкото да въоръжават и издържат собствени милиции през цялата година. Пък и някоя градска милиция би могла лесно да се обърне срещу видните хора в града. Твърде лесно.

Не че и в системата на наемните отряди липсваха слабости. Командирът им можеше да стане толкова силен, че да наложи волята си в по-малък град. Или да се ожени за дъщеря от господстващо семейство и така да наследи властта.

Както вече казах, живеем в смутни времена. Драматични, интересни, величави посвоему. Но няма стабилност. Никому не би хрумнало да твърди обратното.

В онези години често обявяваха Монтикола ди Ремиджо за най-изтъкнатия предводител на наемници. Нищо чудно да бяха прави. Нямаше мнозина съперници за титлата. Може би само един.

Казваха за него, че е сприхав и надменен. Носеха се истории за неговата свирепост, но такива истории се разказваха за всички командири, включително за Фолко д’Акорси, неговия враг. Монтикола също като съперника си бе встъпил в брак с жена от по-добро потекло. Тя му родила син и дъщеря, преди да умре. Имал и няколко любовници, една от които му родила още двама синове по-наскоро и я описваха като най-прекрасната жена на нашето време. Да не забравяме обаче, че хората казват това за немалко жени, имащи досег с власт.

Но… аз нямах нищо общо с Монтикола, дори не се сещах за него, докато пътувах на запад през онзи ден. Ако не бях срещнал отряда му на пътя, ако не бях решил по-рано, че преди да отида при учителя си в Авена и след това да се прибера при семейството си в Сереса, ще гледам прочутото надбягване в Бишо, животът ми би продължил в съвсем друга посока.

Такива размишления могат да подкопаят нашата увереност, че сами определяме пътя си. Някои философи ни учат, че има колело на съдбата. И то ни запраща случайно ту нагоре, ту надолу.

Духовниците твърдят, че не е случайно, а Джад има свой замисъл, който не сме способни да разберем. Гуарино си оставаше набожен човек и ни насочваше към тези мисли, колкото и да харесваше древните учения. Понякога, над вечерната чаша вино, той признаваше, че има и друг поглед към всичко това.

У кого сред нас, все едно мъж или жена, няма противоречия?

Щом избягах от Милазия, първо се отбих в стопанството, откъдето бяха отвели Адрия в нощта, когато тя уби Уберто през онази есен. Намерих го достатъчно лесно, но може и да беше глупава постъпка. Струваше ми една медна монета за селянин в полето, който ме упъти натам.

Живеещите там се бяха нанесли, след като двойката арендатори, представяли момичето за своя роднина, избягали посред нощ. Оказа се, че земята принадлежи на семейство Валери. Това може и да беше смешно, а може и да не беше.

Синовете на Опичино Валери, оглавени от най-големия Ериджо, бяха ядрото на възникналата комуна и съвет. Случи се бързо.

Не се застоях в стопанството. Имах причини да продължа бързо, след като бях извършил второто убийство в живота си. Някой би могъл да си помисли, че съм опасен човек.

Нямаше причина да се отбивам в стопанството. Не бих могъл да науча нищо там. Знаех къде би отишла Адрия, ако е оцеляла. Покани ме да тръгна с тях, да служа на Фолко, въпреки че дори не знаеше името ми.

Помня колко огорчен бях, че останах безименен за нея. Тогава бях млад.

Нямаше да отида в Акорси. Време беше да се прибера у дома. Още умувах за книжарски дюкян в Сереса, дали да стана съдружник на моя братовчед Алвизо, ако той се съгласи.

Трябваше да отида и в Авена, за да разкажа на Гуарино какво сполетя неговия приятел. Нямаше да е лесно.

А пролетта бе настъпила отново. Пак имаше цветя, птичи песни, по-ярко утро. И на хората им олекваше, дори на мен. Оцелях през зимата в опасен дворец, макар че тъкмо аз убих Опичино Валери. Оцелях, по единствената причина че никой не подозираше мен. Аз бях твърде незначителен, невидим, измъкнах се навреме от онази стая.

Но имаше още нещо — пролича почти веднага, че Ериджо не е особено натъжен от смъртта на баща си. И това се случва в някои семейства. Остаряващият баща пречи на амбициозния си син.

И затова не обръщаха чак такова внимание на въпроса кой уби Опичино Валери. Той бе завел въоръжени мъже в двореца, с което посрамваше децата си и дори застрашаваше живота им. Изнесоха трупа от двореца тихомълком за бързо погребение и може би бърза забрава.

Бихте могли да кажете, че ми е провървяло. И ще бъде вярно.

Реших да се отправя към Бишо, преди да се върна вкъщи, просто защото започна нов сезон, имаше цветя по склоновете и наближаваше времето за знаменитото състезание. И защото обичах конете, може би по-силно от всичко останало в света.

Купих си добър кон с откраднати пари. След смъртта на Уберто дворецът беше разграбен и от граждани, и от нас — обитателите му. С това също не се гордея. Молих се за опрощение през цялата зима, снишавах се насред смутовете, а после убих канцлера в леглото му: едната длан, затиснала устата му, ножът в гърлото му, името на Морани, изречено до ухото му, преди да умре.

Махнах се същата нощ под двете луни в небето, звездите избледнели в мъждукащо сияние. С чувство за свобода, за бъдеще пред мен, също като пътя, по който тръгнах в смесената бяло-синя светлина с чаткане на копита.

Джиневра се клатушкаше при всяко друсане на каретата по пролетните пътища. И скуката я налягаше. Не би ѝ хрумнало да съжали, че тръгна с Теобалдо към Бишо, за да гледа надбягването там. И все пак…

По-добре би се чувствала на кон, но знаеше, че в каретата е опазена от слънчевите лъчи и очите на простолюдието, а това беше проява на уважение. Така показваше на света, че заслужава положението си, и според отдавнашните ѝ мечти такава показност беше по-важна от удобството в края на краищата.

Опитваше се и да не придава излишно значение на тези неща. Теобалдо се отличаваше с непостоянство и всичко можеше да се промени. Но засега беше тук, с него по пътя на запад.

Вече десет години беше предпочитаната и (както тя вярваше) искрено обичаната любовница на Теобалдо Монтикола, още откакто навърши петнайсет години. Имаха деца — двама синове, а съпругата му бе починала отдавна.

Тя водеше своя завоевателна кампания: да се оженят, а децата да бъдат узаконени. Грижливо обмислена както подготовката на всеки способен командир за битка или обсада. За да остави нещо след себе си. Иначе — нищо. Не само мъжете бяха загрижени какво наследство ще оставят. И начинанието ѝ стана още по-важно, откакто неговият най-голям син потегли на изток.

„На изток“ означаваше в Сарантиум, а според някои — гибел. Очакваха Градът на градовете да бъде превзет.

И за нея, както несъмнено и за всеки друг беше трудно да си представи, че такава потресаваща беда е възможна. Богът не би я допуснал, дори ако неговите смъртни чеда правеха твърде малко, за да я предотвратят. Нищо обаче не ѝ пречеше да пресметне какво би могла да означава за нея, както и за децата ѝ, смъртта на Трусио Монтикола, тъй като баща му нямаше друг жив син от брака си. Като набожна жена никога не би пожелала зло на Трусио, но…

Ето че Джиневра дела Вале се возеше в карета, макар да не беше съпруга, много доволна от пътуването към Бишо, празненствата и състезанието. Можеше да изтърпи скуката.

Тя бе взела най-хубавите си накити, имаше по две скъпи премени за всеки ден, който щяха да прекарат там. Съзнаваше (и още как), че е красива и това има значение за Теобалдо. Матео Меркати щеше да нарисува неин портрет, когато се върнеше в Ремиджо да довърши портрета на владетеля. И това имаше значение. Още един признак. Той беше непредвидим (каквито са някои творци), затова пък прочут. Поредният висок, привлекателен, суетен мъж, само че не проявяваше влечение към жените, които рисуваше. По-скоро би пожелал Теобалдо. Тази мисъл я развесели.

Но репутацията, положението в обществото, богатството, показването му — всичко това открояваше хората. Положението трябваше да се изтъква, да се навира в очите на околните: чрез огърлица със скъпоценни камъни, портрет от знаменит художник, неимоверно пищна сватба на дъщеря, разширяване на дворец или построяване на светилище. Хората трябваше да знаят какъв си… или за какъв се представяш.

А това би могло да затрудни господаря на Ремиджо, може би най-прославения предводител на войска на своето време, ако пожелаеше да се ожени за своята дългогодишна любовница, щом съществуваше и шанс да си намери невяста от виден род.

Тя имаше по-добро потекло от Тео, което той знаеше добре, но родът Дела Вале не беше могъщ, не биха прибавили нищо към неговата сила, а тъкмо в силата беше същината на играта, с която всички те се бяха захванали.

Тя си знаеше какви карти са ѝ раздадени: той наистина я обичаше, имаше двама синове от него, разбираше го необикновено добре и това като че го успокояваше, вместо да го притесни. Често си мислеше, че някои мъже приличат на вечно наежени състезателни жребци, и то не само когато ги яздиш в леглото за удоволствие.

Теобалдо ѝ описа надбягването, което отиваха да гледат, открои разликите от повечето други надпревари, само че говореше, след като се бяха любили, а главата ѝ често се размътваше в такива мигове. Това не ѝ харесваше много, но просто не можеше да се отрече, че той винаги я задоволяваше напълно като любовник, а тя разбираше и колко приятно е за самочувствието му, значи все пак всичко беше наред.

Чу гласове отвън. Мъже говореха ведро отначало, после доста по-напрегнато. Закритата карета за нея и прислужницата ѝ се сгорещяваше лошо през лятото, но я предпазваше от вятъра и слънцето в този сезон, а тя трябваше да внимава със светлата си кожа. Нямаше как да види нищо, ако не се наведе напред и не отметне страничното покривало. Точно това направи.

Обичаше забавленията.

Колучо, старшият от петимата в охраната ѝ (недоволен от задачата да язди отзад с каретата и каруците), разговаряше с ездач, който явно ги бе настигнал и искаше да ги задмине. Колучо беше способен войник, отдавна служеше на Теобалдо. Освен това — според нея — беше още един докачлив и суетен мъж, който понякога успяваше да поощри най-лошото в душата на Теобалдо.

— Вече казах, че харесвам твоя кон — тъкмо изричаше той.

— И аз ви благодарих — отговори другият.

Тя се наведе още по-напред, за да го вижда. Оказа се много млад, висок и слабоват, лицето му не се вписваше в каноните за красота, но пък яздеше великолепно своя тъмнокафяв кон, а гласът му звучеше приятно.

— Не ми се вярва да си разбрал — натърти Колучо. — Когато казвам, че го харесвам, това означава да ми предложиш коня си за продажба и да уговорим цената. Ще бъде справедлива.

— Не се съмнявам — каза другият конник. Произношението му ѝ подсказваше, че е от Сереса, но имаше и друго влияние върху говора му. — Така подобава на офицер от армията на владетеля на Ремиджо. Иначе бихте го посрамили.

— Май не ми допада твоят тон — сопна се Колучо.

Джиневра бе чувала и друг път тона на Колучо. Не предвещаваше мирна беседа.

— Моля да бъда извинен, щом е така — отвърна другият. Запазваше самообладание, но Джиневра очакваше вече да е уплашен. Стига да не е глупак. — Не исках да ви обидя. Но се нуждая от своя кон, иначе няма да стигна до мястото, накъдето съм тръгнал.

— С удоволствие ще ти предложа някой от нашите като част от заплащането — каза Колучо.

— Благодаря още веднъж. Харесвам своя кон. Може ли да мина?

— За съжаление не — отказа Колучо.

Опитът ѝ подсказваше, че спор пред свидетели винаги подронва умението на мъжете да го решат хладнокръвно. Защото се намесва самолюбието.

— Значи бихте откраднали чужд кон?

А това вече е грешка, мислено отбеляза тя, ако ще да е самата истина.

— Какво каза?

— Според мен ме чухте добре. Попитахте дали може да купите моя кон. Отказах и благодарих. Какво друго сте намислили, ако не кражба?

— Ами мога и да те убия, тогава конят ще остане без собственик.

Твърде бързо стигнаха твърде далеч, рече си Джиневра. Можеше да се намеси, но се забавляваше искрено. Щеше да съжалява мъничко, ако привлекателният младеж бъде убит в това утро, но нали не го познаваха?

— И това ли сте готов да направите? Да посрамите своя господар и дамата в тази карета? Ще я принудите да гледа убийство?

Значи я беше зърнал, докато тя надничаше.

Наблюдателно момче. Боравеше изкусно с думите — предположи, че по някое време е бил в благороден дом. И яздеше като придворен, не като войник. Огледа го по-внимателно — не носеше меч. Глупав пропуск.

— Няма да бъде убийство, ако те предизвикам на двубой.

— Аха, ще ме предизвикате. По каква причина?

— Ти ме… оскърби.

— Като не ви позволих да купите коня ми ли?

— Ами… да. Именно!

Мълчание. На Джиневра вече не ѝ се вярваше, че младежът е уплашен. Допускаше, че мисли усилено.

— Така да бъде — съгласи се той накрая. — Нямам меч, не съм войник, значи все пак ще бъде убийство. Спорът е за кон и предлагам надбягване. Вие изберете дали да яздите своя кон или който и да е от този отряд, дори някой от онези отпред, където е вашият господар. Аз ще яздя своя. Победителят взема коня на губещия. Сега аз ви предизвиквам, капитане.

Джиневра забрави за скуката. Отмести покривалото докрай, за да я виждат.

— Колучо, това е честно предизвикателство, а никак не е достойно да убиеш човек, който не носи оръжие.

— Щях да му дам…

— Състезавай се с него — прекъсна го тя и знаеше, че думите ѝ ще бъдат приети като заповед. — Направи го за мен. Но първо изпрати някого да повика Теобалдо. И той ще иска да гледа.

Непременно би поискал. А неговото присъствие щеше да промени случката, да ѝ придаде ново значение. Колучо вече рискуваше да се опозори. Тя нямаше нищо против. Харесваше смелите младежи. И вече се надяваше този пред нея да не умре.

— Графиньо — кимна ѝ почтително младият конник.

Не беше графиня, разбира се, но той искаше да я почете, поклони се на седлото. И тя реши, че не е чак толкова лишен от хубост. Голям нос и големи уши, но…

— Как се казваш?

— За мен е чест, че желаете да научите името ми. Аз съм Джуданио Чера и яздя към Бишо, за да гледам пролетното надбягване, преди да се прибера у дома в Сереса. За мен е чест и да изразя радостта си от неочакваната среща с такова изящество и красота.

Поклони се отново. Да, тя бе познала. По някое време е бил придворен.

— Внимавай с нахалството! — озъби му се Колучо.

— Не е нахалник. Нищо лошо не е казал — промълви Джиневра. — Капитане, покани Теобалдо да дойде и си избери кон.

Тя пак се взря в младежа. Нито следа от самодоволство или злорадство, само бдителност. Сега му се налагаше да победи опитен боец в конна надпревара.

— Къде предлагаш да се надбягвате? — попита тя.

Той се огледа, без да бърза. След малко посочи:

— По ливадата до онзи бор на хълма, заобикаляме го и се връщаме. Разбира се — кимна учтиво на Колучо, — капитанът също би могъл да предложи свой маршрут.

Капитанът го гледаше кръвнишки. Джиневра разбираше, че това се дължи до голяма степен на нея, защото направи сблъсъка още по-публичен и въвлече Теобалдо, но все нещо трябваше да измисли, за да се разведри по пътя, нали?

Лесно е да се твърди, че сбърках, но какво можех да сторя? На път срещаш постоянно какви ли не хора — групи търговци, духовници, вестоносци. Така беше и с мен от няколко дни. Не виждах смисъл да забавя ход, за да остана зад тази карета, трите каруци и придружителите им, докато — кога ли щеше да се случи? — не кривнат към някоя странноприемница за нощувка. Защо би ми щукнало да постъпя така?

Някой сигурно би могъл да изтъкне, че е трябвало да го направя, щом видях знамето с вълка. Аз бях подминал и отклонения от пътя, оставени от каруци, щеше да има още от тях и пред мен. Не знаех докъде ще стигна по тях, но все някак щях да се върна на главния път. Нищо не ми пречеше и да прекося през полето отляво, за да изпреваря тези хора.

Но макар да знаех, че това е отряд на Монтикола, и да усетих леката тръпка на уплахата, нямаше война през онази пролет, не се сещах за причина да си навлека неприятности. Досещах се, че и те са тръгнали към Бишо. И направих избора си: ще настигна каретата, ще се извиня учтиво, че ги изпреварвам, и ще повторя същото с по-многолюдния отряд отпред.

И Гуарино, и други ученици в школата ми бяха казвали, че съм излишно своенравен и това ме застрашава. Не ми се струваше, че е така. Не бих казал, че беше гневливост, а по-скоро прекалена чувствителност към собственото ми достойнство — нямах желание да отстъпвам твърде много или твърде лесно. Готов съм да призная, че това не приляга на човек с моето положение в обществото. Колкото и виден занаятчия да беше моят баща, оставаше си занаятчия. Кроеше и шиеше облеклото на богаташите, мереше парчетата плат на коленете си или приведен над работната си маса. И можеше само да се надява, че ще му платят, защото нямаше какво да стори, ако откажеха.

За случките през онова утро мога да добавя, че обичах коня, който си избрах в Милазия. Първият собствен кон в моя живот, купен с мои пари… ако не задълбавам във въпроса как се сдобих с тези пари. Нарекох го Гил и не бях склонен да го отстъпя на някакъв войник срещу малко монети и някой товарен кон от техния обоз.

Не ми допадна онзи капитан, името му беше Колучо, както чух накрая, но това не биваше да ми влияе, защото той можеше да ме убие лесно, без да се бои от обвинения и последствия. Такъв си беше светът тогава. (Такъв е и сега.) Яздех кон, който войник поиска да притежава, и можех да умра, ако не му позволя да ми го отнеме. Гледаха ни само селяни от нивите, а по-вероятно беше божието слънце да пропадне и да загине в тъмата, отколкото те да кажат и една дума срещу войник.

Такива бяха обстоятелствата, преди изумително красивата жена в каретата да отмести покривалото и да надникне навън. В онзи момент нямах представа коя е тя, но дори малко ум би ми стигнал да разпозная в нея любовница на Теобалдо Монтикола и си казах, че всеки мъж на този свят би могъл да му завиди.

Разбира си, ясно ми беше, че Монтикола е с по-голямата група отпред. И изведнъж трябваше да се уповавам на надеждата, че този негов капитан не му е много симпатичен.

Видях как някой препусна напред да му съобщи какво става. По заповед на жената в каретата, а не на Колучо. Той си седеше на коня и ме гледаше начумерено. Поглед, който вероятно би прекратил живота ми тутакси, ако той беше владеещ магии езичник или беше способен да призове могъществото на Джад в своя полза като пророците в прастари времена.

За мой късмет и едното, и другото не му беше по силите.

Взирах се в неговия кон и се опитвах да преценя как ще се прояви в състезание. Аз му бях предложил да използва който и да е кон от техните, но не ми се вярваше войник да предпочете друго ездитно животно пред своето. Сивият кон имаше внушителен гръден кош и допуснах, че е от издръжливите. Това би трябвало да ме улесни в набирането на преднина, но аз бездруго вече бях намислил как да измина предложения от мен маршрут. В школата се състезавахме често, а ездата беше истинско удоволствие за мен. Дори можеше да се каже, че бях почти уверен в победата.

Грешка. Пренебрегвах обстоятелството, че ще се надпреварвам с капитан на наемници пред погледите на отряда и неговия предводител. Жената може и да не одобряваше насилието, но не би се обадила, ако тук е владетелят на Ремиджо и неин повелител.

Теобалдо одобри това състезание, както тя очакваше. Долавяше, че той също скучае, а имаха още път до Бишо. Той би могъл и да убие някого, за да се разведри, но това сутрешно забавление също беше подходящо.

— Колучо, бих ти предложил да яздиш Марето, но ако загубиш и това момче го вземе, оставам и без кон, и без капитан — ще те убия, че ме лишаваш от коня, който ми е радост в живота.

Колучо се засмя, но пролича, че е насила.

Младежът, за когото тя допусна, че е от Сереса, се подсмихна със стиснати устни. Той вече бе направил подобаващо нисък поклон пред Теобалдо. Макар и съвсем млад, не се държеше като момче. Такова беше влиянието на Теобалдо върху мъжете — караше ги да се чувстват нисшестоящи, освен онези, които насърчаваше да се издигнат.

— Не бях ли аз твоята радост в живота — подхвърли тя нацупено на онзи, за когото беше необходимо да се омъжи.

Той се разсмя и Джиневра видя колко внезапно се подобри настроението му.

— Добре, ще заобиколите дървото — каза той. — И ще се върнете вляво от мен. Всички да им направят място. Победителят ще спечели кон, а аз ще убия победения.

Теобалдо помълча, загледан в двамата мъже, и пак се разкикоти неудържимо на собствената си шегичка, отметнал назад хубавата си глава така, че малко оставаше широкополата му шапка да падне.

Джиневра си рече, че за другите не е толкова смешно, защото си мислеха, че би могъл и да го направи. Всъщност не беше склонен към такива постъпки, но не биваше светът да научи това. Той ѝ бе казвал колко полезен може да бъде страхът. Разбира се, страхът вдъхваше и лека неувереност какво би могло да се случи дори у неговите подчинени.

Теобалдо се обърна към нея.

— Госпожо, ще дадете ли началото на надпреварата?

Винаги ѝ говореше с подчертана любезност пред други хора. Насаме думите помежду им бяха забавно различни понякога, но пък те все още се възбуждаха взаимно, разбира се.

Тя се опря на протегнатата му ръка, за да слезе от каретата, и нагласи периферията на своята шапка заради слънцето и ветреца. Двамата конници застанаха отстрани на пътя, обърнати към ливадата, и се озърнаха към нея.

Струваше ѝ се, че конете им са с горе-долу равни сили, но не ѝ се вярваше, че непознатият младеж дори подозира в какво се е въвлякъл. Опитът я убеди, че войниците са много особен тип хора. Обсади и грабежи, походи под студен дъжд без храна, опожарени стопанства, убиване на хората, бягащи от тези пламъци. Убийства, много убийства. Всичко това променя човека с времето. Животът губи значение, когато си видял или причинил толкова много смърт, оставил си зад себе си толкова страдания. И винаги можеш да отидеш в светилище, да помолиш Джад за прошка, каквото и да си сторил. И пак да се захванеш със същото.

Вдигна ръка и пусна ръкавицата, която държеше.

Войникът на име Колучо препусна пред мен. Предположих, че ще опита, и му позволих. Неговият командир ни гледаше, съратниците му също. За някои в състезанието гордостта е не по-малко важна от уменията. Не и за мен. Важна е само победата, но нали не съм нито благородник, нито войник.

Не бях против той да има преднина. Тревата в ливадата беше пораснала достатъчно високо, за да налага по-големи усилия на водещия кон. Нека проправя пътека и за двама ни. Трябваше да изкачим полегат склон към дървото, а и разстоянието не беше съвсем малко. Победата нямаше да бъде постигната в галоп.

И той проумя това доста скоро, забави крачките на своя кон, а аз направих същото и останах зад него. Ако бях преценил правилно издръжливостта на неговия едър жребец, по-бавното препускане беше от полза за мен. Дотогава не бях яздил Тил в надпревара и може би направих страшна грешка, но аз разчитах на знанията си за конете и не ми се вярваше да съм сбъркал.

От друга страна, не бях готов от канията на колана му да изскочи кинжал, щом се отдалечим от зяпачите на пътя.

А би трябвало да съм подготвен за това. Този беше ветеран, капитан в прочут отряд и нямаше никакво намерение да загуби състезание и кон от някакво момче, и то пред погледа на Монтикола. Какво да кажа? Още бях млад — вече не момче, но и недостатъчно зрял въпреки двамата убити мъже в близкото минало.

И аз имах нож, но не си служех умело с него, особено в сравнение с ездача пред мен. Колучо се погрижи да виждам острието. „Само опитай да ме задминеш и ще се натъкнеш на ей това.“

— Страхливец! — извиках му. — Ти си страхливец!

— Да не мислиш, че си играем? — отвърна ми той с вик през рамо.

Май беше прав. Изобщо не приличаше на нашите състезания извън Авена. Онзи свят остана далеч зад мен.

Обръщаше се начесто да види къде съм. Яздех точно зад него. Изкачвахме се към самотния бор на хълма, доближавахме го. Тил препускаше с лекота под мен. Не се бях заблудил за качествата му. Трудна беше само задачата да подмина съперника достатъчно бързо, че да не ме разпори или наръга. Хрумна ми, че тук мога да умра със същата лекота както на всяко друго място. Монтикола би накарал своя капитан да се моли за прошка в най-близкото светилище и може би да остави дарение там. А на трапезата щяха да обсъдят тази надпревара и да одобрят новия кон на Колучо.

Вече признах какво казваха за мен по онова време — гневях се твърде припряно. Ала почти винаги успявах да овладея и насоча гнева си, имах и тази черта. Половин година обмислях, преди да прережа гърлото на мъж от Милазия в студена мъст за свой приятел.

Помня, че оставах хладнокръвен в мислите си, докато препускахме нагоре по огрения от слънцето склон. Имаше обаче и гняв, откакто зърнах ножа. Не се страхувах. Колкото и да ровя в спомените си, не откривам страх.

Не смеех да ударя с нож коня му, въпреки че можех: застигам го, порязвам бута на коня и го задминавам, когато животното отскочи. Знаех си обаче, че докато Колучо би останал безнаказан, ако ме накълца на парчета и ме зареже бездиханен на ливадата, дръзна ли аз да раня коня на офицер от отряда на Ремиджо, щяха да ме убият в онази сутрин. Гуарино бе говорил на някои от нас за размислите на неколцина философи относно справедливостта сред хората.

Но в състезанието нямаше и помен от справедливост.

И все пак оставаше възможността да заблудя мъжа пред мен, че ще намушкам коня му, а ние вече бяхме на голямо разстояние от зрителите, устремени към дървото, което трябваше да заобиколим.

Когато гневът ти остава студен, можеш да извлечеш полза от него.

Престраших се. Креснах на Гил, плеснах го с длан и той реагира — напредна към лявата страна на другия ездач. И аз извадих ножа си с дясната ръка, за да го види Колучо, който изрева:

— Ще те затрия, шибаняко, само да си пипнал моя…

Не довърши заканата, когато направих истинския си ход. Той бе кривнал наляво и сдържаше коня си, за да замахне към мен, ако го доближа.

Аз бях готов и имах добър кон. Избързах още малко напред, после плеснах Гил силно отляво по шията и той задмина другия кон отдясно, докато Колучо още се завърташе натам, където не бях, за да ме наръга.

Изпреварих го, преди да се обърне.

Чух псувня, зърнах движението на острието. Отметнах се колкото можах надясно върху седлото, без да падна, и вече бяхме пред тях, стигнахме до дървото, заобиколихме в малко по-широка дъга и така беше по-добре, защото стана по-плавно.

Препуснах надолу по склона, а Колучо още дърпаше юздите и заобикаляше дървото твърде близо.

Помня как виеше, че ще ме убие, по цялото разстояние до пътя. Аз бях прибрал ножа отдавна. Пресякох пътя вляво от Монтикола, както той бе наредил. Накарах Гил да забави крачка, потупах го и продължихме ходом. Казах му на ухо, че най-силно обичам него в целия свят и в този миг бях искрен. Изправих се на седлото и спрях при Теобалдо Монтикола.

— Господарю, вашите войници убиват ли онези, които са ги победили в надпревара? С ваше одобрение?

Остана сериозен за момент, после се ухили.

— Обикновено не. Е, случвало се е. Колучо, мирувай.

И Колучо вече бе спрял до нас.

— Господарю! — извика той. — Той щеше да…

— Какво е щял да направи?

— Искаше да намушка моя кон!

— И направи ли го?

— Господарю!

Лицето на капитана аленееше от бяс. Не се съмнявам, че охотно би ме убил в онзи ден. Не всички успяват да охладят гнева си.

— Видях и тебе да вадиш нож. За да се защитиш ли?

Гласът на Монтикола беше кротък, но тонът му можеше да уплаши всеки.

— За да… за да опазя един от нашите коне — запъна се Колучо.

Помислих си, че беше хитро да вмъкне думата „нашите“. Но това не му помогна.

— Така ли било? Стори ми се, че ти замахна към него, когато те задмина при дървото.

— Заради оскърблението, господарю! Към всички нас.

В настъпилата тишина усещах лекия повей по лицето си.

— Но аз — изрече Теобалдо Монтикола ди Ремиджо — не се чувствам оскърбен.

Жената, чието име щях да науча скоро — Джиневра дела Вале, и която не след дълго щеше да позира за един от най-известните портрети на нашето време, се разсмя звънко под сутрешното слънце, изпънала дългата си шия — художникът щеше да я изобрази с възхищение.

Погледнах я само за миг. Монтикола решаваше какво ще се случи. Той се бе вторачил замислено в мен. Накрая каза:

— Колучо, слез от коня, вече е негов. Запази си седлото.

— Владетелю, нямам желание — отвърнах аз — да лишавам вашия отряд от боен кон. Само исках да мина напред без неприятности.

— Разбирам, но имаше облог.

Личеше му, че още умува за нещо. И казаното от него беше вярно. И той, и отрядът щяха да се посрамят, ако дългът не бъде платен.

— Ще приема с удоволствие подходяща сума, за да запази капитанът своето ездитно животно — предложих аз.

Той се озърна към Колучо, който още не бе стъпил на земята. Капитанът гледаше като зашеметен. Това не ме разстрои.

— Няма как да ти плати тук — започна Монтикола — цената за добър кон. Аз имам парите. Ще му услужа назаем. Той ще задържи коня си и ще ми върне парите, когато се приберем у дома. Споразумяхме се. — Погледна друг конник до втората каруца. — Вземи от ковчежето четиресет серала и ги дай на този човек.

Четиресет? Изведнъж се сдобих с внушителна сума.

Монтикола ми се усмихна.

— Къде се научи да яздиш така?

Нямаше причина да крия.

— Имах голям късмет да бъда ученик на школата в Авена години наред. Там учат и на езда, това се превърна в моя страст.

— Значи си бил в школата на Гуарино?

— Да, господарю.

— А защо го приписваш на късмета?

— Не съм от високо потекло, господарю. Моят баща е занаятчия в Сереса.

— Ясно. Значи познава видни хора.

— Да, господарю. За мой голям късмет. Както вече отбелязах.

Още претегляше мислено някакво решение. И май пак се забавляваше.

— Накъде си потеглил?

— Към Бишо, господарю.

— За да гледаш надбягването?

— Да, господарю. След това ще се прибера у дома в Сереса.

— И с какво ще се занимаваш в Сереса?

— Намислил съм да стана книжар.

Чух смях. Не се засмя Монтикола. Нито жената. След време ме осени догадката, че тя вероятно се е досетила, дори е била сигурна какво ще последва.

— Достойно поприще за определен вид хора — отбеляза той.

Войниците притихнаха.

— Но не мисля, че ти си от този вид хора. Поне засега. Имам предложение към тебе — каза Теобалдо Монтикола и промени живота ми.

Ето как се присъединих към отряда на Ремиджо и на неговия владетел, макар официално само за пътуването до Бишо и престоя ни там.

Среща на пътя през пролетта. Случайно завъртане на колелото на съдбата. Може да ни запрати нанякъде, да ни промени, да предопредели или да сложи край на дните ни.

Поиска да яздя до него по останалия път на запад. Разбирах, че ме преценява, но не знаех по какви мерки. Монтикола не се оказа какъвто си го представях от слуховете и историите за него. Това не пречеше да ми вдъхва тревога. Долавяше се спотаеното насилие, възможността да се отприщи въпреки сърдечния смях. Яздеше по-добре от мен, всъщност от всички останали.

Втори по старшинство в отряда беше мъж от Фериер с името Гаетан. Нисък, жилав, плешив и гладко обръснат. Никога не се усмихваше, никога не се ядосваше видимо. И той ме притесняваше. Така е с хора, които не издават нищо.

Но по-късно през първия ден аз се справих с проблема, в който се превърна застаналият на пътя духовник. Не Гаетан, не Колучо и не самият Монтикола. Естествено, случи се, защото аз бях единственият в отряда, който нямаше навика да убива хората, отправили предизвикателство или обида. Твърде вероятно беше духовникът да умре, ако не се бях намесил. Такова е колелото на съдбата.

А след няколко дни на кръстовище между широкия път от север и онзи от изток на запад, по който ние се движехме, срещнахме втория син на Пиеро Сарди от Фирента, пременен пищно в златно и сребърно, потеглил с прекомерно показна свита от стотина души, всички в богато облекло. Имаше тръбачи и барабанист, половин дузина карети и най-прекрасния кон, който съм виждал през живота си — водеха животното без ездач.

С тях имаше още един човек.

Във Фирента преобладаваше мнението, че Антенами Сарди не е с най-будния ум в богатото банкерско семейство, което имаше негласната власт в града, затова пък е забавен. Всеки го определяше с тази дума. Не говореха така нито за баща му, нито за неговия брат Версано.

Антенами получи подробни указания от тях двамата как да показва богатство и могъщество в Бишо, за който Фирента имаше планове да обсади и покори през следващата година.

Баща му реши, че моментът е настъпил. Градовете бяха твърде близо един до друг, а по-малкият Бишо си оставаше дразнещо вироглав и настояваше да облага с данъци градчетата и селцата помежду им. За Сарди парите имаха значение — започнаха като банкери и такива си оставаха. Нарастващата сила, а и гордост на Фирента трябваше да налага послушание, особено откакто — колко приятно! — нямаха дрязги с Върховния патриарх.

Защото Върховният патриарх беше човек от семейството.

Струваше им смайващо огромна сума. Антенами знаеше това. Не бе научил точно колко платиха — не попита, а и не би очаквал да споделят с него. Но неговият братовчед Скарсоне се издигна до най-високия религиозен пост в света. Забележително. Чудеше се дали все още е приятно да си в една компания със Скарсоне. Двамата бяха преживели заедно хубави вечери.

Време беше Сарди да започнат да си връщат парите за изпращането на Скарсоне в Родиас, Антенами също разбираше, че е така. И щяха да започнат с налагането на контрол върху Бишо по един или друг начин, както и с прибирането на данъците от близките градчета и села. Практичен план.

Такива си бяха поначало замислите на баща му и брат му. Антенами знаеше, че баща му Пиеро върти изкусно парите, а брат му е студенокръвен хитрец. Самият той се задоволяваше (през повечето време) да бъде симпатичен и богат. Такъв живот го удовлетворяваше.

Сам реши да води и коня. Досещаше се, че ако бе споделил с баща си и брат си своите намерения, едва ли щяха да му позволят. Обикновено точно това се случваше с неговите планове и този път не им каза нищо.

Антенами Сарди дори не помисляше да се бори с брат си за наследяването на техния баща (изпитваше ужас и от двамата), но си оставаше убеден, че му се полагат някои дребни удоволствия, а участието на неговия нов, великолепен жребец в прочутото надбягване в Бишо — за да покаже на света колко е великолепен този кон (и той също!) — му се струваше чудесно начинание.

Нали смисълът на цялото пътуване беше в показността и превъзходството? Щеше да каже на баща си по-късно или може би да му изпрати писмо, което изглеждаше по-лесно и безопасно, в случай че Пиеро не е съгласен с него, както се случваше често според житейския опит на Антенами в неговото семейство.

Поел на юг в пролетен ден, доволен от света и своето място в него (заемано по волята и милостта на Джад, разбира се), той видя мъж на кон да се връща от огледа на пътя отпред, както капитанът на техните наемници изискваше да се прави. Ездачът бързаше. Антенами се подготви да чуе за възможни неприятности.

Според него беше нечестно, някак нередно неприятностите да се намесват постоянно в света дори в този светъл пролетен ден.

Както научи (съгледвачът съобщи вестите на предводителя на наемниците, но спазваха приличието и го правеха в присъствието на Антенами), друг отряд щял да доближи кръстовището от изток по същото време.

Обикновено не би трябвало да са загрижени за такава случка. Над сто души от Фирента придружаваха сина на Пиеро Сарди, разветите знамена показваха ясно това… И никому в Батиара, с изключение на Върховния патриарх не би хрумнало да не им отстъпи предимството на пътя, особено в тази област.

Както чу, в отряда имало петдесетина ездачи. Не бяха незначителна групичка и изглеждало, че са предимно войници. В свитата на Антенами преобладаваха негови приятели, синове на други търговски родове със свои придружители. Все пак имаха и двайсет наемници. Неговият баща настоя за това, макар че Антенами не ги искаше, защото се боеше и от предводителя им.

Тъкмо този предводител му обясни, че възникват някои затруднения, защото другият отряд е от Ремиджо.

Така ставаше по-ясно. Дори Антенами разбираше, че може да не избягнат спречкване, ако срещнат Теобалдо Монтикола на кръстопът. А той в никакъв случай не би отстъпил пред по-малък отряд от по-незначителен град, и то на земи, за които Фирента претендираше. Ударът по авторитета им можеше да бъде ужасен. Лесно си представяше какво би казал неговият баща, виждаше във въображението си леденото презрение, изписано на лицето на неговия брат.

Накратко — безспорно се натъкнаха на неприятности. Колко омразно му беше това.

— Можем да избързаме! — предложи той.

И му беше обяснено, че това само по себе си също би означавало уронване на тяхното достойнство, вероятен повод за шеги, дори за присмех, защото би се разчуло.

Една от лошите страни на могъществото, както Антенами Сарди си мислеше неведнъж, е вечно да си наблюдаван, оценяван и обсъждан.

— Е, не можем да влезем в схватка с тях, за да минем първи по пътя! — троснато каза той.

— Не можем, то се знае — съгласи се командирът. — В затруднено положение сме.

Антенами Сарди смяташе, че по-скоро е глупаво. Не каза това (разбира се), а заяви:

— Вече имам нужда да подкрепя силите си и да се освежа, ще се радвам да навестя дамите. Защо да не спрем? Местността е приятна. Ще хапнем. Може и да половуваме.

Ловът му допадаше.

Командирът на наемниците се спогледа с разузнавача, после двамата се вторачиха в Антенами.

— Това — отбеляза Фолко д’Акорси, нает от Фирента тази пролет за обичайно исканата от него много голяма сума — е много добра идея!

Антенами се усмихна щастливо. Харесваше хората да му угаждат, но му харесваше и те да останат доволни от него. И се радваше да го осеняват добри идеи.

— Ще дойдете ли с мен при каретите? Жените все говорят за вас, надяват се да ги навестите.

Фолко отвърна на усмивката му.

— Много мило от тяхната страна и от ваша, владетелю.

(Сарди не бяха владетели и неговият баща се грижеше никой да не използва почтителни обръщения към тях — във Фирента. Но тук изглеждаше допустимо, а и беше дреболия.)

— Тогава елате — подкани Антенами.

Фолко д’Акорси завъртя глава.

— Може би по-късно? Смятам, че някой трябва да отиде на кръстопътя. Ще се радвам да поздравя владетеля на Ремиджо, може би така е… редно?

„Редно“ беше дума, в която имаше скрито послание, както Антенами се бе убедил с времето. Хората все му казваха какво е редно да направи.

Успя да вдигне рамене небрежно.

— Може би сте прав. Значи и аз ще дойда с вас.

— Ще спрем нашата група тук, както предлагате благоразумно, и ще продължим напред само неколцина, за да изразим удоволствието си от тази неочаквана среща — каза Д’Акорси.

Антенами си рече, че гласът му не прелива от удоволствие. И му се струваше, че знае причината. Акорси и Ремиджо, двете големи средища на наемни армии. И историята помежду им. Не беше тайна за никого. Един от първите им сблъсъци не се ли е състоял наблизо преди много години? На няколко дни път на изток? Някой от приятелите му сигурно знаеше, ако си спомнеше да ги попита. Хрумна му и че може би ще има история за разказване над чаша вино тази вечер за срещата на кръстопътя.

По внезапна приумица слезе от коня и нареди на прислужника да сложи седлото на Филаро — щеше да язди него. То се знае, нямаше да го язди и в състезанието, но за жребеца беше добре да не забравя седлото, а за собствената му гордост и радост беше добре хората да видят тези прекрасен кон.

— Ще бъда много щастлив да купя вашия кон — каза Теобалдо Монтикола ди Ремиджо. — Каквато и цена да назовете. Великолепен е, синьор Сарди.

Не каза „владетелю“. А добрите обноски изискваха от Антенами да използва думата, когато говори на господаря на Ремиджо.

Не можеше да отгатне как би постъпил неговият брат в тези обстоятелства. (А най-често така се опитваше да стигне до някакво решение.) Фолко, наетият от тях предводител на отряд, също беше владетел, неговият род властваше от три поколения в Акорси. Семейство Сарди си оставаха банкери, а не владетели… но контролираха град, превъзхождащ многократно по големина и богатство както Ремиджо, така и Акорси. Тези ритуали на учтивостта ставаха оплетени понякога.

Но в действителност тези двама мъже, колкото и да бяха прочути и свирепи, изпълняваха волята на по-големи сили, към които и Фирента вече принадлежеше. Фирента, Мачера, Сереса, Свещеният джадитски император на североизток отвъд планините, Върховният патриарх в Родиас (както винаги).

Изтъкнатите наемници печелеха пари със своите армии, за да се задържат на власт в малките си градове. Официално бяха владетели, но братът на Антенами ги наричаше „владетелчета“. Обичаше подигравките.

Антенами реши да избегне проблема, което често беше най-доброто решение според опита му. Заговори учтиво, без да използва някакво обръщение:

— Прекрасен е, нали? Но не е боен кон, а и аз му се радвам твърде много. Все пак ви благодаря.

— Няма за какво да ми благодарите. За мен е удоволствие да го гледам.

Монтикола беше едър, забележително хубав мъж. Антенами също си приписваше привлекателност и беше ценител на красивото: коне, жени, мъже, картини, кръчмарска песен…

От двамата прочути наемници тук Монтикола изглеждаше несравнимо по-внушително. От друга страна, колкото и грозен да беше Фолко д’Акорси, бащата на Антенами все наемаше него в служба на Фирента и му поверяваше техните военни кампании.

И пак Фолко превзе Баринан за тях преди три години, но споменът не беше много ведър. Антенами не можеше да разчита много на паметта си, но онзи град, забогатял от добива на алабастър, отказа да плаща поредния годишен налог и се обяви за независим. И се затвориха зад крепостните си стени, наложи се да бъдат обсадени, а войниците от обсаждащата армия се разболяха в лятната жега, мнозина умряха и накрая Фолко д’Акорси явно решил, че няма друг изход, освен да разреши двудневно плячкосване на воля, след като стените били пробити с артилерия.

Във войната нямаше нищо хубаво. Затова Антенами не бе участвал в нито една кампания. Помнеше как неговият брат потегли припряно към Баринан след всичко това и предложи значителна сума за умиротворяване на града, защото възнамеряваха да го управляват и нямаха полза от омразата. Изглежда, плячкосването е било от по-лошите.

Той поначало не би могъл да си представи добро плячкосване. Повикаха Фолко да се върне и да даде обяснения. Очевидно е бил убедителен, защото си оставаше предпочитания от тях командир. И сега беше тук. Още един внушителен символ, който да видят в Бишо. Там знаеха историята на Баринан. Навсякъде я знаеха.

Д’Акорси се взираше в Теобалдо Монтикола. Нямаше сърдечност в този поглед. А Монтикола като че го пренебрегваше, вторачен във Филаро. Кой би могъл да го упрекне за това?

Но напрежението не допадаше на Антенами. Опита се да го разсее. И реши да каже нещо, което според него се подразбираше:

— И без това не мога да го продам. Водя го в Бишо, за да участва в тяхното надбягване.

Последвалото мълчание беше… неочаквано. Още по-изненадващи бяха усилията на Монтикола да потисне смеха си. Антенами се огледа към командира на своя отряд. Фолко си хапеше устните.

Монтикола най-после заговори пряко на другия наемник:

— В името на Джад и всички благословени жертви, Д’Акорси! Водиш го натам, за да направи подобно нещо ли? Въобразил си е, че ще включи свой кон в състезанието им?

Фолко отговори сопнато:

— За пръв път чувам.

Ами не е длъжен да споделя с наети войници всички свои замисли, каза си Антенами.

— Няма да го яздя аз, разбира се — обяви гласно той. — Изобщо не ми подобава. Водя и ездач за него.

— Нима? — отрони Теобалдо Монтикола.

Смехът май още напираше в него. И Антенами Сарди започна да проумява полека, че — за кой ли път — може да е пропуснал нещо, което другите знаят.

А можеше да каже на своя брат какво е намислил.

Пак се вгледа във Фолко д’Акорси, който си пое дъх, успя да се усмихне със съсипаното си лице и заговори.

Ето как на Антенами беше обяснено, и то общо взето благо, че надбягването в Бишо не прилича на останалите. И градската управа нарочно подбира коне, в които няма нищо изключително. Стараят се конете да са приблизително равностойни по издръжливост и бързина. Подбират ездачите им с жребий от голяма група кандидати и ги разпределят случайно да се състезават от името на някой от десетте квартала, участващи през съответната година, после пак с жребий им разпределят конете.

Накратко — никой не можеше да доведе просто така великолепен кон за надбягването в Бишо.

И Антенами Сарди от Фирента си каза, че това трябва да е най-странното извращение на конно състезание, за което бе чувал през живота си.

Изрази гласно мнението си. И се засмя, с което май освободи двамата наемници от нежеланието да се смеят и те. В края на краищата не за пръв път откриваше, че не е разбрал правилно нещо. Не се стигна до лоши последствия. Дали все пак не трябваше да научи повече за надпреварата, преди да угоди на своята внезапна прищявка? Нямаше как да не признае това. Както много пъти досега.

Реши, че не е чак толкова важно. Умееше да загърбва такива случки. Според него човек можеше да прекали с тревогите за достойнството си. И така сам да си попречи в насладата от живота. Антенами си мислеше открай време, че това е най-големият проблем на неговия брат. А тези двамата? Какъв смисъл има, ако най-неутолимото желание в живота ти е да изкормиш някого и да го оставиш да кърви до смърт на пътя под слънцето? Щеше да каже това на приятелите си по-късно или на някоя от жените, които поведе със себе си на юг. „Какъв е смисълът в живот като техния?“ — щеше да попита.

Но жалко за надбягването. Хрумна му още нещо. Самият той ще язди Филаро, когато влизат в Бишо! Точно така ще мине през градската порта като символ (а баща му обичаше символи) на явилото се при тях богатство на Сарди и могъщество на Фирента.

Това би могъл да направи. И после ще гледа с удоволствие тяхното чудато надбягване.

6.

Както си е присъщо на такива събития, в пролетното надбягване около градския площад в Бишо, особено поради твърде чудатите му правила, също имаше поквара и подкупи — във всички техни явни и някои не толкова явни разновидности.

Отговорниците за състезанието не си затваряха очите за това и мерките срещу недопустимо влияние върху резултата бяха безпощадни. Водеше се своеобразна война дълго преди изобщо да се появят конете и ездачите.

От момента, когато изтегляха жребия с имената на ездачите и ги разпределяха на случаен принцип по квартали, никой от тях не можеше да напуска отредения му квартал. Избраните участници можеха да бъдат от цяла Батиара (понякога и от други земи). Нямаха нищо общо с квартала, за чийто флаг и гордост щяха да се състезават, нямаха причини да му бъдат верни, а само победителят печелеше известност и слава (както и значителна сума). И всяко предложение за достатъчно пари от съперничещ квартал, за да не се престарава някой ездач, можеше да прозвучи съблазнително. Това налагаше да ги затварят по кварталите.

Разбира се, повтаряните и натякваните всяка година истории за ездачи, които разярена тълпа от „техния“ квартал убила след състезанието, защото им приписала нежелание да дадат всичко от себе си… може и да бяха само за назидание. Или пък само подтикваха склонните да загубят нарочно към по-изтънчени похвати в това начинание. Все пак ездачите нямаше как да не съзнават, че и тази изтънченост може да не бъде приета добре от вбесени жители на квартала, част от които са загубили пари, понякога не от своя джоб, в залози за своя флаг срещу злобно мразените съседи. Освен това хората обикновено се напиваха към края на надпреварата.

На мнозина вероятно би се сторило, че това ще обезсърчава кандидатите дори да се запишат за тегленето на жребия. Да направиш всичко по силите си, а после да те връхлетят свирепо. Но така биха подценили необичайната слава, спохождаща победителите в състезанието на Бишо. И както можеше да се очаква, ако някой успееше да победи отново или многократно, никога не би му се наложило да си плаща питиетата в града, а пожелаеше ли партньорка нощем, щеше да ги има в изобилие и всички щяха да бъдат извънредно щастливи с него.

До състезанието през следващата година, когато пак можеше да се зародят мрачни подозрения. Нима някой би имал по-добър шанс да поквари чужденец от податлива партньорка в интимното уединение на спалнята — или с чар, или с предложение, което ѝ е заръчано да направи? Или и с двете. Страст и пари.

Имаше какви ли не начини да се повлияе на състезанието. Охраняваха и конете от момента, когато жребият ги разпределяше по квартали, но пазачите и конярите също бяха податливи на съблазни или заплахи (чрез съпруги, деца, родители), за да гледат на другата страна, когато някой даде на коня нещо вредно.

За състезанието в Бишо се използваха тънки и прости седла, шпорите и стремената бяха забранени, но ремъците на седлата можеха да се разкъсат или изхлузят. Имаше много падания. Понякога стъпкваха такъв ездач, често до смърт. Не пренебрегваха и подковите — с леко разхлабване. Никакво махане. Това се забелязваше много лесно.

Отговорниците за надбягването в някой квартал биха могли да си набележат кон, който според тях превъзхожда останалите девет, и да опитат да убедят човека, вадещ топките от кутията при жребия, да го даде на тях. Имаше начини да бъде постигнато и това.

Двамата на старта, които пускаха сдържащото конете въже, за да започне състезанието, биха могли да изчакат знак от някой ездач с жест или кимане, че е застанал свободно, без да го притискат други ездачи. В състезание със сериозно насилие между участниците беше голямо предимство да изскочиш веднага отпред. Често се случваше някой кон да води от падането на въжето до финала в трите обиколки на овала сред ревящото гъмжило в центъра на града.

Напълно невъзможно беше да се познае предварително какво ще се случи през този ден в Бишо. Дюкяните с по-оживена търговия се изнасяха от центъра седмица по-рано заедно с месарите и бродягите. Видни гости се настаняваха в къщи близо до центъра и плащаха безумни наеми за тази привилегия. В деня на състезанието цялото население се скупчваше на площада заедно с хора, имащи парите и свободата да се съберат тук от цяла Батиара, за да залагат, да пият и да се смеят с пролетта — да отпразнуват края на зимата и факта, че още са живи в началото на поредната година.

Някои щяха да умрат до края на този ден, но това важи и за всеки друг ден където и да е по света.

Невъзможно беше да се отрече, че Теобалдо Монтикола изглежда великолепно, докато видът на Фолко д’Акорси преди всичко стряскаше. С такова впечатление останах и от онзи момент в школата, когато го зърнах за пръв път.

Не можех да откъсна погледа си от него. Когато придружих Монтикола към малката група, която видяхме да чака на кръстопътя, вторачих се тъкмо във Фолко… всъщност го зяпах. Не ми се вярва да е забелязал. Той пък рядко отклоняваше погледа си от Монтикола.

Този мъж бе изпратил Адрия Риполи в Милазия. Но не само заради това се бях настроил така през онзи ден. С времето проумях, че има хора, които налагат завладяващото си присъствие в стая или на открито… и Фолко винаги е бил сред тях. Същото мога да кажа и за Теобалдо Монтикола.

Потомъкът на Сарди — Антенами, на моите години или малко по-възрастен, изглеждаше твърде невзрачен до тях, въпреки че като представител на своето семейство въплъщаваше несравнимо по-голямо влияние в света.

Аз бях никой на кръстопътя. Просто наблюдавах и слушах. И тутакси закопнях за черния жребец на Антенами. Не че имаше някакво значение. До някои неща не се домогваме никога: само ги обичаме и мечтаем за тях.

Помня съвсем ясно някои мигове от онзи час. Монтикола заговори пръв, по гласа му личеше, че е развеселен:

— Оцеля ли онова твое отровно момиче?

Аз бях слисан. Дори не подозирах, че той знае за нея. Малко оставаше да се обърна с изцъклени очи към него. Погледът на явно озадачения Антенами Сарди шареше между двамата.

Фолко д’Акорси отговори сдържано:

— Много мило, че проявяваш интерес. Тя е добре, Ремиджо. А как са твоите немалко жени? Коя от тях те придружава? Трябва ли да ѝ поднесем почитанията си и да се възхитим на нейната… премяна?

Теобалдо Монтикола почервеня и си замълча.

Но малко по-късно, след като на младия Сарди бе обяснено какво представлява надбягването в Бишо и двамата с Фолко се наканиха да се върнат при своя отряд, Монтикола изрече тежко:

— Акорси, искам да знаеш, че ако Бишо предложи да ме наеме, ще приема. И ти… по-точно и двамата трябва да сте наясно с това.

— Какво? Какво?! — възкликна Антенами Сарди. — Какво означава това?

Помня как Фолко задълго впи поглед в Монтикола и кимна накрая.

— Разбира се, ще приемеш. Казах това на Пиеро Сарди още преди да тръгнем насам.

И аз осъзнах с голямо закъснение, че пътуваме към Бишо не само за да гледаме състезание. Още бях млад, както вече казвах. Това е оправдание за някои неща, ала за други — не.

Дори знаменитият владетел на Ремиджо бе успял да уговори настаняване в града само за себе си, любовницата си и десетима от хората си. Останалите нощуваха извън крепостните стени също като свитите на други видни хора. Имаше странноприемници наблизо, до една претъпкани през тези дни. Някои плащаха да спят в палатки, в селски къщи или дори на сеното в обори.

Бишо се бе прочул с бъркотията през седмицата на своята надпревара. Градските порти оставаха отворени нощем, нямаше комендантски час, факли горяха навсякъде. Всякакви мъже и жени щъкаха по улиците: картоиграчи, любители на заровете, жонгльори и блудници. Войници и акробати. Гръмогласни продавачи на отвари за пробуждане на обич или причиняване на болка, за убиване на враг или на зародиш в утроба. Духовници проповядваха, вино се продаваше. Духовници пиеха вино. Хора събираха залози за състезанието в набързо сковани будки на почти всеки ъгъл. И всеки залагаше. Изглеждаше, че смятат квартал Кулата за фаворит заради ездача им. Имаше немалка подкрепа и за квартал Лисицата.

Три трупа висяха от бесилка пред северната порта. На шиите им бяха окачени надписани дървени табели. Джебчии. Съмнявах се тяхната смърт да възпре другите желаещи да си опитат късмета, твърде примамлива беше плячката в тези тълпи. Аз пъхнах кесията от моето състезание — парите, получени вместо коня на Колучо — под ризата си на кожена връв. И там не беше в пълна безопасност, но не биваше да остава на колана ми. И щях да спя с кесията под ризата си. Аз също бях настанен в къщата, която Монтикола нае в града. Изглеждаше, че се отнася добре към мен.

Дали защото победих в надпреварата, или защото реших проблема с духовника на пътя? Или защото го разсмивах незнайно как? Сега допускам, че се опитваше да ме прецени. Гаетан беше с нас в къщата. Колучо спеше извън крепостните стени.

Още не знаех как съм настроен към пребиваването си сред войниците на Вълка от Ремиджо. Не беше взето от мен решение. Съдбата като че ми отреди това място засега и аз не се възпротивих.

През първата нощ помолих да ме упътят към публичен дом с по-добра слава и си платих за време с момиче, което ми се стори достатъчно младо и чисто. Имах нужда от жена. Пътуването в един отряд с Джиневра дела Вале ме лиши от спокойствие. Тя беше необичайно красива и съзнаваше този факт. Използваше своята хубост като оръжие.

Отидох там с други трима мъже. Ако бродех сам по улиците, излагах се на сериозен риск да ме ограбят или да ме сполети нещо по-лошо, а аз не носех ливреята, която би ме обозначила като наемник от отряда на Монтикола. Не носех и меч.

За пръв път попадах на място, където имаше такава навалица по тъмно. Хората в Батиара не се размотават след свечеряване. Поне не в нормални времена. За мен това беше и вълнуващо, и смущаващо.

Момичето ми помогна през онази нощ, доколкото беше възможно. Внимавах да не задремя до нея и се върнах в къщата със същите трима. Един от тях май беше настроен доброжелателно и ми каза, че Колучо още е ядосан. Намекна ми, че капитанът ще се възползва с удоволствие от всеки повод да ме убие.

Всъщност нямах нужда от предупреждението.

Надбягването щеше да се състои на третата сутрин след пристигането ни.

Монтикола отиде на среща два дена преди това. Не знаех къде е срещата. Не ме покани да го придружа. Аз бях намерен по пътя като дрънкулка или играчка. Колучо влезе в града с още десет наемници, съпроводиха го по улиците заедно с Гаетан и още петима от къщата. Внушително присъствие — не придворни, а бойци.

Петима останаха да охраняват Джиневра. Не защото наистина се нуждаеше от охрана, но трябваше да се грижат за престижа си — придружители за скъпо облечената любовница на господаря на Ремиджо, ако тя реши да пазарува от дюкяните и сергиите на по-големия град Бишо, където имаше по-богат избор от модни стоки.

Аз излязох сам. Денем не беше опасно, ако се държах благоразумно.

Сутринта преди състезанието отидох в светилище за първите ритуали. Стараех се да правя това, когато имах възможност. Намерих едно в квартал Сокола. Вътре беше препълнено. Скоро видях защо е така. И се облещих, помня добре това.

Те бяха вкарали коня на квартала, за да бъде благословен. Кон в светилище.

Ездачът беше на седлото в дрехите си с цветовете на квартала. Нито бях виждал, нито бях чувал за такова нещо. Беше светотатство без никакво съмнение.

Но имаше четирима духовници в жълти одежди при слънчевия кръг и олтара, виждах обичайните чаши с вино и вода, които вдигаха както се полагаше при напевите с набожно усърдие, а огромното сборище от жители на квартал Сокола отвръщаше. С кон по средата. „И нека животното получи твоя благослов, най-свети Джад…“

Стоях затиснат в ъгъл до главния вход. Не бих могъл да вляза навътре. Просто исках да участвам в сутрешните молитви някъде. Вълнението се усещаше като материална сила тук. Огледах събраните в светилището и се взрях по-внимателно в ездача.

Познато лице.

Излязох на слънце, съзнанието ми приличаше на разхвърляна стая. Дори се бях замаял. Врявата беше изумителна дори в ранното утро. Знаех, че трябва да се успокоя. Но едно е да знаеш, друго е да го постигнеш. Седнах на ръба на фонтан край тълпите по улицата.

Можех да пренебрегна видяното. Да гледам състезанието утре, да се простя с Монтикола, да тръгна на север към Авена и моя учител, след това да се насоча към Сереса и живота там. Да направя избор, да реша.

Можех да избера и друго сред уличната шумотевица в Бишо, където май вече имаше мнозина пияни в сутринта на деня преди тяхното състезание. Споходи ме мисълта да се помоля за духовно напътствие, но нали вече бях в светилище… където благословиха кон. Досещах се, че същото се случва в останалите девет квартала.

И си казах, че това не е нито мястото, нито времето за молитва и размисъл.

А все пак трябваше да реша как да постъпя. И то незабавно. Станах. Някой се блъсна в мен. Вдигнах ръка да проверя дали кесията е в пазвата ми. Разбира се, така издадох къде е, но какво друго да направя?

Какво да правя?

Почти нямах съмнения, че моят братовчед Алвизо ще ме покани за съдружник в книжарския занаят. Той беше умен и добър човек. Дори вече имах парите (ако не ми ги откраднат, преди да се прибера), които да вложа в дюкяна. Моите родители биха преливали от щастие да ме видят у дома, захванал се с избрано поприще. Майка ми би започнала да подбира съпруга за мен. И аз бих ѝ казал, че още ми е рано за брак.

Сереса беше най-вълнуващият град по почти всяка мярка, за която се сетите — в цяла Батиара, ако не и в целия свят. Уверен в себе си, растящ, богат. Продажбата, подвързването на книги бяха почтено занятие… както и четенето им. Дали някой ден не бих могъл и да напиша своя книга?

„Но не мисля, че ти си от този вид хора. Поне засега.“

Теобалдо Монтикола ми каза тези думи, без изобщо да ме познава. След като само видя как победих в конна надпревара нагоре по склон и около дърво срещу войник, извадил нож.

— Поне засега — повторих на глас.

Никой не ме чу в гълчавата. Врявата по улиците на Бишо беше болезнена за ушите. Не бях чувал такъв шум дори по време на Карнавала в родния си град.

Върнах се в къщата, където бяхме отседнали. Попитах за владетеля на Ремиджо. Още не беше излязъл за сутрешните си срещи незнайно къде и с кого. Казаха ми, че е горе със своята дама в нейните покои.

Качих се и потропах на вратата.

— Господарю, аз съм — Джуданио. Искам да ви кажа нещо, което трябва да знаете.

— Влез.

Нейният глас, не неговият.

Отворих вратата и влязох. Хубава стая. За Монтикола бяха отредили къща на богаташ — защото, както вече научих, Бишо може би скоро щеше да се нуждае от него. И армията му.

Двамата бяха облечени официално като улегнала семейна двойка. Тя седеше до отворената врата на балкона над препълнената улица. Не можеха да я видят отдолу, но носеше дрехи като за излизане навън. Той стоеше до нея, отпуснал длан на облегалката на стола. Обърнаха се към мен. Тя с усмивка, той с кротко любопитство.

— Данино — назова ме с детинското име, което предпочиташе, — хайде, кажи ми каквото трябва да знам.

И аз му казах. Поредният миг на избор в моя живот и аз съзнавах това.

— Жена ще язди за квартал Сокола утре. Видях я току-що на коня ѝ в светилище. Познах я. Ще направи това за Фолко д’Акорси, но не знам защо.

Не споменах името ѝ.

Също част от избора ми или поне така си го представях. Аз вече бях убеден, че не прилича на никоя жена, която познавах. Или която някой познаваше. Напълно безсмислено беше да си позволявам такива мисли за нея… но знам, като се връщам мислено в онези дни, че Адрия беше сред причините още да не съм готов за занаята за книжар.

Поне засега.

— И нямаш никакви съмнения в това?

В изражението на Монтикола не бе останала кротост, но и не издаваше само любопитство.

— Никакви, господарю.

— Как?… Защо?… Откъде я познаваш?

Твърде напрегнато утро. Всичко се ускоряваше. Не бях предвидил този въпрос. И казах нещо вярно, но не и опасно.

— Тя дойде веднъж в Авена с Фолко. Той навести нашия учител, който е бил и негов учител. Аз присъствах.

— И си я запомнил толкова добре, че я позна сега? — намеси се Джиневра.

— Да, госпожо. Тя изглежда… необикновено.

— Така ли? И защо?

Труден въпрос. Предпочетох лесен отговор.

— Много висока е за жена. И червенокоса.

Тя се замисли.

— Не е прикрила външността си, не се е предрешила като мъж?

— Не.

И за този въпрос не се бях сетил.

— Жени са участвали тук — отбеляза Монтикола. — Веднъж или два пъти. Една май е умряла или пострадала, вече забравих. Състезанието е грубиянско. — Взря се в мен. — Не знаеш ли коя е тя?

Излъгах.

— Не знам, господарю.

— Аз пък знам. Може да е само Адрия Риполи. По-младата дъщеря на Аримано. Племенница на съпругата на Фолко.

— Какво? — промърморих.

Не посмях да кажа нищо друго. Опитвах се да бъда хитроумен, но нямаше никаква яснота в ума ми. Не бих могъл да преценя защо беше толкова важно за мен да не издам коя е тя. Заблудих се, че мога да скрия този факт. Забравих, че Монтикола знаеше за стореното от нея в Милазия.

„Твоето отровно момиче“ — подхвърли на Фолко при срещата на кръстопътя.

— Теобалдо! — възкликна Джиневра. — Невъзможно е. Тя нали е от рода Риполи? Значи е…

Той изви глава към нея и ми олекна, че не ме пронизва с поглед.

— Аристократка, да — потвърди Теобалдо. — Но не е от жените, които се плашат от насилие. Тя уби Уберто от Милазия по волята на Фолко.

— Какво? — промълви Джиневра на свой ред.

— Чу самата истина. Той искаше да завладее града. Да има пристанище. Аз му попречих.

Нямах представа за това. Разбира се.

Не ми беше трудно да изглеждам смаян. Той като че не очакваше нищо от мен и това беше добре. Защото се чувствах потресен. Как историята на онази нощ — нейното име, връзката с Фолко — бе стигнала до Ремиджо?

Какви напразни героични усилия да опазя тайната ѝ, рекох си.

— Добре — каза Монтикола. — Много добре, Данино.

Закрачи из стаята. С четири крачки стигна до отсрещната стена, врътна се и тръгна обратно. И пак. Като наежен звяр в клетка. Умуваше.

— Акорси не прави нищо без предварителен план… Какво иска да постигне тук? Конно надбягване. Това състезание. Какво би могъл да?…

Млъкна и продължи да крачи напред-назад.

Спря. И още мълчеше.

Стрелнах с поглед седящата до балкона жена. Тя чакаше.

Теобалдо Монтикола се усмихна. И заяви ликуващо:

— Той ще заложи на нея! Квартал Сокола никога не побеждава в надбягването, а сега — със състезаваща се за тях жена?… Ще го приемат като гавра, все едно щом знаят, че бездруго е невъзможно да победят, просто са решили да позабавляват хората.

— Но щом никога не печелят?… — запъна се Джиневра.

— А тя със сигурност е много добра ездачка — продължи Теобалдо. — От семейство Риполи е, не забравяй. И подозирам, че Фолко вече е похарчил значителни суми, а за залозите — още по-големи. Дори за да уреди изтеглянето на името ѝ в жребия, трябва да е подкупил някои хора.

— Господарю, защо се нуждае от пари? — престраших се да попитам. — Нает е от Фирента. Научихме това по пътя. Не е ли прекалено сложно да?…

— Няма война тази година. Чак догодина, ако Фирента реши да настъпи насам. В сезон без сражения ще получи малко, а той строи в Акорси. Джад ми е свидетел — копелето строи неуморно.

— Ти също, любими — обади се жената.

— Да! Затова и аз се нуждая от доходи в сезон без войни. И ето ни тук! В Бишо. И нищо в този свят на Джад под благословеното му слънце — нищо друго не би ми доставило по-голямо удоволствие от печалбата утре за сметка на Фолко д’Акорси!

Разсмя се от сърце. Такъв жизнен, обаятелен мъж. Пак се сетих за книжарския дюкян в родния град и пак си казах: „Не, поне засега“.

А тя му се усмихна и се зачудих дали някоя жена някога ще ме гледа така.

Той се обърна към мен.

— Данино, ти ми донесе сполука тази сутрин.

— Не знаем дали тя наистина може да победи, или…

— Не е така. Щом я е довел тук тайно и е уредил с рушвети участието ѝ, значи е платил и тя да има добър старт. Не се е захванал с това, без да го обмисли предварително. Фолко не живее така. Не, не. Не! И сега на всички ни предстои работа! Данино, искам от тебе да слезеш долу и да кажеш на Гаетан да доведе десет души от настанените извън града, всички да се съберат на първия етаж. И то скоро.

— Да, господарю.

Обърнах се към вратата.

— Чакай! — спря ме Теобалдо.

Погледнах го отново. Изражението му се бе променило.

— Не беше длъжен да правиш това — тихо каза той.

Срещах погледа му. Поне за този въпрос се бях подготвил.

— Господарю, вие бяхте щедър към мен. Настанихте ме тук при вас. Аз съм ви признателен.

— Поисках да останеш при нас, защото моята дама те харесва. Според нея си хубавичък, но признавам, че не виждам тази твоя хубост.

Тя още се усмихваше. На него.

— За мен е чест — отвърнах. — И мисля, че тя е най-красивата жена, която съм виждал някога.

Може би рискувах, но не ми се вярваше да е така. Тя се усмихна още по-лъчезарно. Той също — с гордост. Проумях, че не е от мъжете, които се тревожат за жените и тяхната привързаност. Особено за привързаността на тази жена.

— Много мили думи, Джуданио — промълви Джиневра дела Вале.

— Не бих казал, че този младеж е само мил — отбеляза Монтикола. — Има и други качества. — Обърна се към мен. — Искаш ли да ми служиш, Данино Чера?

Преглътнах тежко.

— Господарю, вече ви казах, че не съм войник.

— И аз те чух. Всяко селянче може да бъде войник и да бъде убито по един или друг начин, или пък да се издигне, ако не умре.

Мълчах, бях нащрек за следващите му думи. Долових, че и жената вече е настроена така. Подсказваше ѝ нещо познато в гласа му, в промяната на настроението.

— Колко време прекара в школата на Гуарино? — попита той.

— Седем години. — Помня как пулсът ми се ускори. — Той ме задържа в школата. Накрая и аз преподавах на някои от най-младите ученици.

— Така ли? Вече знам, че са те научили да яздиш. А на нещо друго научиха ли те?

— Да, господарю.

— Тракезийски език? Математика?

— И едното, и другото.

— География? Тя е важна.

— Да, господарю.

Тишина. Още помня жената в онзи момент. Позата ѝ се промени, като че сега тя беше наежена и бдителна. А Теобалдо Монтикола каза:

— Не е нужно да решаваш още тази сутрин. Би могъл да се прибереш у дома и да продаваш книги. Но би могъл и да дойдеш с мен в Ремиджо. Имам… имам двама невръстни синове, на които им е време да учат. Ти би ли искал да се заемеш с обучението им?

Най-големият му син Трусио — законният, беше в Сарантиум или още пътуваше натам. Това се знаеше. А майката на двамата по-малки синове беше в стаята с нас.

— Сериозна задача — рекох. — Те биха могли да…

— Има наставници из цяла Батиара и извън пределите ѝ — прекъсна ме той нетърпеливо. — Но аз решавам посвоему. Едно момче в дворец трябва да научи много неща, колкото ще да е важна географията.

— Бихте могли да ги изпратите в Авена.

— Няма да ги изпратя другаде — отсече той.

Видях как Джиневра вирна глава. Пръстите ѝ бяха сплетени в скута. Струваше ми се, че дебне за всяка произнесена сричка.

— Господарю — казах му, — аз съм… аз съм син на шивач.

— Знам. Има ли значение за тебе? За мен няма. Не и в този случай.

Сведох глава, вторачен в килима на пода. Той ме смути силно. Мислите ми пак се разпиляха като зърно, хвърлено сутрин на кокошките.

— Не умувай засега — посъветва ме Теобалдо. — Имаме много работа за вършене. Решавай след надбягването. Ако Адрия Риполи падне от седлото на старта или стигне до финала осма или десета, бездруго е вероятно да те убия.

Не се усмихваше.

— Това ще ме спаси от вземането на решение — отвърнах аз.

И той прихна.

Но тя не се смееше — неговата любовница, майката на онези момчета. Гледаше ту мен, ту него и ми беше трудно да разгадая изражението ѝ.

Дори не се опитах. Излязох от стаята, затворих вратата, която ме отдели от тях двамата, и слязох по стъпалата да кажа на Гаетан какво искаше неговият господар.

Изпрати в града петнайсет от нас, но първо накара хората си да се преоблекат, за да не носят ливреи. Не биваше да ни разпознават. Освен това заръча на Джиневра — чак след време разбрах причината — също да излезе, за да продаде огърлица, нефритена гривна и обеци в бижутерския магазин на един киндат. Тези търговци обикновено бяха честни в сделките, а и едва ли щеше да плъзне мълва. Тя нямаше как да скрие коя е.

Монтикола се нуждаеше от пари, незабавно. Най-добре беше да има серали. Монетите на Сереса се приемаха навсякъде в нашия свят, но и парите на всеки по-голям град бяха подходящи, ако знаеш как ги обменят сарафите, а предводител на наемници винаги бе наясно с това.

През онзи ден научих много за делата, които не се споменаваха в школата на Авена, както и в никой тракезийски философски трактат или есперанско стихотворение, прочетени от мен.

Приличаше на военна кампания. Първо излязоха трима, сред тях и Гаетан, комуто Теобалдо се доверяваше най-много, за да научат отговорите на два въпроса: какви печалби предлагат събирачите на облози при различните залагания и дали някой от тях е приел големи суми, заложени на победа за квартал Сокола.

След това Джиневра излезе със своята охрана.

Другите останахме в къщата. Хората на Монтикола се предрешваха. Трябваше да бъдат намерени още туники. Някои от тях не се оказаха съвсем по мярка.

Теобалдо крачеше насам-натам в приемната на първия етаж. Помня, че у него напираше особено веселие.

Джиневра се върна. Тримата също се върнаха.

Той ги изслуша и взе парите от нея. Написа някакви числа и се замисли над листа. И даде заповедите си натъртено и пестеливо.

Оказа се, че наистина имало заложени суми за коня и ездачката от квартал Сокола. Нито един облог не бил особено голям, но пък били направени в много будки и сергии. Схванах, че това бе очаквал да чуе и че ние щяхме да правим същото. Прекалено голям отделен облог щеше да привлече внимание — особено за злополучен квартал, представляван от жена — и коефициентите щяха да се променят.

Монтикола ни нареди да изглеждаме лекомислени при залагането — като пияници, които пилеят пари на шега. Заръча ни да дърдорим, че ако момичето победи, ще я възнаградим с нощ на наслади, каквито не е преживяла досега с никой любовник. И подобни приказки.

Аз не постъпих така.

Имаше още нещо: заложените от хората на Фолко суми бяха за класиране на коня от квартал Сокола в първата тройка, не за победа.

Наричаха този облог „триана“. За победата на коня от квартал Сокола предлагаха печалба от трийсет и пет към едно, защото смятаха шансовете му за нищожни. Но за триана с този кон предлагаха само седем към едно. Научих, че в тази надпревара е имало какви ли не странни случки. Конете се блъскали един в друг или в дървените стени, издигнати около площада. Някой квартал можел да се класира трети, защото ездачът просто е успял да оцелее в този хаос. За него не би имало слава и шествия, но заложилите на това трето място биха останали доволни.

Научих, че можело да заложиш и ездачът от кой квартал ще падне пръв или колко участници ще паднат, или дори дали някой ще умре. Хората даваха по някоя монета срещу ездача от квартала, който мразеха най-силно. Явно беше местна традиция.

Излязохме малко след пладне в слънчевия ветровит ден и се пръснахме в различни посоки из града. До края на деня правех залози и прибирах разписките, на които бяха удостоверени. Малки суми, по един-два серала, веднъж или два пъти по пет (не чак толкова малко пари) в по-голяма будка или дюкян. Трябваше да залагаме на триана, но Теобалдо бе решил и че всеки пети залог ще бъде за квартал Сокола като победител.

Фолко не правеше същото и аз се питах за причината. Зададох въпроса на Монтикола, преди да изляза.

Той вдигна глава да ме погледне. Стоеше до масата, вторачен в хартиите, които бяха целите изписани с числа.

— Дъщерята на Аримано Риполи от Мачера — отговори ми Монтикола — няма да язди с целта да стигне трета до финала. Състезава се за Фолко, но и за себе си. Може и да е неестествено, но… има нещо в нея, иначе изобщо не би се захванала. Ако ще да не я разбирам, имам намерение да забогатея чрез Адрия Риполи. И при трийсет и пет към едно нищо чудно да се случи. А нашият предпазлив приятел Фолко няма да се облажи.

И докато бродех по улиците, схванах, че тъкмо това е главната му подбуда. Той би взел много пари, а Фолко — не.

Не за пръв път умувах каква е тяхната история. Истината зад мълвата. Мнозина наемници, дори всички биха могли да се окажат противници, а после да се озоват в една и съща армия при следваща кампания. Така воювахме в Батиара. С тези двамата не се случваше никога. Как омразата към някого може да определя толкова голяма част от живота ти?

Цял ден размишлявах над това и за Адрия, както обикалях из Бишо, слънцето ту се показваше, ту се скриваше зад облаци, накрая залезе, вече палеха лампи и фенери, слагаха факли в скоби на стените. И в един миг осъзнах, че знам нещо (или само си въобразявах), което беше неизвестно за Теобалдо Монтикола.

Вероятно проявих самонадеяност, дори безразсъдство, но в последните големи сергии заложих двайсет серала от собствените си пари — по пет на всяко място, от кесията скрита под ризата ми, че Адрия Риполи от Мачера ще завърши надбягването на Бишо в първата тройка сутринта на следващия ден. Избрах триана, а не победа.

„Ако се разчуе коя съм, вече не бих могла да правя това. Дори ако оцелея някак.“

Тя ми каза тези думи. Ето какво знаех.

И четиримата мъже зад масите ме оглеждаха изпитателно и придирчиво, когато приемаха собствените ми залози. Аз бях млад, а пет серала не бяха малко пари, особено похарчени за глупав залог. Двама от тях ми казаха с почти едни и същи думи — единият ухилен, другият не: „Тя няма да те изчука само защото си заложил на нея. Дори няма да научи името ти“.

Прави бяха. Тя не знаеше името ми. И това още ме огорчаваше. Детинщина. Имаше много по-сериозни неща, за които да мисля.

И над всички изпъкваше фактът, че заставах — още в този ден — на страната на Вълка от Ремиджо. Всичко направено от мен се подчиняваше на замисъла той да тържествува над Фолко… и Адрия. Направих своя избор още щом я видях в светилището и се върнах при Монтикола да споделя с него. Сам взех решението си. Не беше непреодолимо обстоятелство, което животът е изпречил на пътя ми. Колелото на съдбата си се върти, но в отговор човек действа или се въздържа от действие според волята си.

Заради постъпката си получих предложение да отида в Ремиджо и да служа в двореца. А имах само един ден да реша. Само един! Още беше ярък споменът за стълбата в Милазия, нейната ръка на врата ми, хаплива шега за целувка без отрова. И спомен за друга нощ там, за убит от мен мъж в леглото му, за назован мой приятел в онзи миг, за да знае намушканият защо умира. Неоспоримо умишлено убийство. Какъв избор правим. И в какви хора се превръщаме.

Тълпите по улиците ставаха все по-буйни вечерта преди надбягването. Купих си пилешко шишче и го изядох на крак, позволих си чаша вино от друг продавач в безистен и още една от по-малка сергия, покрай която минах. Изпих и двете прекалено бързо.

Напоследък съм убеден, че на младите може да се простят много неща, когато навлизат в света и търсят пътя си в него.

7.

Още един мъж заложи значителна сума на коня и ездачката от квартал Сокола на следващия ден, през лудешките сутрешни часове преди целият Бишо да се струпа в центъра на града за състезанието.

Името му беше Кардерио Сакети, обущар като своя баща. Не бе преуспял кой знае колко и не живееше в квартал Сокола. Затова се отдалечи на голямо разстояние от своя квартал Гъската, за да избере маса на събирач на залози и да му даде всички пари, които някак успя да събере (назаем).

Не сподели с жена си, че ще направи подобно нещо. Заложи за победа на Сокола, защото беше закъсал много зле с парите, а и беше мечтател. Но преди всичко защото неговата леля му каза, а за нея се говореше, че е вещица, още откакто левият ѝ крак стана недъгав преди двайсет и пет години и вече зависеше от милосърдието на семейството си, за да оцелява.

Пострада като ездачка в надбягването. Блъснаха я в стената при завоя Фонтена, където имаше толкова много злополуки през годините. Всички знаеха какво сполетя Мина Сакети.

Тя не беше от полезните вещици или знахарки. Никой не ѝ плащаше за изцеление или заклинания. Това би било от полза за семейството въпреки малкия риск. Хората просто я смятаха за смахната озлобена жена, не за ясновидка или врачка.

И племенникът ѝ не знаеше точно какво е мнението му за нея. Но онзи ден вечерта тя се домъкна при него в малкия дом, където се побираха седмината от семейството, и му каза тихо:

— Сокола. Жената, която ще язди за тях. Сънувах я.

— Какво? Що за сън е това? — сепна се Кардерио.

— Заложи на тях.

— Нямам пари за залози.

— Направи го, глупако.

И тя се изхрачи през отворената врата към шумната улица.

Кардерио Сакети не мигна през нощта, заслушан в плача на бебето. Опасяваше се, че то ще умре скоро. И тъкмо преди изгрева реши (може би заради недоспиването), че цял ден ще събира колкото може повече пари, за да ги заложи на момичето, за което неговата леля му каза.

Чак след като заложи три серала и двайсет допани за победата на квартал Сокола, той се сети нещо — леля Мина не спомена, че конят ще победи, само заръча да заложи на него.

А би могъл дори да заложи, че ездачката ще падне точно както неговата леля бе паднала преди двайсет и пет години. И Кардерио Сакети си помисли, че вероятно е най-пропадналият глупак, когото Джад е допуснал в света.

Двама от мъжете, които му дадоха пари назаем, като нищо биха могли да го убият, ако загуби и не може да си върне дълга. Но пък жена му би могла да го убие преди тях, щом узнае какво е сторил. Колко по-добре щеше да бъде, умуваше той над питие сутринта преди надбягването, ако неговата проклета, саката леля се бе сдобила с някаква лечителска дарба, за да помогне на детенцето… а не да подтиква Кардерио към неописуема глупост.

Да, би могъл да откаже. Имаха обаче нужда от лекар за бебето, а двете по-големи деца бяха направо костеливи от глад, жена му пък напоследък като че мразеше Кардерио по-силно и от демоните, които се биеха срещу Джад нощем, заради затъването в такава бедност.

Той, брат му и съпругата му отидоха да гледат състезанието в сектора, отреден за квартал Гъската. И леля Мина беше с тях, както винаги. Братята я носеха по улиците. В този ден хората се отдръпваха да направят път на Мина Сакети — жената, чието име бе изтеглено при жребия преди толкова години и препускаше четвърта (трета според някои), когато на завоя я връхлетя с все сила ездачът от квартал Моста, а нейният кон заради скоростта си се препъна на склона там и премаза левия ѝ крак в стената, всички кости се раздробиха.

По-късно вечерта мъже от квартал Гъската намериха и пребиха почти до смърт ездача от квартал Моста, но каква полза от това за Мина Сакети, за нейния съсипан крак и живот.

Да отмъстиш е редно, каза си Кардерио, но с това не се решава нищо. Учудващо беше и че Мина оживя. Яка жилка, помощ и молитви от семейството. Винаги молитви.

Получиха места отпред между заможни хора, до самата вътрешна стена, а хора дори от други квартали, които обикновено проклинаха или пренебрегваха леля му, идваха да я поздравят и да помолят за благословията ѝ в деня на надбягването.

Кардерио гледаше това както всяка година. Имаше нещо нечестно в случката и все пак го радваше повечето пъти. Дребна утеха за неговата леля в опропастения ѝ живот.

В момента обаче у него напираше въпросът дали тя е искала да направи залог триана за ездачката на Сокола вместо за нейната победа, или дори някакъв друг залог, но се отказа. Разписката за залога беше в джоб на туниката му. Разписката за неговия живот, рече си той.

Антенами Сарди спомена два-три пъти пред видните хора от комуната, с които беше настанен на трибуните, че всички изведени на показ коне (посрещнати с най-необузданите ръкопляскания и вопли, които бе чувал) биха изостанали от неговия Филаро още в първите десетина крачки.

Усмихваха се разсеяно, но гледаха прехласнати хиподрума, в какъвто беше превърнат центърът на техния град, влизащите в него коне и ездачи. Честно казано, май изобщо нямаха желание да слушат за Филаро. Той вече разбираше — не беше някакъв глупак — че за това надбягване нарочно подбират коне, в които няма нищо изключително.

А това си беше същинска глупост.

Град, избрал такива правила за голямата си ежегодна надпревара, несъмнено би се оказал лесна плячка за баща му и брат му, ако те преценят, че му е дошло времето догодина. Реши да сподели с тях мнението си, когато се върне у дома.

Ако пренебрегнеше безразличието към неговия кон, Антенами не можеше да се оплаче от посрещането си тук. Разбира се, страхът обясняваше всичко. Всеки вече се страхуваше от Фирента и семейство Сарди, чийто представител беше той, а го придружаваше и един от най-знаменитите предводители на наемници.

Антенами не беше свикнал да пробужда безпокойство у хората. Не можеше да прецени дали това му допада, но всъщност не зависеше от него, нали? Усмихваше се често, откакто пристигна, подхващаше разговори за коне, лов и вино.

— Онзи там! — кресна изтъкнатият член на комуната до него (чието име забрави, но много по-младата негова съпруга от другата му страна се казваше Лина). Търговецът сочеше. — Виждате ли го? Сивия? Язди го жена!

Антенами се стъписа. Взря се по-напрегнато и се увери, че е вярно. Нямаше съмнение в пола на стройната ездачка. Изглеждаше прекалено висока. Преобладаваше схващането за женска красота, според което ръстът на жената трябва да бъде осем пъти колкото височината на главата ѝ. Но жената на коня надхвърляше значително тази мярка.

— Коя е тя?

— Доколкото успях да науча, тя е от Милазия, дъщеря на капитан от войската на Уберто.

Уберто от Милазия с прякор Звяра бе извършил потресаващи неща според слуховете. Убили го в двореца му миналата година. Светът беше пълен с опасности, дори за хората на власт.

— Така ли?

Фраза, която вече смяташе за полезна, когато не можеше да измисли нищо по-добро.

— Това се говори. Мъжът нямал синове и я научил да язди, все едно е момче.

По неволя разговаряха много гръмко.

— Има добра стойка на седлото — отбеляза Антенами. Умееше да преценява поне коне и ездачи. — Но защо е тук?

Отсреща над вътрешната стена имаше същото гъмжило от зрители като тук и същото буйство. Наистина беше много шумно. Това го вълнуваше.

— Дошла да си опита късмета за място в надбягването. Баща ѝ напуснал Милазия, след като графът бил… призован при Джад. А после умрял, ако не се лъжа. Мога да си представя в какво трудно положение са изпаднали капитаните на Уберто. При така стеклите се обстоятелства.

— Така ли? — повтори Антенами.

Неговият домакин го изгледа. Изражението на търговеца не можеше да се разчете лесно, но Антенами бе свикнал с това, проницателността липсваше сред неговите достойнства.

— Заложихте ли, синьор Сарди? — кокетно попита хубавичката съпруга от другата страна на търговеца.

Тя беше поне с четвърт век по-млада от своя съпруг с провисналите бузи. И Антенами Сарди си каза, че вероятно скучае незадоволена. Ако бе пийнал няколко чаши, умът му сигурно щеше да…

Уви, оставаше си трезвен откакто пристигнаха. Неговият брат обясни ясно (Версано винаги говореше ясно), че поне един от придружителите му ще изпраща донесения по този въпрос. И издръжката, и бъдещите пътувания на Антенами щяха да зависят от това дали е бил достатъчно трезвен, за да излага семейството „колкото може по-малко“. Така се изрази неговият брат.

И все пак тази жена изглеждаше апетитна мръвка. Проститутките имаха по-големи умения и по-малки претенции, но друго си е да пояздиш жена от сой. А той беше млад и силен. Успяваше да тласне цяла дузина пъти в някое момиче, преди да свърши, ако не бе прекалил с пиенето.

— Още не съм — отговори ѝ Антенами. — Кажете ми на кого да заложа!

— О! — засмя се жената. — На нас, разбира се! Заложете на Кулата. Ние сме над всички. Донесете ни сполука!

В ума му се мярна мисълта, че неговото семейство едва ли ще донесе сполука на Бишо. И му хрумна още нещо: ако баща му, брат му и техните наемници завладеят града догодина, може би ще успее да промени правилата на това нелепо надбягване! И тогава всеки ще има възможността да се убеди колко великолепен е Филаро!

Каква приятна идея.

Търговецът повика събирач на залози — облян в пот мъж, който приемаше залози в последния момент. Без да обръща внимание на никакви коефициенти (те бяха за хората, които претегляха старателно шансовете), Антенами даде двайсет серала за победа на Кулата. Не подобаваше да прави голям залог, щеше да изглежда прекалено… податлив.

„Податлив“. Колко уместна дума в случая. Струваше му се, че я е научил от своя брат. Жената му се усмихна отново и насочи вниманието си към овала за състезанието.

А долу двама мъже в зелено и жълто опъваха въже. Антенами и неговите домакини, разбира се, бяха настанени чудесно на скамейки (повечето хора стояха прави) точно при старта и финала.

Той си позволи за няколко мига радостната фантазия, че Филаро е на трасето и изскача напред… за да пробяга трите обиколки, преди някой от тези коне да е завършил дори две!

Огледа се. Заслепяваща пъстрота под утринното слънце, флагове навсякъде за всеки квартал. Врявата ставаше все по-оглушителна. Викове, ревове, вече и писъци. Два от конете се плашеха, мятаха глави и тропаха с копита. Един ездач за малко да падне още преди старта! Мислеше си, че във Фирента не може да има нищо подобно. Е, колкото и глупаво да беше тукашното надбягване, не отричаше, че е вълнуващо. Съжали, че хубавичката млада жена не седна между своя съпруг и госта. Не трябваше ли да постъпи точно така?

Забеляза, че Фолко д’Акорси е наблизо и стои, а не седи. Взираше се напрегнато в хиподрума, но пък той почти винаги изглеждаше напрегнат. А после Антенами Сарди видя доста учуден как техният командир на наемниците направи знака на слънчевия кръг, щом десетте коне с ездачите си доближиха въжето на старта.

Може и да беше хрумване присъщо на младостта, но тази сутрин като че бе побрала най-важните мигове в нейния живот. По-значими от нечие убийство ли? Адрия се скастри за сравнението — безотговорно е и тя съзнава това.

Но… тя уби Уберто тайно, а сега е яхнала кон и е излязла с още деветима ездачи пред всички в Бишо, а мъже и жени крещят така, сякаш желаят и светът, и богът, и покойниците да ги чуят.

Тук има хора от цяла Батиара, виждат как една жена се включва в надпреварата, дори да не знаят — и не бива да научат — коя е тя.

Ако баща ѝ или някой от братята ѝ са дошли от Мачера, шансът, за което според Фолко беше нищожен, може би дори няма да я познаят, въпреки че не бе променила външността си. Изобщо не можеше да им мине през ума, че тя е на коня тук! Толкова безумна щеше да бъде за тях идеята, че дъщеря на семейство Риполи участва в надбягването. Толкова немислима, че не биха могли да я видят. И Фолко каза същото. После добави, че имало по-неотложни трудности, за които да се тревожи. Не беше спокоен, замисълът поначало не беше негов.

Тя дойде тук в края на зимата. Кракът ѝ заздравя. Лечителката се оказа изкусна и позна: белег на бедрото, който боли при натиск. Адрия обаче не куцаше и не усещаше болки при езда. Разбира се, че ѝ провървя.

И тъкмо тя предложи на Фолко, още преди да се е излекувала напълно, да отиде на надбягването в Бишо и — ако той вярва в нея — да заложи на нейния кон и да спечели пари, от които толкова се нуждае. Тя измисли този план.

Каза, че ще се представи за жена от Милазия, единствено дете на командир в кавалерията — така ще обясни как е била научена да язди. И бащата ще стане причината тя да дойде в Бишо, за да го почете в годината на смъртта му.

Ако предлагаш нещо на Фолко, трябва да си го обмислила докрай и да си готова за въпроси. Но жени вече бяха участвали в това надбягване. И двамата го знаеха.

Добави, че в Бишо ще обяви намерението си да се оттегли в обител, каквото и да се случи в състезанието. Ще посвети остатъка от живота си на бога. Това надбягване ще бъде последната мечта, която се е борила да сбъдне в пълния с премеждия свят, преди да потърси покой сред Дъщерите на Джад… и да се моли за душите на своите родители.

Нейният баща бил офицер на Звяра от Милазия. В онази част от света не се отнасяха добре към офицерите на Уберто след промените откакто той умря.

За всеки, който чуе разказа ѝ, оттеглянето в обител, отказът от намерението за сполучлив брак ще изглеждат очевиден, дори неизбежен избор на пътя. Добра дъщеря, набожна, мила и тъжна история. Още в Акорси тя каза, че мнозина дори биха се надявали името ѝ да бъде изтеглено в жребия за участие.

Фолко се съгласи.

Отнасяше се кораво, премерено и решително със света. С нея — и с нейната леля, която обича — беше по-благ, весел, грижлив. Ако в смисъла на думата „грижлив“ включиш и помощта тя да живее както досега — в ролята на негово оръжие.

Тя бе обещала на леля си, че всичко ще приключи скоро. Не ѝ се мислеше за това. Разбира се, хората твърде често не спазват обещанията си: молиш за прошка Джад и онези, които си излъгала. Само че Катерина бе написала за обещанието на майката на Адрия, която пък непременно е казала на баща ѝ. Те не знаеха (нямаше как да знаят!) какво бе направила тя за Фолко, но едва ли би се изплъзнала лесно от завръщането у дома към живот и очаквания, които нито искаше, нито приемаше. Често си мислеше, че има граници, в които една жена може да наложи волята си на света.

Ще се справя с това, като му дойде времето.

Знаеше, че е облагодетелствана с дарове от съдбата и бога. И потеклото, и положението на най-младата от децата. Ако не беше последното дете, не би могла да получи разрешение за толкова дълъг престой в Акорси, по-скоро щяха да я дадат на хитроумно подбран съпруг (както се случи с нейна сестра) или да ѝ уредят място във важна обител.

Но ето я как живее, мислеше си Адрия, яхнала сив кон на пистата в Бишо. Откри как да бъде пълноценно, наситено жива в свят, който не е склонен да позволи това на жена.

Само с много внушителен подкуп е било постигнато изтеглянето на името ѝ сред дванайсетте ездачи — десет участници в състезанието и двама резервни, ако нещо сполети някого от избраниците.

И това не беше рядкост. Охраняваха ездачите от мига, когато бъдат разпределени по квартали, но и на охраната можеше да се плати, за да ти навредят или да допуснат нападение. За ездач в Бишо отказът да бъде подкупен носи не по-малко рискове от приемането на рушвет.

Тя не знаеше колко пари е похарчил Фолко. Шейсет и петима, сред тях и още една жена, се явиха в първия ден от изпитанието.

И все пак се случи: изтеглиха нейното име след завъртане на колелото. Разпределиха я в квартал Сокола.

Те никога не побеждават в надбягването, нямат нито парите, нито влиянието да прокарат гладък път към финала за онзи, който язди техния кон. И така е добре, защото и тя, и Фолко се уповават на големи коефициенти в залозите.

Хората в квартала обаче се отнасят необикновено мило с ездачката си. Изглеждат благодарни, че някой ще се състезава от тяхно име, че дори участват в надбягването. Правят шествия, пият и врещят щастливо, но никога не побеждават. Както изглежда, в победите се редуват три-четири от другите квартали.

Не бе имала известия от Фолко до вчера, когато получи от обслужващата я в къщата жена многократно сгънато листче със съобщение. Адрия бе решила да се представи тук с името Копина по свои подбуди, свързани с преждевременно умрял човек.

Знаеше, че сега Фолко е някъде в тълпата, а неговите хора са залагали на нея дни наред. Освен това бе наясно — от бележката, която изгори — до кой ездач ще опита да се присламчи на старта и какъв ще бъде неговият знак за двамата с въжето, което те ще пуснат чак когато е готов.

Те се нуждаят от пари като всеки друг, нали?

Надбягването в Бишо е опорочено от поквара, това е всеизвестно. И част от неговата непредвидимост е да видиш, щом конете препуснат, кой квартал е дал подкупите си най-умело през тази година. Но дори да е така… облагодетелстван ездач може да сбърка в преценката за наклона и сцеплението на трасето при труден завой или друг може да провали всички планове и в галопа да заличи всички прахосани рушвети с неочаквана бързина или с удар на палката, която всички ездачи носят. Това оръжие не е предназначено за пришпорване на конете.

Някои от мъжете на пистата край нея бяха много едри, което можеше да затрудни техните коне, ако състезанието беше друго. Тя се съмняваше, че би дочакала милост от тях, ако не язди в безопасност отзад — където е мястото, отредено и за нея, и за квартал Сокола. Ако се изпречи между всеки от тях и победата тази сутрин, ще се разправят с нея или поне ще опитат. В това надбягване можеш да причиниш на друг ездач какво ли не, тук са умирали хора. Но ще бъдеш отстранен — а след това и нападнат от тълпа, ако удариш нечий кон. Има правила.

Тя беше добра ездачка. Всъщност много добра. Само че беше жена и участваше за пръв път, без съюзници или приятели по пистата. Нейният кон понасяше шума, докато всички правеха обиколка за оглед от зрителите и последни залози. Тя беше със сивия кон всеки ден, откакто жребият ги събра, учеше се как да го укротява, колко уверено стъпва на завои, от какво се стряска, как реагира на вик или пляскане по шията.

В родния ѝ дом постоянно излизаха на лов или препускаха. Бе усвоила тези умения. Затова беше тук, затова Фолко ѝ позволи. Адрия си мислеше, че ако падне лошо или пострада по друг начин, нейната леля може и да убие своя съпруг, макар да го обичаше.

Сърцето ѝ туптеше ускорено. Твърде ускорено. Трябваше да укротява и себе си, не само коня. Опита се да пренебрегне тълпата, плътната стена на шума от двете страни и за малко да не забележи, че някой я вика и маха с ръка, когато мина покрай част от вътрешните трибуни.

Видя вдигнати, трескаво движещи се ръце и все пак се взря натам. Стара жена, двама мъже я крепят права до дървената стена. Жената подканя с жест да я доближи. Това дори не е секторът на Сокола, а на… Гъската, разпозна флага им.

Адрия се поколеба, после с движение на юздите зави натам. Спря на няколко крачки. Не биваше да оставя впечатлението за потаен разговор с хора от друг квартал. Не и точно преди старта! Случвало се е хора от някой квартал да разкъсват на парчета ездачите си заради подозрение, че са били подкупени. Ако тази жена искаше да ѝ каже нещо, трябваше да вика.

И тя го направи.

— Аз съм Мина Сакети. Състезавах се преди тебе!

Много години преди мен, каза си Адрия, но след миг прецени, че жената не е чак толкова стара, а по-скоро похабена и съсухрена от живота. Дори не може да се крепи сама на краката си… и нещо се намести в ума на Адрия.

— Пострадала си тук? Като ездачка?

— Да! — провикна се другата жена. — Не им позволявай да ти сторят същото!

Адрия вдигна ръка в учтив поздрав. Нали никой не би възразил две ездачки да разговарят пред очите на всички?

— Ще се постарая — отвърна с вик.

— Не! — Гласът на другата вече се издига във вой. — Не им позволявай, казах ти. Внимавай на завоя Фонтена, внимавай с Кулата. Той ще те изблъска там! Това правят! Ще си мислят, че не можеш да им се опълчиш!

Фонтена е най-гибелният завой всяка година, наклонът на трасето е към стената, а завоят е остър. И квартал Кулата винаги е сред фаворитите.

„Те винаги си мислят, че не можем да им се опълчим“ — мислено отговори Адрия Риполи.

Но не каза нищо, само пак вдигна ръка за приветствие и се поклони на лекото си седло към своята предшественица, провалила живота си тук.

Хората ги гледаха. И изразиха с рев сантименталното си одобрение. Съсипана стара жена и млада ездачка за злочест квартал. Защо да не се надяват, че ще остане невредима след трите обиколки на пистата.

И когато приключи с това, нека си тръгне и живее както се полага на жена.

Тръбят фанфари, бумтят барабани. Адрия видя, че са опънали въжето над пистата пред тях. Доближи старта заедно с останалите.

Ей сега ще започне. Можеш да съставяш планове отрано, да обмисляш всичко, да имаш мечти и предчувствия. Можеш да дойдеш в Бишо седмици преди надбягването, да задвижиш начинанието си, да чакаш ще има ли полза от подкупа. Може да се окажеш сред избраниците, да ти отредят квартал, кон, да свикваш с коня (наречен незнайно защо Саурадия на диви отвъдморски земи) и…

И въпреки всичко да усети като рязък невъздържан удар, че това се случва — тук, сега. Но не биваше да си позволява такива удари отвътре. За ударите си имаше оръжие в едната ръка както другите ездачи, а сега се нуждаеше от бистър ум.

Плъзна ръка по шията на коня, зашепна му. Добър кон, за никое животно тук не може да се каже нищо повече, но тя харесваше своя, цвета му, спокойствието. Дори сега бе спокоен. За Саурадия се говореше, че е дива земя някъде около Сарантиум. Не научи как сивият кон се е сдобил с това име.

Спокойствието се дължеше и на нея, но само отчасти. Ездачката и конят са едно цяло — и тя, и той са донесли на тази писта каквото имат, след малко ще научат докъде ще им помогне да стигнат и дали ще бъде достатъчно.

Толкова пъти се е състезавала в родния си град с братята и сестрите си, с братовчеди. Тя беше най-младата, твърде много време оставаше непохватно дългуреста. Точеха се година след година, през които никога не побеждаваше, дори не беше близо до победата, а после настъпи есента, когато започна да успява. Помнеше как нейният най-голям брат каза веднъж, че имала най-добрия кон, подарък от бащата, желаещ да поглези най-малкото си дете. А тя го засрами с предложението да си разменят конете и да повторят надпреварата.

Нямаше как да не се съгласи — такъв беше нравът на тяхното семейство, когато имаше свидетели, съперничество, студения подтик на амбициите. Тя го победи с неговия кон. И той половин година се преструваше, че не я вижда. Престана да се държи така само по заповед на техния баща, който накрая забеляза какво се случва.

А този брат ще бъде дук на Мачера след смъртта на баща им, ако всичко потръгне според очакванията. Плановете, каза си Адрия на кон насред Бишо, невинаги се осъществяват. Нито мъжете, нито жените имат власт над света.

Фолко се опитва, напомни си тя. И тя се опитваше в момента.

Първата ѝ цел на старта бе да застане до ездача на Кулата, който е фаворит, като и шансовете на Лисицата се смятаха за добри тази година. Квартал Кулата бе най-близкият до площада, там бяха най-хубавите къщи в Бишо, в него живееха повечето управници на комуната. Там се гордееха с честите си победи… а за задоволяване на гордостта винаги се харчат пари.

Ездачът на Кулата не беше най-едрият, но имаше сурово лице на южняк с врязани бръчки, а погледът, с който посрещна опита ѝ да провре Саурада по-близо до него, бе мрачен и плашещ. Изглеждаше ядосан. Адрия знаеше, че мъжът е тук от години, обикновено изтегляха името му в жребия… и той е побеждавал многократно. Заради миналото и квартала му сигурно мнозина са заложили на него. Хората ще очакват да победи.

Неговият кон пристъпи надясно и тя се възползва, за да се промъкне ловко покрай коня отляво. Сега е до онзи от Кулата. Гъмжилото беше — ако това изобщо бе възможно — още по-шумно. Някакъв големец се опитваше да държи реч. Нямаше никаква надежда да го чуят. Събраните натясно коне се бутаха, някои мятаха глави с доближаването към въжето. Ездачът на Кулата я прониза с поглед. Тя знаеше, че му се иска да има повече свободно място от двете си страни, и щом въжето падне, да подкара коня си незабавно.

Когато въжето падне ли? Не. Когато той даде знак да пуснат въжето.

Тя посрещна невъзмутимо този поглед и му се усмихна колкото можа по-мило.

— Не обичаш да има жени до тебе ли? — попита Адрия. — Не очаквах да си такъв. Както и да е, все тая е за мен.

Той отметна глава назад. Ездачът на Лисицата от другата ѝ страна се хилеше открито.

— Внимавай с приказките! Ще ти го начукам с тая палка — чегърта гласът на онзи от Кулата.

— Не си падам по палки. — И Адрия не сдържа гласа си. — Ако искаш да знаеш де. На тебе харесва ли ти? Това ли те кефи?

Още смях, вече от устата на повече ездачи. Ездачът на Кулата изпсува. Извърна поглед от нея, започна да обръща коня си право напред. Може би прибързва? Адрия знае какво ще направи той, знае какво прави самата тя. Някои мъже се вбесяват толкова лесно…

Той почти успя да завърти коня си точно по посока на трасето, но и нейният сив кон вече е знаел правилна позиция. Още докато се обръщаше напред, той се плесна с длан по лявото бедро… и двамата на старта пуснаха въжето. Ездачът на Кулата хвана здраво юздите, изкрещя на коня си и потегли рязко.

Адрия мина пред него.

Все пак е Риполи от Мачера, нали? Язди откакто се помни. А при лов прескачаш — огради, живи плетове, ручеи, ями, паднали дървета. Различно умение от препускането по равно поле или три обиколки по писта. Научаваш се как да накараш коня да преодолее препятствието.

Сивият ѝ кон мина лесно над въжето. То вече падаше. Толкова обикновен скок.

И тя вече е на трасето пред всички останали. Плесна веднъж с длан по шията на коня и усети реакцията му. Саурадия, нейната радост тази сутрин. Какво веселие напираше у нея сега, досущ буен ярък поток. Не беше чувство, с което е свикнала, но можеше да го отприщи, ако животът позволи.

Гледах изумен колко съвършено тя подбра мига и прескочи със сивия кон въжето, преди да е паднало на земята. И ето я пред другите, дори пред фаворита от Кулата със светлозелените и тъмнозелените дрехи на квартала.

— Ама че досетливо копеле! — ревна Монтикола до мен. — Научил е сигнала!

— Какво?! — извиках.

Той си остана вторачен в пистата.

— От Кулата са подкупили онези с въжето! Но и Фолко си е платил да узнае при какъв сигнал ще пуснат въжето! В името на кръвта и очите на Джад, тази жена умее да язди! Виж я!

Седяхме над първия завой и те вече ни доближаваха. Спомнях си ръката ѝ на раменете ми в тъмното стълбище. Тя бе прободена с нож в бедрото преди шест месеца, но сега я виждах да подкарва все по-бързо сивия кон, а Бишо обезумяваше. Самият въздух около мен сякаш се тресеше.

Стрелнах с поглед Монтикола. Ако тя спечелеше, ако Фолко спечелеше, той също щеше да спечели, може би още повече от тях — не бе раздавал подкупи, а всеки пети от неговите залози беше за нейната победа, а не просто за класиране в тройката. Не се съмнявах, че би казал това на Фолко. И то с удоволствие, добавих мислено.

Ездачът от Кулата беше точно зад Адрия, още двама близо до него, другите вече изоставаха на различно разстояние. Лошият старт може да те провали веднага в такова надбягване.

Водачите доближаваха най-коварния завой за пръв път точно пред нас. Мястото беше изключително опасно заради наклона на пистата към стената тъкмо когато трябваше да завият. Адрия насочваше сивия кон по вътрешната страна — най-късата дъга встрани от опасността. Препускаше сама отпред и нямаше какво да ѝ попречи, наклонът към външната стена не я застрашаваше… този път.

Зад нея мъжът от Кулата вече размахваше ръка и пляскаше безмилостно коня си. И той се беше откъснал пред съперниците. Следващите двама яздеха един до друг. И онзи от вътрешната страна — ездачът от квартал Лисицата — нарочно се изместваше към стената пред нас. Другият конник от Черупката се опита да го прогони с палката си. Ударите му бяха отбити. Нямаше как да продължи, трябваше да се съсредоточи върху трасето и стената, към която бе изтласкан, и…

Блъсна се пред очите ни. Видях как левият му крак се удари в стената. Тълпата изрева, но ездачът се задържа някак на лекото седло и конят му се отдели от стената, без да забави ход. Хората от квартал Черупката крещяха с възторжено одобрение. Той обаче остана на четвърто място, ездачът на Лисицата бе кривнал встрани точно преди стената и сега преследваше онзи от Кулата, който пък гонеше неуморно Адрия в синьо-белите дрехи на Сокола. „Небе и облаци“ — мярнаха се думи в главата ми.

— Той ще ѝ налети при следващата обиколка! — извика Теобалдо Монтикола незнайно на кого или на всички ни. — Язди по-едрия кон. Ще се опита да я събори. Тя не бива да пада!

Умувах колко странно се съчетаваше всичко в това утро: и двамата врагове се надяваха трескаво една жена на сив кон да успее. Копнееха да се задържи на седлото.

Адрия минаваше по следващия завой, приведена ниско над шията на коня. Забелязах как се озърна към преследвачите. Излязоха на отсрещната част от трасето и вече не ги виждах толкова ясно. Ако останеше пред всички, не биха могли да я ударят, нито да я изблъскат в стената.

Но не ми се вярваше, че може да води до края.

— От Кулата са си платили и за най-добрия кон при жребия — безизразно каза Монтикола. Чух го само защото седях до него. — Да им го набутам — добави той.

Чудех се къде е Фолко д’Акорси, дали вижда същото като него. И дали казва същото.

— Вижте я само тази жена как язди! — изкрещя Антенами Сарди.

Обзе го не само вълнение, а и възбуда. Изведнъж осъзна, че това се забелязва, и си оправи дрехите. Пак му се искаше младата жена, а не съпругът ѝ да седи до него. Тя би могла уж случайно да отмести ръката си, докато вниманието на околните е приковано другаде…

Желаеше и онова момиче на пистата. Тя беше неугледно висока, но каква дързост… Завладяваща! И вече закъсваше. Всеки познавач на коне би могъл да разбере, че мъжът зад нея в различни оттенъци на зеленото има по-голям кон, а трябваше да изминат още две обиколки, след като преодоляха завоя отдясно и пресякоха линията на старта и финала за пръв път. Освен това беше жена, а всички състезатели имаха палки, които по размери повече приличаха на бухалки. И това го подсети за нещо: с тези размахани на пистата палки е много по-добре, че Филаро не участва в надбягването!

Гледащ в захлас, прав, ревящ като всички наоколо, той проумя, че жената ей сега ще се натъкне на друго затруднение — точно пред тях. Наистина беше много вълнуващо.

— Жирафа винаги са с нас! — каза домакинът до ухото му.

Тоест извика.

— Какво?

— Онзи в жълто! Изостава нарочно, за да го настигне тя!

— Виждам! Защо?

— Ще я забави или ще я повали. Гледайте!

То се знае, че ще гледа! Но незнайно защо се озърна отново към Фолко д’Акорси. Наемникът си хапеше долната устна. Очевидно не беше доволен. Антенами не би могъл да познае защо.

Неговият брат сигурно би отгатнал. Впрочем проклет да е.

„Много добре — помисли си Адрия, — знаеш какво трябва да направиш тук.“

Знанието и действието невинаги се съчетават в брак, обичаше да казва нейната майка. И вероятно още повтаря същото у дома, далеч на север. И тя можеше да е там, да се радва на настъпващата пролет в Мачера, в горите и по хълмовете.

Но за нея тук бе по-добре. Беше живот. Каквото и да се случи.

Догони бързо коня и ездача от квартал Жирафа, изпревари го с цяла обиколка. Той се движеше по-бавно, чакаше я, помагаше на Кулата. Тя бе предупредена, че действат задружно. А той бе най-едрият мъж в надпреварата. Палката в ръката му изглеждаше мъничка, макар че всички палки са еднакви, премерени са старателно. Почти забавно е колко точни са правилата за това надбягване… и колко грубо се погазват.

Той дори не се преструваше, че все още участва. Извил се бе на седлото — наляво, както тя видя — и наблюдаваше как тя го доближава стремително, а онзи от Кулата все така бе зад нея. Държеше оръжието с дясната ръка, юздите с лявата.

Тя направо летеше към него по правата отсечка при старта и финала. От лявата му страна, защото той се движеше вдясно, зае по-късата вътрешна дъга. И той започна да се мести наляво към стената. Всъщност дръпна силно юздите, защото тя насочи Саурадия по-близо до външната стена, за да го подмине, а той трябваше да се върне навън, иначе тя щеше да профучи покрай него. По-бърза бе, отколкото той очакваше. И сега конят му пресече трасето почти диагонално, опита се припряно да я засече, да я тласне към стената. Размени ръцете, с които държеше юздите и палката. Искаше да я удари. Не от злоба. Такава бе задачата му.

Тя чакаше да го направи.

Израсна с братя, готови да извършат какво ли не, за да се победят един друг. Оставаше последна в почти всяко състезание години наред. И наблюдаваше.

И когато състезателят на Жирафа размени ръцете, с които държеше оръжието и юздите, контролът над коня и вниманието му се отклониха за един-два удара на сърцето, защото бе принуден да погледне надолу и не я виждаше. Адрия подкара Саурадия рязко надясно — с юзди, колене, глас и силен наклон натам, а нейният сив кон направи точно каквото го научи да прави, докато го яздеше тук два пъти дневно през цели две седмици. Промени посоката — прекрасно според нея — и задмина коня на едрия мъж от вътрешната страна.

Чу неимоверния рев, докато изпреварваше, и защото преливаше от радост и гняв, и защото може би за последен път се проявяваше така в света, свободна да бъде каквото е поискала да бъде, и защото онзи от Кулата още бе плътно зад нея, тя замахна колкото сила има с палката в лявата си ръка към едрия мъж, който още се обръщаше закъснял към нея, неговото оръжие бе в неподходящата ръка, и я стовари с пращене по близката до нея предмишница, той изкрещя от болка (наясно е, че му е счупила костите), пусна юздите и…

Малко остана да успее. Неговият кон отскочи тромаво при задминаването. Напиращият кон на Кулата би могъл лесно да се блъсне в него или да се препъне при заобикалянето. Но състезателят на Кулата, коравият южняк, побеждавал неведнъж тук, наистина бе чудесен ездач и бе нащрек, видял бе как тя кривна надясно, затова е подготвен, не е прекалено наблизо, подкара коня си в по-широка дъга наляво и също изпреварва.

Още е зад нея, макар и леко изостанал, а тя цапардоса задминатия конник, неговия съюзник, изхвърли го от играта за последните обиколки… не може да опита същото отново със счупена ръка.

Вече минава за втори път по трасето. Подмина отдалече опасната стена, когато стигна до нея. Наричат я завой Фонтена, за който другата ездачка — онази осакатена жена, я предупреди.

Знае и прави каквото може. Знанието и действието невинаги се съчетават в брак.

Шапката, нагласена да пази очите ѝ от слънчевите лъчи, отлита нанякъде. Прибрала е косата си под нея преди старта, но фибите вече не държат добре кичурите и тя усеща как започват да се развяват зад главата ѝ.

„Мили Джад, нека това не е последното истинско нещо, което правя.“

Подготвяше се да премахне жената от пътя си в началото на последната обиколка. Знаеше точно какво ще направи и къде. Вече го бе правил. Ако си се състезавал в Бишо от години на все същото трасе, имаш предимство.

Онзи безполезен глупак от Жирафа беше надхитрен от нея и осакатен (трябваше да ѝ се признае, че прояви хитрост), затова се налагаше да свърши сам работата и имаше такова намерение. Не му допаднаха нито нейните приказки на старта, нито изпреварването. Изложи го пред всички.

Това нямаше нищо общо, с каквато и да е неприязън към жените. И срещу мъж на коня от квартал Сокола щеше да направи съвсем същото. Той бе обичал майка си и жалеше за сестра си през всеки преживян ден. Ашари пирати я отвлякоха в робство.

В южния край на Батиара, където се роди, светът беше коренно различен. Тези тук нямаха представа как е там.

Набезите на неверниците — дори навътре в сушата — вдъхваха неспирен тежък страх. Неговата сестра беше на тринайсет години. Той беше на девет и го накараха да побегне с майка си, за да се скрият при набега една пролет. Онези убиха баща му в двора на тяхното стопанство. Намериха и отведоха сестра му от нейното скривалище.

Още се молеше за нея сутрин и вечер.

Десетилетия по-късно не знаеше дали се моли да е жива, или да я е сполетяла милосърдна смърт, за да е вече в светлината на бога.

Знаеше обаче, че бе убивал ашари, щом успееше да ги издебне през младостта си на юг. Имаше ги из областта, защото онзи толкова търпим дук настояваше да ги наемат в стопанства и животновъдни ферми, служеха в дворцовата му стража, позволяваше им да отварят дюкяни и работилници, дори разрешаваше техните отхвърлящи Джад храмове, където се прекланяха пред звездите. Дукът дори ги пращаше да се бият срещу пиратите от собствената им вяра. И живеещите сред тях ашари наистина участваха в битките на негова страна. Така да бъде. За него беше безразлично. И тогава, и сега. Това не променяше нищо. Има граници на онова, което твоята чест допуска да понесеш.

Още съвсем млад Карло Серана реши, че дукът може да прави каквото му скимне, но той ще убива неверници заради сестра си. Може би и заради баща си, но никога не бе изпитвал особено топли чувства към него, честно казано.

Стана един от най-умелите ездачи на юг, учеше се в коневъдните ферми, дори от ашари. Някои от тях яздеха превъзходно. По-късно уби двама от онези, които го учеха. Доверяваха му се и беше лесно. А той беше хитроумен и предпазлив, пък и още млад, никому не хрумна, че е убиецът.

Щом положи майка си в земята за вечен покой, Серано се премести на север. И накрая намери в Бишо мястото, където да живее и дори да преуспее. Нямаше много приятели, не беше дружелюбен човек, но сега във всеки квартал се молеха преди пролетта и надбягването неговото име да бъде изтеглено за техния кон и никой никога не се усъмняваше в почтеността му. Карло Серана беше неподкупен. Това се знаеше от всички. Знаеше се и колко е нежелателно да го засегнеш.

Имаше основание да се каже, че вече е заможен след четирите победи за девет години, с парите си купи земя и се зае с коневъдство, отглеждаше породисти коне за богаташите и за предводителите на наемници, които винаги се нуждаеха от още ездитни животни.

Имаше съпруга, син и дъщеря, която приличаше на сестра му, каквато я бе запомнил. Неговата съпруга казваше, че лицето му ставало благо, когато се усмихне.

Не проумяваше защо някой би искал да изглежда благ. Освен може би пред деца. Но на това трасе мекушавостта водеше само до загуба. Щом от Кулата бяха похарчили немалко пари (вече можеше да налучка горе-долу сумата), за да бъде изтеглено името му за техния квартал — а там живееха хората, властващи в града, Карло Серана щеше да постигне петата си победа за тях тази сутрин и нямаше да му попречи някаква си жена, състезаваща се за квартал от непрокопсаници. Всичко в живота се постига с борба.

Така е подреден светът, особено ако си израснал в страх от морски разбойници, които идват да те поробят и вече са отвели твоята обичана сестра, най-милото момиче.

Надяваше се да е мъртва, молеше се да е жива и невредима. И уби немалко мъже заради нея. Тя не би могла да научи. Джад знаеше. Жената на пистата пред него нямаше и не можеше да има дори смътна представа за живот в страх и мъст, каквато ще да беше. На юг светът беше друг.

Пак поеха по правата отсечка на далечната страна срещу старта. Неговият кон препускаше добре. Всички уж трябваше да имат приблизително равни възможности, но „приблизително“ всъщност означаваше „от — до“, пък той беше коневъд, познаваше ги, а в Кулата разполагаха с достатъчно пари. И веднъж спомена нехайно кой кон би искал да язди, ако съдбата и божията воля отредят да се състезава за квартала този година.

Нейният сив кон също тичаше с лекота, а тя го контролираше умело. И тя беше опитна ездачка. Но не познаваше Бишо, тази писта и живота на Карло Серана.

Допуснала е грешка. Адрия долавя това от звуците на тълпата, които се промениха в нещо мрачно като рев на ловуващ звяр. А тя е подгонената жертва.

На излизане от завоя преди старта и финала с оставаща една обиколка тя направи същото както преди, както всички те правеха… остави Саурадия да се премести достатъчно встрани от вътрешната дъга, за да не е принудена да го възпира или да се бори да променя посоката. Ще се върне към вътрешната линия, щом излязат на правата отсечка.

Само че южнякът, състезаващ се за Кулата, избра това място, колкото и да е невероятно, за своя опит да я задмине.

Но не е точно така… не я изпреварва. За конете е много трудно да изпреварят по вътрешната дъга на трасе, настлано преди дни, хлабаво и неравно. Затова всички оставят животните да се изнесат леко встрани.

Този мъж обаче е побеждавал много пъти тук и сега тя разбира защо е успявал. Тълпата я предупреждава, шумът я заставя да се озърне — да го види как я настига упорито от вътрешната страна, напряга се и да ускори галопа, и да се задържи в завоя.

В това надбягване са важни и оръжията, а не само конете и той… той изведнъж се озовава твърде близо до нея!

Тя се навежда колкото може наляво, принуждава безмилостно Саурадия да кривне натам по трасето и насочената към нея тежка палка разсича пустота… а гъмжилото наоколо просто полудява.

Той не може да удари нейния кон. Прогонват състезателите за това. А понякога ги убиват, така са ѝ казвали. Но заради нейното изплъзване и неговия дързък ход на едър кон почти са се изравнили и сега той е от вътрешната страна, където е по-късата дъга. Неговият кон трябва да се е изтощил от усилието да догонва, казва си Адрия. Няма как да не е изтощен!

А после осъзнава, че е права, но южнякът не би се опитал да я изпревари до края. Намислил е друго.

„Внимавай на завоя Фонтена, внимавай с Кулата.“

Да, ама… Едно е да знаеш, а друго…

Двамата са на правата отсечка, профучават през линията на старта и финала, остава една обиколка, но мъжът отдясно няма намерение да я остави да препуска по тази обиколка. Защо да насилваш своя преуморен кон, ако можеш да събориш съперницата до себе си? Ездачката, която вече е от лошата страна. Защото този път Адрия трябва да мине край външната стена на най-опасния завой.

Той няма да прибегне до палката — не може, необходимо е да внимава много за положението на своя кон. Контролира напълно животното, което се примъква напред по мъничко и вече е почти до нейния кон. Твърде близо, за да се отмести тя от стената, да опита да го засече, твърде близо, за да попречи тя на неизбежното и желаното от него.

Или тя бе сбъркала на предишния завой, или той бе измислил нещо изключително. Нямаше значение, защото тя ей сега щеше да си плати.

Серана няма желание да убие или да осакати жената, въпреки че би могло да я сполети и едното, и другото, когато я повали. Тя яздеше добре, доблестно. И разправата ѝ с онзи от Жирафа (макар да беше глупак) беше прекрасно изпълнение. Той бе конник и обучаваше конници, яздил е през целия си живот… и можеше да се възхити на умението и находчивостта.

Но това не е важно, когато тук се решава победата в надбягването. Издържаше съпруга и две деца, а имаше и самолюбие. Беше сред най-страховитите ездачи в Бишо. Не я мрази за това, че е жива и свободна, само трябва да надделее над нея на това трасе и няма да го смути, че ще премахне жена от пътя си. Тя не бива да му пречи.

Колко пъти бе виждал кон да се блъска в стената на завоя Фонтена? Всички познаваха този завой. Участващите за пръв път изслушваха предупреждения, кварталните отговорници за състезанието ги водеха тук, показваха им наклона на пистата към стената, където се бориш да отклониш коня от нея в пълен галоп… особено ако препускаш първи или втори в надпреварата по последната обиколка и конете все повече губят сили.

Сега е втори, остава съвсем малко, но е прекалено близо до нея, за да замахне тя назад или поне да опита, защото трябва да държи юздите с двете си ръце, не може да отдели внимание за удар с палката към него, докато препускат към завоя, иначе конят ѝ ще се хлъзне непременно към стената и неговият ще я блъсне и премаже. И той не може да се разсейва, за да я удари, но нямаше значение, защото зае вътрешната позиция. И щом тя се удари в стената, той ще отскочи с коня си, ще забави ход за малко, за да го насочи, тя ще падне на земята, или конят ѝ ще залитне, а ездачите на трето и четвърто място са доста по-назад.

Ще измине последната обиколка сам с великолепна преднина.

Не е нужно тя да падне или да пострада, но при такова препускане шансовете ѝ не са големи. Просто трябва тя да изостане безпомощно след сблъсъка. И това щеше да се случи. Ей сега. Устремили са се в галоп натам. Още са на правата отсечка, в самия ѝ край, започва наклонът, връхлитат завоя. Той си позволява да я погледне за миг. И вижда как тя отвръща на погледа му в същия миг.

Не забелязва страх. А си мисли, че би трябвало да го види в очите ѝ.

Джиневра идваше в Бишо за пръв път. Всъщност Теобалдо би я завел където и да е за пръв път, за да я видят всички до него, пременена в най-хубавите си дрехи, приковаваща погледите навсякъде.

А имаше и още нещо: той предложи на Джуданио Чера в нейно присъствие да стане наставник на синовете им — както се обучават децата на владетел. Положи усилия да остане невъзмутима, да прояви само… интерес. Истината обаче беше, че видя този момент като най-важния в живота си — тъкмо по време на пътуването на запад, за да гледат надпреварата на няколко коня.

Но застанала до него (имаха места на скамейки, както подобава на владетеля на Ремиджо, само че сега всеки беше прав), можеше да мисли само за пистата… и яздещата там жена, на която заложиха толкова много пари, дори тези от продажбата на някои нейни накити.

Джиневра дела Вале лежа будна през много от нощните часове след любовните удоволствия за него (както и за нея). Боеше се да заспи, защото знаеше, че ще сънува бъдеще, в което са се оженили, синовете им са признати за законни, по-големият е посочен за наследник на Теобалдо и…

А това би означавало, че сегашният му наследник — най-големият син, е умрял на изток, в Сарантиум, но тя не биваше да му го пожелава, нито да го сънува, за да не застраши душата си.

Ала точно сега имаше мигове, през които не мислеше за това, тя беше насред виеща тълпа, вторачена в друга жена и слушаше как Теобалдо ѝ се възхищава гръмогласно. И у нея нямаше нито завист, нито опасения. Не се съмняваше в неговата привързаност, само се стремеше да се оженят.

Тя също беше завладяна от вълнението, въпреки че не разбираше надбягването — как тъй на ездачите е позволено да се удрят с палки, защо Теобалдо и младежът, когото срещнаха на пътя и поведоха със себе си, крещяха предупреждения към момичето, докато два коня — единия яздеше тя — препускаха към трибуната, на която бяха те, при първия завой след старта. Този завой имаше име, явно е важен, а и опасен.

— Той я приклещи! Джад да скапе душата му! — чу вопъла на мъжа, когото обичаше.

Ярост и болка в гласа му. Рядко се случваше да издаде така чувствата си. И Джиневра помисли, че той вече беснее не само заради залозите и парите, дори не само заради желанието да надхитри Фолко д’Акорси.

Гъмжилото наоколо тътнеше като гръмотевична буря. Самият свят се тресеше. Тъмночервената коса на жената се развяваше зад нея. Нередно, дори срамно, но пък изглеждаше толкова красиво.

— Може би не! — чу вика на Джуданио Чера.

Теобалдо го наричаше с детинското име Данино. Държеше се така с други мъже, за да наложи превъзходството си. Видя го обаче как се озърна мимолетно към младежа, на когото позволиха да седне при тях на трибуната, защото тъкмо той — Джуданио, Данио, Данино — дойде при тях с вестта за ездачка, от която биха могли да спечелят много пари тук.

Или да не спечелят.

До ден днешен не знам какво съм си представял като възможно, когато креснах онези думи при доближаването на двата коня към завоя. Защо отрекох очевидното: тя беше в капан преди най-смъртоносното място на трасето.

Монтикола беше прав, ездачът на Кулата наистина я приклещи.

И въпреки това изкрещях думите с все сила, прегракнал от копнеж.

Може би исках да ги направя верни. Може би исках Джад да ме чуе зад слънцето, докато Адрия препускаше към нас и към стената.

— Свети Джад Светоносни, какво прави тя?! — изпищя Антенами Сарди.

Изпружи ръце нагоре. Не знаеше къде да ги дене.

Тъкмо нейният баща — дук Аримано, винаги толкова готов за всичко, че в сравнение с него Фолко изглеждаше поривист и нехаен — ѝ каза веднъж по време на езда (тя беше на четиринайсет години през онзи ден):

— Дъще, старай се винаги да имаш нещо за всеки случай. Където и да си, с каквото и да се занимаваш. Защото винаги може да настъпи лош обрат.

Това не беше просто лош обрат, а направо катастрофа, но казаното от него важеше. Ще бъде принудена да се блъсне в завоя Фонтена. И в стената първо ще се удари левият ѝ крак, раненият. Не че по-старата рана ще има някакво значение. Ако двамата с коня се халосат в стената с такава сила и Саурадия рухне на земята, тя може и да умре.

Подготвеното от нея не е най-практичното „нещо за всеки случай“, което човек би могъл да измисли, но сега няма какво друго да стори. Хрумва ѝ, че животът е по-прост, когато можеш да реагираш само по един начин, ако ще и твърде съмнителен. А тя все пак е добра ездачка. Мисълта ѝ е по-оплетена — освен това е и дъщеря на своя баща и май завинаги ще си остане такава, колкото и да се отдалечава от него, колкото и упорита да е в опитите си да не бъде само дете на семейство Риполи от Мачера.

Защото бе упражнявала този похват с коня си, когато нямаше други ездачи на пистата.

В края на правата отсечка. Незабавно. Не може да го направи, щом влязат в завоя. И да се моли. Да, тя също се молеше, кой е толкова глупав, че да не го прави?

Захвърля палката. Трябва да се държи и с двете ръце.

С лявата стиска лъка на седлото — тя бе поискала от старшия отговорник в Сокола седло с по-висок лък. Той не я попита за причината. Бездруго не би му обяснила. Впива пръстите на дясната в задния край на тънкото седло. Не е здрава опора, но все някак трябва да я задържи, само с това разполага. Пуска лъка и премята левия си крак (вече оздравял) над седлото и шията на коня. И пак сграбчва лъка на седлото. Пуснала е юздите, Саурадия тича както може, дано упражненията са били достатъчни. Главата ѝ е обърната към стената. Знае какво ще я сполети, ако се блъснат.

И тогава ревящата тълпа в Бишо вижда нещо, което досега не е правено в това надбягване. И никой от зрителите в слънчевото утро няма да го забрави до края на дните си — малко или много, приятни или ужасни, както съдбата и богът отредят.

Тя е силна. Висока, стройна и силна. Крепи се в тази поза с двете си ръце, двата коня фучат по правата близо до стената, твърде близо. Тя се отмята назад, присвива двата си крака към гърдите, язди настрани, все едно е на странично седло, както понякога яздят дамите от някой дворец — но всъщност е съвсем различно. Няма нищо общо с благоприличието.

И докато южнякът, побеждавал четири пъти на тази писта, се озърта стреснато към нея, Адрия рита, изпъва краката си с цялата свирепост, на която е способна, вкопчена с две ръце в седлото, напрегнала докрай коремните си мускули, хем да я задържат, хем да тласнат — и краката ѝ в ботуши се забиват тежко в ребрата му отстрани.

Той не пада, а направо отхвърча.

Наистина отлита от седлото. В един миг е във въздуха, все още я гледа втренчено с безмерно изумление в тъмните си очи. После пада на трасето и отскача, търкаля се и остава проснат, а тя се завърта на седлото, пак премята левия си крак над шията на коня и хваща отново юздите, а останалият без ездач кон на Кулата препуска пред нея и в освободеното място тя отдръпва Саурадия от стената, далеч от опасността, забавя леко галопа му, за да преодолее наклона. И вече се е отървала, още язди, невредима, сама.

Сама пред всеки възторжен, слисан, шеметно преобразен човек в центъра на Бишо. За няколко мига се чувства в средоточието на всички сътворени от бога светове.

„Ще си мислят, че не можеш да им се опълчиш!“, спомня си Адрия чутото от старата жена, която е била осакатена тук, на същата стена.

Тогава проумява още нещо и постигнатото от нея се доближава още повече до съвършенството.

През цялото време тук Джиневра се опитваше да изглежда невъзмутимо елегантна. Правеше го майсторски… ала сега загуби цялото си самообладание. Крещеше с всички останали. „И как да не викаш?“ — мярна се в ума ѝ.

Стореното току-що от онази жена беше толкова… невероятно!

— Ще спечелим! — чу собствения си вик. — Теобалдо, тя побеждава!

И той я изуми с гръмогласния си отговор:

— Не! Не! Не побеждава! Хайде, жено, препускай! Заради мен! Ох, в името на Джад, препускай!

Тя се огледа към мъжа от другата ѝ страна — младежа, който може би щеше да обучава синовете ѝ, който им съобщи за тази жена, дошла да язди, за да спечели Фолко д’Акорси. Той не крещеше и май бе единственият смълчан в тълпата. Виждаше лицето му, докато той наблюдаваше жената на сивия кон, устремена в галоп по отсрещната страна на пистата към последния завой преди финала. Той беше слисан… но имаше още нещо в очите му.

И почувства неочаквано леко влечение към мъж, който беше способен да се затвори така в собствените си преживявания насред лудешка бъркотия. Обзе я желанието да научи какво ли е това нещо в душата му. Прииска ѝ се да го разприказва, да си докаже, че има умението и че чарът ѝ би могъл да надмогне волята му…

Ако той дойде в Ремиджо, нужно е да я обича, каза си Джиневра дела Вале — заради нейните синове, бъдещето им, съдбата им. Но погледът му към червенокосата жена, която завършваше обиколката, ѝ подсказа колко малък е шансът това да се случи. Той беше прехласнат по друга. Безнадеждно.

И това я подразни малко.

Пък и все още не разбираше за какво се е разкрещял Теобалдо.

* * *

— О, величие на Джад в светилото! — възкликна Антенами Сарди. Усети се, че още е изпънал ръце над главата си, и ги отпусна надолу. — Видяхте ли това? — провикна се той.

Мъжът до него — големецът от квартал Кулата, също крещеше, смееше се, размахваше юмрук щастливо. Какво благородство, каза си Антенами: Кулата току-що загуби надбягването, ездачът им лежеше на пистата, а съседът му на трибуната се вълнуваше толкова от изумителната жена.

— И аз бих прежалил залога си, за да видя подобно изпълнение! — извика до ухото му.

— Не! — извика в отговор предводителят на комуната. — Не, не, не! Ние побеждаваме! Ще победим! Вижте нашия кон! Ще бъде пръв на финала, все едно е дали има ездач!

И за Антенами не беше трудно да се убеди в това. Останалият без ездач кон на Кулата продължаваше в галоп към последната извивка на пистата преди правата към финала, на няколко конски дължини пред жената.

Колко странно надбягване, рече си той отново. Направо не е за вярване! Но пък какви истории ще може да разказва!

Гледаше как жената пляска своя кон по шията, подканва го с юздите, опитва се да навакса изоставането. Антенами присви очи. Той беше познавач и на конете, и на ездата.

Това надхвърляше всички нейни мечти. Никой мъж няма да я изпревари. Фолко ще спечели от всички свои залози за триана, тя ще бъде почитана и аплодирана, но не беше длъжна да остане, да участва в шествия дни наред след победа в надбягването на Бишо. Кулата ще победи — и там ще празнуват денонощно цяла седмица. А тя ще се измъкне — ще я запомнят, но няма да се набива на очи.

Стараеше се да покаже колко настървено подкарва Саурадия, но нейните колене го притискаха да не ускорява прекалено и той се подчини. Ще изглежда като изтощено, доблестно ездитно животно в края на съсипваща надпревара, подгонило друг кон без ездач, който направо хвърчи пред тях.

Тя си помисли, че би могла да го настигне.

Но бе непоколебимо уверена, че не иска по какви ли не чудесни причини.

* * *

Знаех си още вчера, докато обикалях по улиците и залагах за ездачката на Сокола, и всеки пети залог беше за нейна победа при такава печалба, че Монтикола би се сдобил със същинско богатство. Но моите залози със собствените ми пари бяха за триана — класиране в първата тройка, защото знаех коя е тя.

И взрян в Адрия Риполи, подгонила коня без ездач на квартал Кулата — и толкова показно насърчаваща своя кон — аз се убедих в правотата си.

„Ако се разчуе коя съм, вече не бих могла да правя това.“

Трябваше да опази прикритието си, тоест да не победи в надбягването. Прекалено много хора биха задали твърде много въпроси. А тя беше дъщеря на дука на Мачера и бе дошла тук заради Фолко д’Акорси.

Но и заради самата себе си, допълних мислено.

Внезапно си зададох въпроса дали предпазливите залагания на Фолко са се опирали тъкмо на риска за нея, който победата би ѝ навлякла. Може би. И се питах дали и аз някога ще бъда толкова изкусен, с толкова премислена своя стратегия в света като този човек… ако наистина бе предвидил всичко.

Гледах я как завършва надбягването втора след бясно препускащия кон на Кулата, но пред всички останали ездачи. Вдигна ръка след финала, но я размаха съвсем кратко. Тя не победи. Но постигна победа, разбира се.

И не знаеше името ми.

Карло Серана, четирикратен шампион в Бишо, състезаващ се за Кулата тази година, бе падал поне стотина пъти от коне. И не се нарани чак толкова зле. Дори сам излезе от пистата, движеше се схванато и тромаво седмица-две, но накрая се възстанови.

И все пак нещо се случи с него тази сутрин. Не се и опита да участва повече в надбягването на Бишо.

Нито веднъж не обясни причините. Вероятно не би могъл. Занимаваше се със своето коневъдно стопанство, не загуби клиенти сред наемниците, аристократите и богатите търговци, които винаги бяха готови да купуват коне от него. А неговите бяха много добри, той имаше чудесен усет, това се знаеше от всички.

Дори прехвърли стопанството на своя син, след като го обучи, търговията с коне продължи. През последните си години седеше до огнище в кръчма през зимата или на своята веранда в по-топло време и разказваше истории за своите надбягвания, напомняше на хората, че яздените от него коне по пистата на онзи площад в Бишо са побеждавали пет пъти.

И дори казваше истината.

Тя оставя Саурадия да забави ход след линията на финала. И пак доближава завоя Фонтена. Изнесли са ездача на Кулата оттам. Вдига глава към трибуните и все още оглушителната врява, от която се клатят видимо, вижда едър мъж под флаг с вълк.

Не знае дали е трябвало да потисне изкушението, но в тези мигове е толкова въодушевена, толкова невъзможно доволна от живота, че подкарва Саурадия към стената, над която той стои на първия ред, усмихва се на Теобалдо Монтикола ди Ремиджо, вдига два изпънати пръста — „второ място“ — и вижда как той вирва глава. А после се проявява достойно, много достойно — разсмива се.

Защото в бележката от Фолко предишната вечер, която ѝ даде грижещата се за нея жена в квартал Сокола, тя бе прочела не само с какъв знак ездачът на Кулата ще накара двамата мъже да пуснат въжето, а и за залозите, направени от хора на Монтикола навсякъде из града — някои са за нейна победа. С други думи, някой я е разпознал.

Сега се усмихва на владетеля на Ремиджо и мисли за загубените залози. Въпреки това е припечелил добре, затова може да си позволи този смях, но тя решава в този момент на пистата да му покаже, че и те са знаели.

До него стои необичайно красива жена. Тя наблюдава озадачено Адрия, която обаче е свикнала жени да я гледат така, дори собствените ѝ сестри, нищо ново. Но след миг се смущава силно, защото вижда мъжа до тях. Познава го — той ѝ спаси живота в Милазия.

И ето го с Монтикола ди Ремиджо, а неговото изражение не успява да разгадае или може би няма желание. Все пак е потресена. И това ли трябваше да се случи в този ден…

Извръща се, но не престава да мисли за него. Вижда видните хора на квартал Сокола да тичат по пистата към нея и коня ѝ, да размахват ръце, да викат пронизително и да подскачат от радост, тя вече знае, че в края на краищата ще има празненство, защото случилото се днес е незапомнено за всички присъстващи — конят на Сокола е втори, когато за тях е яздила жена, това е… това е чудо! Някои я доближават просълзени. Чудо!

Но едно чудо наистина се случи тази сутрин.

Не се дължеше на обиграно умение, храброст и добра подготовка. Истинско чудо, като такова се запечата в ума и душата на човека, който го преживя… а вече си бе представил, че с него е свършено.

Обущарят Кардерио Сакети, чието сърце блъскаше лудешки в гърдите му, твърде обладан от надеждата и твърде смазан от ужаса, за да вика, гледаше как жената преследва коня на Кулата… и не успява да го догони. Той закри лицето си с длани и зарида.

Неговата леля също плачеше, но със сълзи от щастие. Обърна се към него и извика:

— Нашата разписка! С твоя залог! Племеннико, спечелихме!

А Кардерио си помисли, че смъртта трябва да го споходи още сега. Крайно време беше. Чудеше се каква ли ще бъде участта на децата. Бебето щеше да умре, това беше ясно. Може би неговият брат щеше да измисли как да издържа жената на Кардерио и двете по-големи деца. Брат му беше свестен човек. Но щеше да носи тежък товар.

Бръкна в туниката си да извади листчето с глупавия, страшен залог. Синята разписка за победа на квартал Сокола. И видя в своята внезапно затреперила ръка зелена разписка.

Залог за триана. Какъвто не бе направил. Знаеше, че не го е направил.

Странен звук се изтръгна от гърлото му. Звук, какъвто чуваше за пръв път в живота си. Обръщаше неспирно листчето и от двете страни, ръката му вече трепереше така, че се боеше да не го изтърве.

Зелено. Остана си зелено.

Той заложи за победа на Сокола. Синя разписка. За победа.

Изви глава към своята леля, за която говореха, че е нещо като вещица. Но тя не беше такава, той си знаеше, че не беше. Тъжна, осакатена, гневна жена, чийто живот бе съсипан преди двайсет и пет години.

После помисли, че може събирачът на залози зад онази сергия да е сбъркал, просто не е повярвал, че ще се намери глупак да заложи за победа на жената от Сокола, и е решил, че залогът е за триана.

Как пък не — знаеше, че получи и прибра в джоба си синя разписка.

И сега тя беше зелена. А това означаваше, че е спечелил, имаха повече пари от когато и да било. Можеше да плати на лечител за бебето, да купи храна и…

Разплака се отново.

— Джад е добър — успя да промълви незнайно на кого, на синьото небе. — Случи се нещо невероятно! Трябва да отида в нашето светилище!

— Да! — извика неговата леля. — Ще се молим, всички ще се молим. Джад да благослови момичето!

Двамата с брат му я крепяха, отпред жена му разбутваше хората. И той още плачеше. Много време мина, докато се махнат от площада в тази навалица. Докато се провираха, той видя ездачката на пистата, вече я носеха на раменете си мъже от квартал Сокола. Смееха се и пееха, сякаш бяха победили.

Видя и че хора от Кулата са помогнали на своя южняк да се изправи. Крепяха го да върви през тълпата. И те празнуваха, но не го носеха. Не и тази година.

Кардерио Сакети не вадеше едната си ръка от джоба, в който беше разписката. Страхуваше се да я погледне още веднъж в това гъмжило. Но по-късно в светилището, когато коленичиха пред слънчевия кръг, той се престраши.

Още беше зелена.

Семейство Сакети не забрави този ден, през който жената, позната в града като Копина от земите край Милазия, дъщеря на кавалерийски офицер, направи нещо нечувано на завоя Фонтена и спечели второ място в надбягването за квартал Сокола.

И те като всички останали в Бишо не я зърнаха повече. Според мълвата тя си тръгнала незабелязано следобед. Още преди състезанието бе казала, че ще се оттегли в обител, каквото и да се случи. Добродетелна жена. И каква ездачка! Какво успя да направи!

Коленичил в светилището на квартал Гъската, Кардерио Сакети обрече най-малката си дъщеричка на бога, ако оцелее. Даде обет в свято място през онзи ден.

Тя оцеля. Щом майка ѝ започна да се храни добре, имаше достатъчно мляко, а лечителят, комуто платиха да дойде, им даде балсам, с който да разтриват телцето на бебето. И от този ден момиченцето процъфтя. Всички те процъфтяха. Кардерио започна да продава обувки в нов стил, измислен от него — съвсем случайно (но не споменаваше това пред никого).

Някогашното бебе Леора постъпи в обител на Дъщерите на Джад, когато навърши десет години. Скоро се прочу с блестящ ум и набожност. Научи се да чете и да пише на няколко езика, да прави сметки и още какво ли не. След много години стана Старша дъщеря, видна и искрено почитана личност и в своята обител, и извън нея. Пишеше си с влиятелни духовници на Джад и в Батиара, и в много други страни.

Казваха, че преди да почине на преклонна възраст сред всеобща обич, дори Върховният патриарх знаел името ѝ, а в самия Родиас произнесли молитви и запалили свещи за душата ѝ.

8.

Имаше традиция, за която се говореше открито — победилият в надбягването на Бишо мъж можеше да прекара тази нощ и още много следващи нощи с на практика която и да е жена (или повече от една наведнъж, ако такова бе желанието му) в квартала, за който е спечелил надпреварата.

Някои се отказваха от такива вълнения по какви ли не причини, а един-двама си уредиха нощни забавления с мъже, които харесваха. За това не се говореше много-много, но се бе случвало. За победата се полагаше не само възнаграждение в пари, каквото също имаше. В края на краищата победилият квартал щеше да предвожда с флага си всички шествия в Бишо цяла година и да се фука пред останалите.

В някои години положението беше по-объркано. Ако кон без ездач постигнеше победата — както се случи преди малко — нито кварталът, нито самият състезател смятаха за особено уместно да бъде почетен самият той. То се знае, плащаха му, иначе кварталът би се посрамил, но нощните награди не се предлагаха със същото въодушевление.

Този път ездачът на коня, участвал за Кулата, който победи днес (без конника), не беше и в особено добро състояние.

Нямаше нищо друго счупено, освен ребра, вече бе преживявал такива падания, но болките наистина бяха силни и той предпочете да си отиде у дома, където неговата съпруга и прислужница му помогнаха внимателно да се изкъпе. Не последваха никакви нощни удоволствия за известно време, ако човек не смята за такива успешното обръщане в леглото.

Не по-малко объркано беше и положението в квартал Сокола.

Не победиха, макар че състезателката им пресече финала първа сред ездачите, а те от половин век не можеха да се похвалят с толкова великолепен резултат и затова празнуваха цял следобед, през нощта и още няколко денонощия. Виждаха се деца на первази и парапети, които подражаваха успешно или не чак толкова на двойния ритник, изхвърлил ездача на Кулата от седлото.

Един мъж се опита да направи същото, падна от балкон на горен етаж и си счупи ключица късно през нощта. Бе прекалил с виното.

Нямаше съмнение, че мнозина мъже и някои жени от квартала биха празнували щастливо с тяхната ездачка. За да я почетат, да я възнаградят насаме, ако бе пожелала.

Уви, Копина — тяхното високо, червенокосо чудо, не се мяркаше никъде, след като я придружиха на коня ѝ до светилището в квартал Сокола. Усмихваше се и махаше с ръка на приветстващата я тълпа, но личеше, че не се чувства много добре… и използва това оправдание, за да се усамоти веднага.

Разбира се, съгласиха се. Надбягването беше трудно и изтощително.

Но когато привечер различни хора се събраха пред дома, където беше настанена, и потропаха на вратата, за да я поканят на вечеря с големците на квартала, не дочакаха отговор.

Сутринта собственикът на къщата отключи вратата и установиха, че я няма вътре и дори не е спала на леглото.

Така кварталът дори спести пари. Събраха някаква сума като награда за жената, макар че не бе победила официално. Обсъдиха как да постъпят и дариха половината на светилището, а другата половина отделиха за разходи по надбягването догодина.

Изчезването ѝ (отворени капаци, спускане от балкона) беше изтълкувано като признак на набожност. Копина им бе казала, че това надбягване ще бъде последната ѝ светска проява, преди да отиде при Дъщерите на Джад някъде.

Явно бе постъпила точно така. Може би по-скоро, отколкото очакваха, но…

За Бишо тя се превърна в подобие на легенда. Наричаха момичета в нейна чест, и то не само в квартал Сокола, а и немалко момчета бяха наречени Копо — очевидното мъжко съответствие на името ѝ.

Не я намериха, поне не и в Бишо. Имаше слухове по-късно, че може и да не е била онази, за която се представи, дори се чуваха догадки за благородното ѝ потекло, но нищо не се знаеше, а около паметните събития се трупат всякакви истории. Историите ни привличат, живеем с тях.

Не я мъчеха болки, но беше уморена до премала, а в главата ѝ всичко още кипеше. Искаше гореща вана, но се налагаше да почака. Все пак се отърва от някои кални дрехи. Облече чиста туника и горнище върху нея, но остана с панталона за езда, имаше причина за това. Прибра косата си назад с фиби. В стаята имаше блюдо с нарязани пушени меса и сирене, тя отдели малко време да хапне. Не беше изненадващо, че прегладня. Отпи съвсем малко от виното. Разсъдъкът ѝ трябваше да остане ясен.

Нейните стаи бяха отзад в къща на аптекар, над алея. Знаеше, че Фолко е научил къде е настанена и е изпратил свой човек да я чака.

Реши да не се помайва, докато притъмнее. Тогава непременно би заварила някого долу, на такива закътани алеи се уреждаха любовни срещи. Не искаше и да се спотайва като мишка в тази стая, когато се струпат хора пред вратата. Вече бе чула разни предложения и обещания. Хората в квартал Сокола се радваха безмерно.

Отвори високите капаци. Излезе на балкона, като че искаше да подиша чист въздух в следобеда, ако някой я види. Огледа алеята. Откри почти незабавно човека на Фолко, застанал на такова място, че да го забележи. Той пристъпи напред от вратата на къщата отсреща. Чакаше я Джан. Нямаше други наоколо. Адрия му се усмихна, той не ѝ отвърна със същото. Не беше от хората, които се усмихват често. Но пък можеше да се мери по способности с всеки от хората на Фолко, може би, с изключение на неговия братовчед Алдо.

Той беше преметнал мантия през едната си ръка. Огледа алеята и в двете посоки, после кимна. Тя не чака повече. Нямаше защо да го прави. Прехвърли се през парапета и се възползва от пролуките по дървенията на къщата, за да се спусне. Джан я доближи и протегна ръка, но тя нямаше нужда от помощ. Даде ѝ мантията с качулка и тя се загърна.

— Той казва, че си се справила добре — сподели Джан.

— А ти какво ще кажеш?

— Същото.

От него не можеше да очаква по-многословен отговор.

— Готова ли си? — попита той.

— Нали съм тук.

Получи от него колан с меч, за да се препаше като част от маскировката. Достатъчно висока беше да прилича на мъж, косата ѝ бе прибрана под качулката. Имаше засъхнала кал на бузите и челото си, но качулката скриваше и тях, пък и точно сега хората по улиците на Бишо не бяха особено чисти.

Завариха навалица, когато излязоха от алеята на площада. Носеше се музика. Джан я поведе нататък.

Северната градска порта беше отворена. Излязоха заедно с цяла тълпа. Адрия се преструваше, че говори с Джан, който не беше много словоохотлив в своите преструвки, но нямаше значение. Някой му подаде манерка, той отпи както се очакваше, даде манерката на нея и тя глътна малко лошо вино… което ѝ хареса невероятно в този момент.

На двайсет минути пеша от крепостните стени ги чакаха коне, пазени от друг човек на Фолко. Тя наистина беше преуморена и вече се схващаше, затрудни я дори качването на седлото. Постара се Джан да не забележи това.

А дори той да забеляза, не се издаде.

Потеглиха в слънчевия следобед и срещаха все по-малко пътници. Повечето хора щяха да останат в града до късно. Адрия не обръщаше почти никакво внимание на гледката наоколо. Подминаха една странноприемница, добраха се до втора, влязоха в претъпкания двор и повериха конете на прислужник.

Имаше запазена стая за нея — на името на Джан. Тя попита ханджията може ли да внесат вана в стаята, за да се изкъпе. Мъжът каза, че ваната вече е в стаята, както му било заръчано по-рано, и веднага ще ѝ донесат гореща вода.

Тя се качи на втория етаж. Стъпалата вече се превръщаха в препятствие. Усещаше как мускулите ѝ смъдят. Джан остана в кръчмата долу.

Отключи с дадения ѝ голям ключ и седна на широкото легло. Смъкна мъжката мантия от раменете си. И почти незабавно някой потропа на вратата. Отвори вратата и се върна на леглото да гледа как две момичета сипват вода във ваната насред стаята. Върнаха се още няколко пъти, докато я напълнят.

И огнището в стаята беше разпалено. Двете момичета изобщо не се изненадаха, че завариха жена в стаята. Адрия се досети, че разни хора могат да се виждат тайно тук за какви ли не занимания. Опита се да свали ботушите, но се наложи една от прислужниците да ѝ помогне. Адрия подхвърли шега за случката, момичето обаче не се засмя. То беше съвсем младо.

Щом напълниха ваната, тя се съблече и се потопи. Гореща вода. Чудесно гореща. Накара едното момиче да остане, за да ѝ помогне с измиването на косата и гърба. Търкаше лицето и ръцете си, виждаше как водата потъмнява. Щом се усети чиста, поиска да напълнят отново ваната с гореща вода, смъкна се колкото можеше надолу с присвити колене и затвори очи. Може би дремеше.

Не знаеше колко време е минало, но водата изстиваше, а момичето бе излязло. Чу отново тропане по вратата.

— Какво има? — обади се Адрия.

Не виждаше смисъл да се преструва, че не е тук.

— Аз май чух обещание за целувка на една стълба в Милазия — каза някой.

Тя бе очаквала Джан да е пред вратата. Но не беше той.

През първата част от следобеда, след като се нахранихме в къщата, отделена за Монтикола, участвах с останалите в прибирането на нашите печалби.

Очевидно беше доста по-добре да не се бавим. Разказаха ми, че веднъж събирач на залози избягал от Бишо през нощта преди надбягването и отнесъл цялата сума от залозите. Не бил женен, но убили майка му и баща му, а също и сестра му, зет му и тяхното бебе, двете къщи били конфискувани от комуната и парите от продажбата им компенсирали частично причинените от него загуби.

Издирвали го навсякъде в Батиара. Намерили го в стая над кръчма до пристанището на Сереса, щял да се качи след два дена на кораб за Саурадия. Кастрирали го и хвърлили трупа в залива. И върнали в града колкото пари намерили в стаята.

Както научих, оттогава нямали проблеми с желаещи да офейкат с парите от залозите.

Но дори ако събирачите на залози вече не бяха склонни да изчезнат, нищо не пречеше да привършат наличните им пари, ако сполуката се е обърнала срещу тях… и беше по-благоразумно да си вземем по-скоро полагаемото, особено поради нежеланието на Монтикола да се застоява в града.

В този ден войниците му носеха своите ливреи с вълка на герба. Аз не принадлежах към наемния отряд, навсякъде в Бишо ме съпровождаха четирима въоръжени войници. Получавахме и пренасяхме големи суми по улици, които гъмжаха от пияни хора. За нас беше от полза да виждат кои сме.

Връщахме се редовно в къщата, оставяхме монетите и излизахме отново. Аз също си получих печалбите срещу разписките на местата, където направих личните си залози. За никого от събирачите на залози не можеше да се твърди, че е доволен да ни види. Мислех си, че щяха да бъдат още по-намусени, ако Адрия все пак бе победила в надбягването и Монтикола трябваше да получи смайващи печалби при такъв обрат. Подобно нещо щеше да разори мнозина от тях.

Още бях убеден, че тя изостана нарочно въпреки показните усилия да подкарва коня си с цялата му бързина. Не искаше да победи, искаше да си тръгне, да се върне незабелязано в Акорси, и то колкото може по-скоро…

Осени ме идея.

Дори не мога да твърдя, че виното ме е подтикнало към необмислено решение. Ние обикаляхме припряно и не пихме много. Обещаха ни да се отпуснем на вечерното пиршество. Но и съвсем трезвият човек е способен да действа внезапно и безразсъдно.

Е, поне аз бях способен на млади години. Все я виждах в представите си, докато обикаляхме из града. Образи, мигове: на онзи сив кон днес, влизаща при Уберто, на скритата стълба в двореца, отдалечаваща се под звездите извън крепостните стени на Милазия.

Щом изпълних задачата си за Монтикола, върнах се сам в града. Лесно открих къде са я настанили в квартал Сокола. Немалко мъже и жени пееха пред голяма къща. Казаха ми, че тя е вътре. „Може би“ — отвърнах безмълвно. Предложиха ми вино и отпих голяма глътка, преди да върна шишето.

Заобиколих към задната страна на къщата — отдалечих се по улицата и свърнах към алеята, която очаквах да видя. Застанах да чакам във входа на друга къща. Не беше изключено вече да е тръгнала, но не ми се вярваше да е така. Някой беше подхвърлил, че първо я завели заедно с коня в светилището.

След малко забелязах, че и друг чакаше. Той не ме видя. Мъжът стоеше от същата страна на алеята във вход по-близо до къщата, където беше Адрия. Значи още не беше заминала.

Така я видях да излиза на балкона и да се спуска на земята. Той ѝ даде мантия и колан с меч, за да изглежда като мъж, тръгнаха по алеята и излязоха на претъпкания площад — просто още двама празнуващи. Имах време да се почувствам доволен от себе си, а след това да се чудя с какво, в божието име, съм се захванал.

Вървях след тях и внимавах да не ги изгубя от погледа си. Една жена ме целуна, после един мъж, и то доста напористо. Адрия и придружителят ѝ излязоха през градската порта сред щастливата шумна тълпа, тръгнах подире им по пътя на север заедно с още мнозина.

Когато яхнаха коне, аз продължих пеша, но се досещах какво са намислили, какво Фолко е уредил и след малко повече от час със залязващото слънце вляво от мен стигнах до крайпътна странноприемница. Надникнах в конюшнята и видях конете, които бяха яздили.

Да, оказах се прозорлив, обаче още тогава си знаех, че тези постъпки не са най-благоразумните в живота ми. Ала не беше връх на предпазливостта и да ѝ помагам в бягството от Милазия, напомних си.

Необосновани разсъждения, както би отбелязал моят любим учител: предишно неблагоразумие не е оправдание за следващо.

Отправям поглед в миналото и бих могъл да изтъкна довода, че когато правим избор — безразсъден или не, някои пътища се затварят за нас в същия миг. Други се откриват пред нас като възможности… и някои постъпки дори могат да изглеждат принудителни по една или друга причина.

Но не мога да обсъждам това с Гуарино, няма го отдавна. Живея с някои спомени. Сигурно така е с всички ни.

Кръчмата долу беше препълнена с хора, които преживяваха шумно надбягването отново и отново. Имаше и жени, не само прислужници или блудници. Състезанието в Бишо преобръщаше наопаки правилата за малко.

Някакъв мъж скочи на тезгяха и показа двойния ритник на Адрия на онези, които не бяха присъствали, или просто му се искаше да го направи. Видях онзи, с когото тя бе дошла тук. Седеше сам с лице към вратата. Изражението му не насърчаваше никого да се настани на неговата маса. „Трябва да внимавам“ — казах си. И добавих, че ако поначало бях настроен така, изобщо не биваше да съм тук.

Почаках група да мине към тезгяха между мен и бдящия човек на Фолко, тогава изкачих припряно стъпалата. И там беше пълно, проститутка ми се усмихна подканящо и изви вежда в ням въпрос.

Не можех да отгатна в коя стая е Адрия, но съдбата може да завърти колелото си и за глупавите, не само за достойните или смелите. Видях прислужница да излиза от стая, да слага две кофи на пода и да затваря вратата. Вдигна кофите зачервена от усилието.

Рискувах.

— Тя изкъпа ли се вече? — Момичето като че се стресна и аз добавих: — Заповядано ми е да не я безпокоя, докато не приключи с къпането.

— Тогава почакай още — отвърна тя и продължи по коридора към стълбата.

Можеше да спомене на някого долу за този разговор, но не очаквах да го направи.

Чаках. Крачех напред-назад по коридора, още нямаше запалени свещи или лампи в края на деня. Осветлението е скъпо. Отидох в края и отворих капаците на прозореца, все едно съм се зазяпал навън. Чувах хора да щъкат зад мен, врата се отвори и затвори, щракна резе. Никой не дойде да ме попита какво правя там. Оживен, пълен с вълнения ден дори в отдалечена от градските стени странноприемница. Някои от дошлите в Бишо за надбягването сигурно са отседнали тук, ако не са успели да си намерят стаи в града или наемът е бил прекалено голям. Едва ли и тук е било евтино през последната седмица.

Прозорецът беше обърнат на запад. Гледах залеза. Имаше тълпа и в двора под мен. Гледах и тях в мъждивата светлина. Някой палеше факли. След малко осъзнах, че протакам, защото се страхувам. Това ме подтикна към действие. Често се е случвало, случва се и досега. Не ми харесва страхът да определя моите постъпки… макар че понякога е водач, на който можеш да разчиташ.

Обърнах се. Изчаках двама мъже да излязат от стая и да тръгнат със смях към стълбата. Отидох пред вратата, откъдето излезе момичето с кофите. Потропах.

— Какво има? — чух гласа ѝ.

Поех си дъх.

— Аз май чух обещание за целувка на една стълба в Милазия.

Дори не знаех предварително, че ще кажа тези думи.

Дълго мълчание. След това я чух да се движи из стаята. Не ми отговаряше. Времето минаваше.

Вратата се отвори.

Косата ѝ беше мокра, туниката — влажна. Виждах ваната в средата на стаята зад нея.

Тя не се усмихна, а каза:

— Не помня да е било обещание.

Отдръпна се обаче, за да вляза. Нямаше други в стаята. Тя затвори вратата, до която останах прав.

— Как ме намери? — попита Адрия.

Прокашлях се.

— Отидох в квартал Сокола, имаше тълпа пред една къща. Някои пееха.

— Чух ги.

— Пееха доста фалшиво.

— Така е.

— Но бяха щастливи.

— Да. Значи намери къщата и?…

— Отидох на алеята отзад и чаках.

— Знаел си, че ще си тръгна?

— Да, помислих си го. Ако вече не си бяхте тръгнали. Подхожда на това… което знам за вас.

— Каквото знаеш за мен… — повтори тя. — И Джан изобщо не те е видял.

— Аз го забелязах пръв.

Наистина беше много висока, дори боса както в момента. Мокри следи от ходила по дървения под. Мократа туника очертаваше тялото ѝ прекалено добре, за да запазя спокойствие.

— Е, Джуданио Чера, трябва да призная, че това е неочаквано.

И изявлението ѝ беше неочаквано.

— Аз… знаете името ми, почитаема госпожо?

Тя се изчерви. Усещах, че кръвта е нахлула и в моето лице.

— Попитах след Милазия — поясни Адрия.

— Вие… как?

— Изпратих писмо в Авена през зимата. В школата. Където си ме видял, както сам каза.

— Попитахте Гуарино кой съм аз ли? И той ви отговори?

Усмивката ѝ беше леко крива.

— Той не би отказал отговор на жена от семейство Риполи.

Вярно си беше. Това ми върна самообладанието — напомнянето коя беше тя.

— Споделихте ли с него, че сме се срещнали в Милазия? А казаното от мен за школата? Не ви ли попита защо сте били там, или защо искате да знаете кой съм?

— Той не би си позволил да ме разпитва.

Кимнах. И добавих тихо:

— Почитаема госпожо, мога да препоръчам своя баща в Сереса за всякакви одежди, които желаете да бъдат ушити майсторски.

Не отговори. От една страна, не ми беше ясно защо и аз казах това, но от друга, знаех, разбира се. Очите ѝ бяха сиви или зелени, не личеше добре в оскъдната светлина. Имаше две запалени лампи — до стената и близо до леглото. Тя бе отворила капаците на прозореца. Чувахме звуци отдолу. Идването ми тук, самото ѝ проследяване изглеждаха нелепи.

Тя каза:

— Попитах го кой си, защото ми се струваше редно да знам кой ме спаси с риск за своя живот.

— Разбира се — отговорих. — Както виждате, оцелях въпреки риска и се стигна до този момент.

— Да. И аз съм доволна, разбира се.

— Освен това съм по-богат от когато и да било благодарение на вас, така че… вече не ми дължите нищо, дори ако сте си го мислили.

Долових как умува и се досеща. И си казах, че има изключително будно лице. За пръв път я виждах толкова отчетливо, отблизо, поне малко осветена.

— Заложил си на мен?

— Заложих. На триана.

— А не на победа? Не вярваше в мен ли, синьор Чера?

— Напротив. Вярвах, че не искате да победите.

— О… Разбирам.

„Това, което знам за вас“ — бях казал преди малко.

Стоеше само на две-три крачки от мен. Денят бе притъмнял още в кратките минути, откакто стоях пред онзи прозорец в коридора. Здрачаваше се.

— Правих залози и от името на Теобалдо Монтикола — добавих.

Струваше ми се, че е необходимо. Този факт беше оплетен с всичко останало.

— За него ли работиш?

— Срещнах го на пътя. И победих в свое надбягване с един от неговите капитани. Спечелих коня му, а Монтикола го откупи, затова разполагах с пари. Той ме покани да ги придружа до Бишо, за да гледаме състезанието заедно.

Тя вече беше още по-нащрек.

— Правилно ли съм отгатнала, че е научил от тебе коя съм аз?

— Видях ви в светилището, когато благославяха коня. Казах му, че ако участвате в надбягването, значи го правите за Фолко, но премълчах коя сте.

— Само че той е знаел.

Не прозвуча като въпрос.

— Да. Не знам как е научил.

— Да, разбира се, че не знаеш — рече тя рязко.

Не обясни тона си. Защо да го прави? Настроението ѝ се промени. Очаквах това, след като намеся и Монтикола в случката. Тя беше племенница на Фолко, вършеше разни неща за него. А аз бях помогнал наскоро на мъжа, когото той мразеше най-силно в целия свят и за когото също беше най-мразеният човек.

— Той също залагаше на триана, но правеше залози и за вашата победа.

Усмивка огря бавно лицето ѝ.

— Знам. Така е щял да постигне победа над Фолко. И после щеше да му каже, то се знае. Ти не сподели ли с него какво ти се върти из главата? За моето нежелание да победя?

— Не. Аз… още не му служа.

— Още ли?

— Той ми предложи пост… като наставник в Ремиджо.

— Синът на Монтикола е по-възрастен от нас.

— И е заминал за Сарантиум. Не, иска да обучавам по-младите му синове от Джиневра дела Вале.

— Аха, научавам нещо ново от тебе — подхвърли Адрия. — Е, ще заминеш ли за Ремиджо?

— Не съм решил. Той ми даде време да обмисля предложението. По-точно до тази вечер.

— Какво има да умуваш? Това е голяма чест за толкова млад човек. С какво… с какво друго би искал да се занимаваш?

Тонът ѝ пак се промени.

— Не знам. — Усетих как и моят глас се промени. — Мислех си дали да не се върна в Сереса. Моят братовчед… е отворил книжарски дюкян. А аз вече имам пари. Благодарение на вас. Мога да си купя дял, а не само да работя за него.

— Книжарски дюкян… — проточи тя, но без дори следа от пренебрежение.

— Не съм войник.

— Ти обаче яздиш толкова добре, че си победил в надпревара един капитан на наемници?

Това ѝ бе направило впечатление. И пак се усмихваше малко накриво.

— Имам опит с коне.

— От школата ли?

— Да. — Поколебах се. — Не съм подходящ за придворен. Нямам никакво положение в обществото… почитаема госпожо.

Тя леко завъртя глава. И каза:

— Донесоха ми вино. Ще изпиеш ли чаша с мен?

И аз отговорих (без да знам откъде ме споходиха тези думи):

— Почитаема госпожо, бездруго съм замаян от вашето присъствие.

Тя отвори уста, после пак стисна устни.

— Какво изтънчено ласкателство…

— От сина на шивач, това ли намеквате? — изтърсих прибързано.

Вторачи се в мен задълго, преди да отговори:

— Ние сме каквито сме и светът е какъвто е.

— Съжалявам. Знам, че е така.

И тя каза — ще помня думите ѝ до последния си ден:

— Наистина ли ти обещах? В Милазия?

Прокашлях се. Аз си бях замаян, и още как.

— Честно ли? Не. Вие…

— Изразих съжаление, че по неволя ще отложим целувката. Спомням си.

— Да. Заради отровата.

Мимолетна пауза като в музика.

— Донякъде и заради това, да.

„Донякъде.“ Сърцето ми се забърза неимоверно. Светлината в стаята трепкаше. Не можех да различа добре дали още е изчервена, но така изглеждаше.

— Ти наистина ме спаси.

— Благодарност ли чувствате?

— Така си мисля. — Тя вдиша дълбоко и добави: — Джуданио Чера, трябва да ти кажа нещо и да ти задам въпрос.

— Да, почитаема госпожо.

— Не бива да ме наричаш така. Не точно сега.

Кимнах. И тя продължи:

— Нямам отрова на устните, но си оставам опасна по друг начин… сигурно се досещаш… защото съм каквато съм. Семейството ми.

Кимнах отново. Бях загубил дар слово.

— Освен това… — Струваше ми се, че е притеснена. И тя се прокашля. Запъваше се: — Трябва да ти кажа, че… никога не съм… и не можем да…

— Не можем да се любим — продължих вместо нея, — защото никога не ти се е случвало и не бива да зачеваш дете.

— Да — отрони тя едва чуто. — Това е. Да. Благодаря ти.

— А въпросът? — подканих я.

Наведе глава и пак ме погледна.

— Все пак има… тоест има… — Изпсува внезапно като войник и попита: — Знаеш ли как да задоволиш жена?

Сега се връщам в спомените си и ми се привижда, че стаята изведнъж се озари сияйно. Взрях се в нея. И подбрах думите си внимателно:

— Имам някаква представа. И съм готов да се уча.

Почти смущаващо е колко я възбуждат неговите думи. Сега не усеща никаква умора.

И казва спокойно, въпреки че трябва да положи усилие за това:

— Щом е така, според мен трябва да ме целунеш.

Тя като че трепери. Да, трепери. Той прави крачка към нея и спира. Не го разбира. Не ѝ се иска да е спрял. Но сега ѝ се усмихва — хубава усмивка. Малко по-висок е от нея. Двамата са насаме в стая с легло в деня, когато тя препускаше към славата в Бишо. Той ѝ спаси живота преди половин година.

Сега казва:

— И аз имам въпрос, ако позволиш? — Бави се за миг. — Знаеш ли как да задоволиш мъж?

Това е танцът. Познат от нейния дом, от света на дворците. Тя се бе опълчила на този живот, замина за Акорси, за да съществува по различен начин, но го познава добре и този път решава, че невинаги е неприятен.

Изрича сериозно:

— Имам някаква представа. И съм готова да се уча.

Тя прави крачката към него, обвива с ръце шията му и устните ѝ докосват неговите — сдържано, а после невъздържано.

Философи са писали за времето, че не е задължително да си го представяме като равномерен поток, а можем да говорим за ускоряването или забавянето му, дори за спирането му в някакъв момент. И аз бях напълно убеден, сплетен в прегръдка с Адрия Риполи на легло в странноприемница близо до Бишо, че всички тези идеи са премъдри, заслужават да бъдат обмисляни и усърдно сравнявани.

Но нямаше да се случи точно в онези мигове.

Съзнавах, че светът съществува извън стаята и ще бъда принуден да се върна в него, ще бъда запратен отново в него, ще продължа живота си, ще ми се налага да вземам решения в пълния с насилие свят. И че в такъв живот, в моя живот, не може да има място за тази жена и чувствата ми към нея, обзели ме — колкото и да беше невероятно — преди половин година в Милазия.

— Сигурно си бил много добър ученик в Авена.

От известно време в стаята се бе чувало само дишането ни. Едната ѝ длан се опираше в бедрото ми.

— И казваш това, защото?…

— Защото се учиш бързо, синьор Чера.

— Важи и за двама ни, ако ми позволиш да отбележа.

Тя се засмя.

— Позволявам.

— Лесно ми е да си представя, че някой може да бъде убит само защото те е докоснал.

— Значи би трябвало да има много силно желание, за да рискува.

— Да.

Смехът ѝ пак разпали желанието ми. Не че имаше особена нужда да бъде разпалвано. Придърпах ръката ѝ към устата си, целувах дланта, пръстите. Смъкнах се по леглото, което беше възшироко, можеше да побере и четирима спящи, както вероятно се случваше през много нощи в тази странноприемница извън града.

Целунах я по гърдите и продължих по корема, докоснах с устни белега на бедрото ѝ. Пръстите ми се плъзнаха между краката ѝ и кръжаха там, както тя ме научи преди малко. От нея се изтръгна чудесен звук — и въздишка, и молба. Преместих се и устата ми се озова между краката ѝ.

— Данио, можеш и да не го правиш отново — прошепна тя.

Вдигнах глава. Тя ме гледаше покрай тялото си. Зърната на гърдите ѝ бяха щръкнали както преди.

— Не искаш ли? — попитах.

— Не искаш ли? — пита той, тя долавя закачката в гласа му и това е… това е…

— Не го казах — чува своя шепот. — Мили Джад, не го казах.

Смехът му е тих и топъл, после вече прави други неща и тя слуша своето дишане, след малко и гласа си, изричащ забързано слова, които не се разбират лесно.

Когато успява да овладее дишането и тялото си, той пак е легнал до нея, тя го докосва сякаш небрежно и открива колко приятно възбуден е отново. Плъзга само един пръст нагоре-надолу, и пак надолу съвсем бавно.

Той казва малко по-задъхано:

— Можеш и да не…

Тя дори не удостоява с отговор такава преструвка.

Сега е неин ред да се смъкне надолу по тялото му.

— Ще ме съсипеш — чува го да мълви и в този миг за радостта ѝ от света няма думи, макар да не забравя онова, което витае както винаги над тях като някаква форма, като сянка, недостижима за светлината.

„Ние сме каквито сме и светът е какъвто е“ — каза му, когато още бяха прави един срещу друг, а не на това легло.

Иска ѝ се той да проникне в нея. И знае, че не може да си го позволи. Това ще има край, както ще има край и времето при Фолко в Акорси. След като той свършва разтърсващо, тя му казва:

— Никога не забравяй. И аз ти обещавам никога да не забравя.

Вижда го да тръска глава, той като че се опомня, за да може да говори.

И накрая казва:

— Не мога да забравя. Аз съм… дамгосан от тебе, Адрия.

За пръв път изрича нейното име. Какви думи. Прекрасни, тъжни думи. Защо винаги има печал, пита се тя, преплетена с веселието? Защо животът трябва да бъде такъв?

Придърпва се нагоре и го целува отново. И след време, но не веднага, двамата стават, Джуданио се облича (а тя — не), тръгва към вратата, тя върви с него във високата си, задоволена и чудесна голота, пак се целуват там, дълго и сладко, накрая той се връща в свят, който не е тази стая, и винаги си остава какъвто е.

И сякаш в доказателство за тази истина, почти като подигравка тя чува гръмък разговор в коридора, тропане по вратата и глас, който не познава. А след малко и познат глас.

* * *

Съдържателят на странноприемница „Оръдейната камбана“ (историята на това име е дълга, но до голяма степен забравена) беше мършав човек с дълго лице, нямаше никаква прилика с вкоренения образ на закръглен и жизнерадостен провинциален ханджия. Свикна да чува подхвърляния, че трябва да гледа по-ведро. Не виждаше кой знае какви причини да се вслуша в съвета.

Не съответстваше на очакванията и със своята честност, поднасяше доста добро, неразредено пиво и местни вина, чието качество надхвърляше типичното за такива места. И ако клиентите му даваха бакшиш, за да си мълчи, той наистина си затваряше устата.

Разчиташе да намери своя бог в светлината след смъртта си. Открай време живееше с тази надежда и носеше на шията си протъркал се с времето слънчев кръг дори нощем. Жена му казваше, че го опипвал в леглото по-често, отколкото опипва нея, но това си беше тяхна работа.

От друга страна, решимостта му да не подвежда онези, които го подкупваха, досега не беше подлагана на изпитание от толкова голяма сума, предложена от добре облечения и настойчив мъж пред него.

Човек с толкова внушително богатство, че броенето на парите ставаше нелепо, искаше да научи кой е дошъл в странноприемницата и е заел стая на горния етаж към средата на следобеда или по-късно. И подсказа, че гостът може би е поискал да се изкъпе.

Имаха само един такъв клиент. Мъжът не свали качулката си, когато влезе, а направо се качи по стълбата. Хората си имат най-различни причини да пазят в тайна кои са, нямаше нищо необичайно в случката. А спътникът на въпросния клиент още беше в кръчмата вляво от съдържателя. Затова помоли събеседника си да говори по-тихо.

И прие предложените му пари.

Само някой подлуден от пълната синя луна би отказал такава сума, а и този пред него нямаше вид на опасен човек. Малко беше пийнал, заваляше думите, но такива бяха повечето мъже наоколо в този ден, а и все повтаряше: „Нищо лошо не съм намислил. Никому не мисля злото, Джад вижда в душата ми“.

Прозвуча достатъчно набожно. Съдържателят му каза коя е стаята и помоли да се позабави, да си вземе питие, за да не е прекалено очевидно какво прави. И добави, че човек при отсрещната стена наблюдава стълбата.

— Аха! — Добре облеченият мъж пак повиши глас излишно. — Охрана! Значи я намерих!

„За жена ли говори?“ — мярна се в ума на съдържателя.

Пусна тежката кесия в джоб на туниката си и предпочете да отиде в своите стаи, където имаше слънчев кръг на стената, за да се моли за прошка. Разбира се, също и за безопасното пътешествие на бога под света, където всяка нощ бранеше човешкия род от демони.

Само че тази вечер попречиха на молитвите му.

Други мъже нахълтаха с тропот в странноприемницата малко след като първият се качи по стъпалата. Половин дузина, петима от тях с мечове и кавалерийски лъкове. Предвождаше ги строен, властен, вече застаряващ и оплешивяващ човек с късо подкастрена сива брада, чийто също хубави дрехи бяха запрашени от пътуването. Неговото искане към съдържателя беше същото… но не предложи пари.

Само изрече неприветливо:

— Търся някого. Ще бъдеш обесен на дърво в двора, а странноприемницата — изгорена до основи, ако не ми кажеш кой е дошъл следобед и се е настанил в предварително запазена стая. Ако няма такъв, ще си тръгнем, но аз те съветвам да не изпитваш търпението ми.

Съдържателят стрелна с поглед пазача, седнал до източната стена. И го видя как изопна гръб. Направо се скова, все едно потискаше внезапна болка. И съдържателят се чувстваше така.

Нямаше желание да изпитва търпението на този висок неприветлив мъж, който явно бе свикнал с подчинението на околните. Хората му, за разлика от първия събеседник изглеждаха опасни. Всички се качиха незабавно по стълбата — първо трима войници, после мъжът с посивялата брада, накрая двама войници.

Чак когато се скриха от погледа му и горе се разнесоха сърдити гласове, съдържателят си спомни чия ливрея носеха войниците.

Изпсува. Случваше се изключително рядко. Но онзи мъж можеше да подпали странноприемницата, ако му скимнеше, и то без никакви последствия за себе си.

— Коя е онази в стаята, да ѝ го начукам? — промърмори под носа си.

Чу го само съпругата му, която се бе върнала на мястото си зад тезгяха. И се засмя.

— Ти изобщо знаеш ли какво означава тази дума?

Искаше му се да си мисли, че никой друг не чу и нейните думи.

Антенами беше много доволен от себе си, обзет от надеждата да задоволи две желания, след като я намери.

Не проявяваше почти никакъв интерес към семейните дела. Неговият брат се опитваше да го учи на счетоводство, но това беше отчайващо досадно. Всъщност разбираше правилата, но му беше все едно.

Същевременно харчеше с голямо удоволствие парите, които тяхната банкерска империя трупаше. Говореше се, че вече започвали да съперничат на Сереса, а това можеше да се окаже опасно, но нека е грижа на баща му и брат му. Антенами предпочиташе да не се разстройва, ако го държат настрана от такива решения, стига винаги да разполага с пари. По-големият му брат твърдеше, че е негоден за нищо. Не беше против да е така.

Този следобед похарчи пари на семейството си в квартал Сокола. Плати на трима мъже. Третият сподели, че е видял ездачката на квартала да се спуска от заден балкон на къщата, пред която пееха серенада в нейна чест.

Не, нямал представа накъде е потеглила, но тръгнала загърната в мантия с някакъв мъж… а трети човек ги проследил. Каза, че отишли на север. Лесно било да се досетиш, че ще прекара нощта извън градските стени. Може би си е уговорила среща? Мъжът се ухили порочно. Не споменал нито дума досега пред никого, защото го забавлявали всички глупаци от Сокола, които неспирно се трупали пред къщата с надеждата тя да излезе. Той бил от съседния квартал Гъската. Нека тези от Сокола да си пеят на празната къща.

Антенами се надяваше тя да не си е уговорила среща, а и не му се вярваше. Поне нямаше да е романтична. Разчиташе на усета си за жените и конете. Е, с конете познаваше по-често.

Тръгна с двама придружители по главния път на север. Нищо интересно в първата странноприемница. Във втората я намери.

Да, би трябвало да си тръгна, но се върнах при прозореца в края на коридора. Никой не бе затворил капаците, които аз отворих. Вече имаше запалени лампи в коридора. Пламъчето на най-близката до прозореца трепкаше от течението, но не угасваше. Наведох се навън да усетя вятъра. Още факли в двора и много повече хора.

Не разбирах защо се бавя тук. Може би желание, някаква надежда, че тя ще отвори вратата, ще надникне да ме потърси. И ще ме повика, за да каже…

Какво да каже? Това си беше опасна щуротия — и за нея почти колкото за мен. Не исках нищо да я сполети. Но още не бях готов пак да се потопя в света, да сляза по стъпалата в кръчмата и да слушам как онези долу обсъждат разпалено превъзходната езда на жената от квартал Сокола по-рано през деня. И с какво удоволствие биха яздили нея, ако имат и най-мъничкия шанс!

Докато се обличах, тя ми каза от широкото легло:

— Ще отидеш ли при Монтикола?

— Не съм решил. А вече трябва да дам отговор.

— По-добре го направи. Така ще имаш достоен пост в дворец. И ще ти се открият какви ли не възможности.

— И в Милазия служих в дворец.

— Не е същото. Знаеш го. Фолко мрази Монтикола, имат си стара вражда, но той не е като Уберто.

— Знам. А ти… знаеш ли защо те?…

— Искат да се убият един друг ли? Не знам всичко. Имало е сблъсък на бойно поле преди години, но и двамата са водили много битки. Разказват се и други истории.

— Окото му?

— Не го е направил Монтикола.

— Значи не знаеш…

— Те са наемници, съперници, така са натрупали богатствата си и още се занимават със същото. Може да е свързано със сестрата на Фолко. Никога не ми е казвал. И моята леля мълчи за това.

„Моята леля.“ Напомняне каква беше Адрия.

Вече се бях облякъл и казах:

— Трябва да си вървя. Ще бъде зле за тебе, ако…

— Ако заварят мъж тук ли? Може би. Само ако са научили коя съм.

Гледах я. Опитвах се да я запечатам в паметта си. Защото нямаше да я видя повече.

Тя сякаш отгатна мислите ми и рече:

— Данио, бих искала да знам къде си. Ще се опиташ ли да ми пратиш вест?

Мили думи. Любезни. Не исках да се поддавам на тъгата. Кимнах.

Тя добави:

— Ще ти кажа нещо за този ден. Фолко знаеше, че Монтикола залага за моя победа. Изпрати ми бележка какъв ще бъде сигналът за пускането на въжето.

Нагласих колана си с ножницата на кинжала. Взирах се в нея. Как копнеех да остана с тази жена до края на нощта. И не само тази нощ.

— Затова ли не желаеше да победиш? — попитах я.

— Не. Ти си познал каква е подбудата ми. За нищо на света не бих могла да се измъкна, ако бях победила в надбягването. И хората щяха да упорстват в стремежа си да научат коя съм. Но…

— Но беше още едно удоволствие да знаеш, че Монтикола ще загуби парите за онези залози?

— Фолко би се зарадвал на това.

— А за тебе е приятно да го зарадваш ли?

Тя не се усмихна.

— Длъжница съм му за този живот и за шанса, който ми даваше.

Тя каза „даваше“. До отворения прозорец във ветровития коридор умувах за тази дума. Не каза „дава“.

Не би могло да е случайно. Надбягване, постигната цел, както тя е искала да се случи. Това ли беше отговорът? Денят бележеше края на тази част от живота ѝ. И още: „Бих искала да знам къде си“.

Казах си, че хората изричат такива слова, за да смекчат раздялата.

Предстоеше ми избор. Къде да отида? Това също можеше да стане край на нещо и начало на друго в моя живот.

Обърнах гръб на прозореца, за да сляза по стълбата. Време беше. Още умувах над всичко това, разсейваха ме спомените за нея — външността, вкуса, уханието и допирът — когато зърнах Антенами Сарди да изкачва стъпалата и да отива пред нейната врата.

Имаше лампа наблизо. Познах го след онази среща на кръстопътя. Фолко го придружаваше към Бишо.

Той си пое дъх, опря длан в стената, за да се крепи на краката си. Не беше трезвен. Не знаех как я е открил, но…

— Отвори на най-големия си почитател! — внезапно закънтя гласът му. — Аз съм Антенами Сарди и имам предложение за тебе! Две предложения! Първото е… първото е за един кон…

Лесно се досетих какво е второто. Но може би говореше сериозно и за коня. Толкова се гордееше със своя жребец, от невежество го бе довел толкова далеч, за да участва в надбягването на Бишо. Може би искаше да я наеме като състезателка…

Останах където бях. Хрумна ми да се спусна от прозореца. Но не бях проверил има ли къде да опирам краката си при слизането по стените, а при скок можех като нищо да си счупя крак.

Рекох си, че мога и да се промъкна покрай него. Ще вървя бързо, все едно съм излязъл от някоя стая и…

Не помръднах. Не изглеждаше опасен и не се съмнявах, че Адрия би се справила с него, но преди малко се бях надигнал от нейното легло и… останах до прозореца.

Действието или бездействието в някой момент означават разклонения по житейския път.

Нямаше отговор от стаята или поне не се чу на мястото, където стоях. Сарди потропа на вратата пет пъти, после още пет.

— Аз само искам да изразя почитта си! Да покажа възхищението си. Да те възнаградя!

Пари, казах си. Този мъж разполагаше с пари и разчиташе те да убеждават вместо него. В повечето случаи сигурно успяваше. А той, също като всички в Бишо, си представяше, че жената, състезавала се за квартал Сокола, е останалата без баща дъщеря на наемник в Милазия.

Тя бе заявила, че ще се оттегли в обител. Но мъже като този тук можеха да предложат и други възможности. Ако се съдеше по настроението му, засега не бе дочакал отговор от стаята.

Той се изпъчи и настоя:

— Трябва да ме пуснеш вътре. За толкова много неща можем да поговорим! — Поколеба се. — Знам, че ти не се постара да догониш другия кон. Знам всичко за конете!

А ето това, помислих си, вече е опасно. Припрян глупак с богатство и чувство за неуязвимост, който можеше да навреди просто защото нехаеше.

Само че не беше неуязвим въпреки защитата на парите и властта. Не и срещу всеки друг. Не и срещу злощастните случайности.

Тропот по стълбата. Мъже нахлуваха в далечния край на коридора. Трима, после още един, беше висок. И нови двама. Въоръжени. Стоях си до прозореца. Твърде късно беше за измъкване. Оставаше ми само надеждата, че няма да погледнат към мен.

— Отстъпи от вратата! — властно заповяда високият мъж.

Не знаех кой е, затова пък този тон ми беше познат.

Антенами Сарди се обърна към него. Досещах се, че не е свикнал да чува заповеди.

— Гледай си твоята работа — сопна се той. — Имаш ли представа кой съм аз? Върви се изпикай зад някой къща и ме остави на мира!

— Застреляйте го — изръмжа високият.

Това стигаше. Две думи. Две стрели.

Сарди се свлече с глухо тупване на пода в коридора. Забелязах, че главата му се удари силно в дъските. Друг звук не се чу от него. Долната ми челюст бе увиснала. Затворих си устата. Ясно ми беше колко застрашен е и моят живот в този момент. Кой би се подвоумил да убие очевидец?

Почти сигурно беше, че не подозират самоличността му, но много видна особа току-що бе набучена с две стрели и може би умря. А последствията от това щяха да се усетят навсякъде в Батиара.

Високият мъж пристъпи напред, прекрачи гнусливо тялото на пода и потропа на същата врата, зад която беше Адрия.

Думите му проясниха много неща:

— Дъще, отвори веднага. Връщаш се у дома с мен.

„Свети Джад — мярна се в главата ми. — Стана немислимо зле.“

Дукът на Мачера заповяда преди няколко мига да бъде прострелян, може би убит човек от семейство Сарди. Мислех и за Адрия, както и за края на онзи живот, който си бе избрала сама.

Хрумна ми, че тя се е досещала. И може такъв да е бил собственият ѝ замисъл. Не ми се вярваше, че е очаквала да се случи точно така… и не по нейна воля.

Вратата се отвори. Тя излезе от стаята. Погледна надолу към Сарди, чак след това мъжа пред себе си.

— Това е неочаквано. Колко приятно ми е да те видя, татко — каза тя с изненадващо самообладание. — Съжалявам обаче, че си решил да издадеш коя съм и да накараш хората си — както виждам носят твои ливреи и лесно се разпознават — да застрелят човек, на когото наистина не биваше да посягаш.

Той като че се стъписа.

— Пияница, който напираше да се вмъкне в леглото ти? Разбира се, че ще го…

— Скъпи татко, ти току-що уби Антенами Сарди. По-младия син на Пиеро. Ще споделиш ли с мен колко пари дължиш на банката Сарди?

Не смеех да дишам.

— О, Джад — ахна дук Аримано от Мачера. — О, свети Джад! Как бих могъл… А ти защо не…

— Какво не съм направила? Не съм ти казала ли? Татко, ти какво правиш тук? Какво те е подтикнало да тръгнеш насам? Защо си тук?!

Дукът пак се загледа в падналия мъж. Отдръпна се малко по-назад. Жестът му изразяваше едва ли не безпомощност.

— Твоята… твоята майка…

— Аа! Майка ми е настояла да дойдеш, за да ме прибереш вкъщи? — засмя се Адрия. Чувах съвсем друг смях от устата ѝ, когато двамата бяхме в стаята. Тя посочи мъжа на пода. — Това е бедствие. За всеки!

— Може би е — обади се друг глас зад телохранителите на Риполи. — И вероятно е точно така.

Войниците се обърнаха пъргаво, един извади меч.

Видях Фолко д’Акорси на горното стъпало, а зад него — мъжа, който придружи Адрия дотук. Фолко попита сдържано:

— Някой направи ли си труда да провери дали е мъртъв?

— Прелестно! — възкликна Адрия. — Нека всички се струпат в странноприемницата, където трябваше да прекарам нощта анонимно!

— Фолко! — зарадва се дукът. — Ти си тук! Слава на Джад!

— Аримано — кимна му почтително Фолко, — много си се отдалечил от дома си. И ме постави в трудно положение.

— Аз съм поставил тебе в трудно положение? — Изражението на дука се промени, гласът му зазвуча още по-високо. — Като знам какво си я карал да върши тук? Фолко, ще бъдеш в още по-лошо положение, когато аз…

— Аримано, престани. Изслушай ме. Сарди ме наеха тази година. Аз се грижех за безопасността на този човек. А ти се погрижи да бъде надупчен със стрели.

— Тъй ли… — промълви дукът на Мачера.

„Тъй ли“ — изрекох и аз наум.

Всъщност бях забравил, че Фолко хем е зет на Риполи, хем е наетият от Сарди предводител на наемници, изпратен от тях да не допусне дори и най-лекото подобие на такава беда.

— Кой — сопна се Фолко д’Акорси — стои до прозореца? Покажи се или ще те убием.

Дори с едно око не пропускаше почти нищо. Ако той не ме убиеше, щеше да го направи дукът на Мачера. Аз бях очевидец.

Тръгнах към всички тях. Мислех по-трескаво от когато и да било в живота си.

Тя мисли по-трескаво от когато и да било в живота си.

Уверена е, че Джуданио ще умре тук. Хората на нейния баща са наежени и неуверени също като него, а това може да предизвика насилие. Фолко наглед запазва самообладание, но той винаги се държи така, а тя знае колко е загазил в момента.

Още не може да повярва, че баща ѝ е тук. Фолко я бе уверил, че никой от нейното семейство няма да дойде в Бишо. Не е присъщо за семейство Риполи, особено за нейния баща, който никога не напуска охотно Мачера, дори своя дворец, освен за лов. Този човек иска храната му да бъде опитвана от други преди него, а спалнята му — претърсвана от телохранители, преди да се настани в леглото за сън.

Нейната майка не е като него. Вдъхва му ужас (но не на Адрия, и то отдавна). Само че… как е научила, че дъщеря ѝ е тук? Кой би могъл да ѝ каже?…

И се пита дали шпионите в двореца на Фолко в Акорси не са били повече.

Струва ѝ се правдоподобно нейните родители да са поверили някому задачата да бди отстрани над дъщеря им. И си казва, че Фолко също трябва вече да се е досетил за това.

Но преди не подозираше или е знаел, обаче е сбъркал в предположенията си какво би направило нейното семейство. Грешка. „Аз също правя грешки — признаваше неведнъж пред нея. — Никога не ми приписвай непогрешимост.“

— Никой няма да стори зло на този човек — натъртва тя.

— Защо? — пита баща ѝ.

— Защо? — пита и Фолко.

Тя има отговор, но би го изрекла с нежелание — той я спаси в Милазия. Така ще си навлече още много проблеми. Джуданио обаче я изпреварва.

— Защото аз съм наставникът на по-младите синове на Теобалдо Монтикола, дошъл тук с най-невинни намерения, и не очаквам някой от вас да желае война с него, особено ако правото бъде на негова страна. Господарю Фолко, едва ли сте ме запомнили, но се срещнахме на кръстопътя, когато идвахме към Бишо. Синьор Сарди изрази желанието си да включи своя кон в надбягването, нали?

— Това помня, но не и тебе — признава Фолко. — И защо си дошъл тук толкова невинно?

Данио вече е осветен от лампите.

— За да изразя благодарността на владетеля на Ремиджо към младата жена, която яздеше коня на квартал Сокола. Той спечели значителна сума, като заложи на нея. Изпрати ме тук да донеса кесия. Въпреки че тя е изразила намерение да намери място при Дъщерите на Джад, парите могат да бъдат от полза и в някоя обител. Това трябваше да ѝ предам от негово име.

— Щом е така, защото се спотайваше в края на коридора? — пита Фолко неприветливо.

Тя долавя съмненията му, макар той да знае за залозите.

— Господарю, чух как някой се качва по стълбата и се отдалечих, за да не се набивам на очи, докато той се махне.

— Как я намери?

Фолко е скръстил ръце на гърдите си.

— Не беше трудно, господарю — отговаря Данио и тя си казва, че рискува, защото и Джан е тук. — Ние я потърсихме в квартал Сокола и я видяхме да тръгва с вашия служител.

„Ние“ е хитро измислено. Подсказва, че с него са били и други хора на Монтикола, затова са можели да наблюдават цялата околност на къщата, където беше настанена тя.

— А ти, най-скъпи ми татко? Ти как ме намери?

Трябва поне малко да отвлече вниманието от Данио.

— С пари — отсича той. — Ако този наистина е Сарди, направил е същото.

— Той наистина е Сарди — уверява го Фолко.

— Това, което всички вие сте сторили — сопва се искрено ядосаната Адрия, — е отчайващо глупаво. Наистина ли искате да ме принудите да отида в обител?

— Според мен из цялата земя на Джад няма по-добро място за тебе — мрачно отвръща баща ѝ. — Можем да те оставим в някоя от тях по пътя към дома.

— Както желаеш. И оттам мога да разкажа на света как яздих в надбягването на Бишо и какво друго съм правила. Мисли по-внимателно, татко. Разбира се, имаш и избора да ме убиеш.

— В името на кръвта на Джад и колелата на колесницата му! — избухва той.

Тя предполага, че ще каже тези думи. Познава го много добре. И си го обича. Знае, че и той я обича. И е много нещастен в момента.

Вижда как Данио кляка до падналия мъж. Първият, който стори това, макар че Фолко зададе въпроса. Опира пръсти в гърлото на Сарди.

— Не е мъртъв.

Фолко кима.

— Добре. Имаме шанс.

— Толкова ли си убеден — тихо се обажда баща ѝ, — че е добре? Може би ако той умре… няма да знаят кой… може да е бил този наставник!

Дукът на Мачера и неин баща е лукав, хитроумен, студенокръвен и склонен към грешки, когато е разстроен. С всеки е така, мисли си тя.

— Татко, твоите хора носят ливреи. Влязоха тук с мечове… и лъкове. Лъкове, татко! Рани от стрели? Всеки ще знае кой го е направил.

— Кръвта на Джад… — мърмори дукът отново.

Гледа Фолко, който е женен за неговата сестра и тази година служи на семейството на мъжа, проснат на пода. Иска помощ. Тя познава този поглед.

Разбира баща си. Той може да бъде и зъл, но никога към децата си. Само че е опасен, защото винаги се страхува.

Вижда и че Фолко обмисля възможностите. Познава и неговото изражение. Самата тя не се сеща за добър избор, но чака — всички чакат. И това се случва около Фолко.

Накрая той казва:

— Така да бъде. Ето най-добрата ми идея. Аримано, напусни незабавно с хората си. Отдалечете се колкото можете повече на север тази нощ и се приберете по най-прекия път. Закрий лицето си с качулка, когато слизате долу.

— Нямам качулка — отговаря баща ѝ.

— Аз имам — намесва се Адрия.

Влиза в стаята и се връща с мантията, която носеше по пътя насам. Дава я на баща си.

— Няма да ми е съвсем по мярка — възразява той.

— Моля за извинение — отвръща тя.

И съзира съвсем блед проблясък, досущ призрак край сноп лунни лъчи — забавно му е. Той е умен, просто мрази да е в чужди земи и да допуска глупава грешка.

А тя помни — всъщност никога не забравя — че той ѝ разреши да прави онова, което върши за Фолко. Е, не всяка подробност, но я пусна да отиде в Акорси при леля си — и при Фолко. Иначе не би могло да се случи.

Пристъпя напред, наглася мантията и качулката му. Целува го по бузата.

— Ще се видим у дома.

— Ще се върнеш ли? — пита той.

— Нищо чудно. Поне за известно време.

„Поне.“ Точно сега не знае какво е нужно да направи и какво иска.

Той кима.

— Добре ще направиш. Ти наистина ли победи в онова надбягване?

— Първа сред ездачите пресякох финала — отговаря тя.

Ще му обясни по-късно.

Баща ѝ се заглежда в Джуданио, който още е клекнал до падналия мъж. Обърнал е Сарди настрани и стрелите вече не опират в пода.

— И Монтикола е заложил на тебе? За какво му е било да го прави?

Много проницателен въпрос. Не бива да го подценява.

И Джуданио Чера не е за подценяване, убеждава се тя. Той се изправя.

— Знаеше, че тя участва заради владетеля на Акорси. И моят господар от Ремиджо прецени, че Акорси знае нещо повече за надбягването. Почитаеми господа, моля ви — докато разговаряте, един човек…

— … може би умира. Така е — съгласи се Фолко. — Аримано, потегляй на север по-скоро. Джан, доведи ми съдържателя.

Джан слиза припряно по стъпалата.

А бащата на Адрия пак се е вторачил в нея.

— Не мога да одобря това, но браво на тебе, ако си победила в надбягването. Не приемай кесия с пари от Монтикола. Не ни подобава.

— Аз съм обикновено момиче от Милазия.

— Не си.

Целува я по бузата и се обръща да тръгне. Но спира до Фолко.

— Според мен ѝ стига толкова, какво ще кажеш?

— Може и да си прав. Но първо да оправим бъркотията.

— Добре, оправете я — отвръща баща ѝ, сякаш заповядва, сякаш не той е причинил този хаос.

Фолко като че иска да каже нещо по този въпрос на брата на своята съпруга, но само кима.

— Накарай своите войници да прикрият лъковете, докато не възседнете конете и не се отдалечите.

Баща ѝ кима. Той и хората му слизат долу.

Обзема я странно чувство. Отдавна не е виждала баща си. Какъв претъпкан със събития ден. И още не е завършил.

Фолко я поглежда и казва:

— Ти се справи добре тази сутрин.

У нея май напира усмивка, но тук лежи мъж със забити в тялото стрели.

— Аз бях щастлива.

Знае, че той ще я разбере.

— Как си? — пита Фолко. — Можеш ли да яздиш, ако се наложи да изчезнем бързо?

Тя се смръщва.

— Три пъти обиколих на кон площада на Бишо, това е.

— Това било, значи. — Той също не се усмихва, но гласът му е по-ведър. Извива глава към Джуданио. — Донесъл си кесия за нея?

Тя бе предвидила въпроса. Проверка на чутото обяснение.

— Да, господарю. — Джуданио бърка под туниката си. Тя се сеща какво носи там. Собствените си пари, спечелени от залози. Много е досетлив, казва си тя. Харесва досетливите мъже. — Но ако тя е от семейство Риполи, трябва да отбележа, че…

Отново хитроумие. И той е чул думите на нейния баща, от него се очаква да реагира на тях.

Някой се качва по стълбата. Съдържателят и Джан. Тя си мисли, че Джан е много недоволен. Проследен е дотук. „Не беше трудно“ — каза Джуданио. Това го е жегнало.

Съдържателят се облива в пот въпреки хладната нощ.

— Господарю — подхваща той и си бърше челото, — какво бих могъл да…

Млъква и опира длан в устата си. Видял е мъжа на пода.

— О, Джад! Какво се случи?

— Злощастна грешка — спокойно отговаря Фолко. — И ти трябва да ни помогнеш да я поправим. Най-близкият способен доктор? Къде е?

— Тази нощ ли, господарю? Тази?! Но… нали имаше надбягване! Всички лекари в Бишо са…

— Тази нощ. Веднага. Име. Джан ще го доведе. Побързай, иначе виден човек може да умре в твоята странноприемница и ще има разследване.

А разследванията, казва си Адрия, никога не са от полза за една странноприемница.

— Виден човек ли, господарю?

— Вече ти казах.

— Лекарите в Бишо пият и се шляят по улиците, господарю. Тази нощ градът е…

— Тогава извън Бишо. Име, човече!

Отговаря му друг глас. Женски, от стълбата. Всички се обръщат.

— Знам за такъв човек.

Дребна, наглед оправна жена с прибрана назад коса, отпуснала ръце покрай хълбоците си.

— А ти си?… — пита Фолко.

— Моята съпруга — пояснява съдържателят.

— За моя покруса е вярно — изтърсва жената.

Фолко не се засмива.

— Кажи ми за този лекар.

— Има една лечителка, дошла е наскоро в Донди, на север оттук.

— Колко път има дотам?

— Няколко часа с добър кон. Нощем.

— Името ѝ?

— Йелена. Дошла е към края на зимата. Израждала е бебета там, вършила е и други неща. Чухме за нея.

Сърцето на Адрия се разтуптява.

Озърта се към Фолко. Този път си е позволил да се усмихне.

— Разбира се, че това е името — промърморва той. — Богът се забавлява с живота ни.

Съдържателят припряно прави знака на слънчевия кръг, щом чува нечестивите думи.

Фолко клати глава.

— Джан, тръгвай с два коня и се моли тя да умее да язди. Чуй упътванията, намери я, обясни ѝ за раните от стрели. И бързай колкото е възможно по тъмно. Наистина не искаме този човек да умре.

Джан и двамата собственици на странноприемницата слизат долу. Адрия остава с Фолко, Джуданио Чера и пронизаното от стрели тяло на Антенами Сарди… а те наистина не искат да умре.

Фолко се е вторачил надолу в него.

— Така… Хайде да го вдигнем от пода и да го сложим на леглото. — Извива глава към Данио. — Двамата с тебе ще можем ли да го вдигнем?

— Тримата — обажда се тя.

Успяват. И той не умира, докато го пренасят. Но и не се освестява.

— Ударът по главата може би е лош колкото раните — казва Фолко в стаята, след като е огледал Сарди по-внимателно.

Поръчва да им донесат гореща вода и чисти чаршафи. И храна за тримата. На Адрия ѝ олеква, че е оправила завивките, преди да отвори вратата на своя баща. Понякога и тя е предпазлива, казва си сега. Но не достатъчно.

Впива поглед в Антенами Сарди, проснат на нейното легло. „Богът се забавлява с живота ни“ — бе казал Фолко в коридора.

9.

Фолко пита Данио:

— Името ти, синьор?

— Джуданио Чера, господарю. От Сереса.

— Джуданио Чера, не си дошъл да ѝ предадеш кесия от Монтикола, нали?

Данио не отговаря веднага. Но и лицето му не издава нищо.

Адрия знае, че трябва да се намеси.

— Не дойде за това. Фолко, той ме спаси в Милазия.

Едното му око я гледа втренчено.

— Кръвта на Джад! — изтърсва, както и баща ѝ прави често. Обръща се към Данио, гласът му вледенява. — Проследил си я до Бишо?

— Дори не подозирах, че тя е там. Наложи се да напусна Милазия, запътил съм се към дома си в Сереса. Но намислих първо да гледам надбягването.

— А защо се наложи да си тръгнеш от Милазия? — интересува се Фолко, който слуша внимателно събеседниците си.

— Уредиха отиването ми там като подчинен на един от онези, които умряха след убийството на графа. Приятел на Гуарино от Авена. За мен стана опасно да остана.

— Толкова ли си важен, че да те убият?

— Напълно незначителен човек съм, господарю. — Тя долавя нещо по-остро в гласа му, но пък е досетлив и спомена Гуарино, когото Фолко обича. Данио добавя: — Там умряха и незначителни хора, господарю.

Тя вижда, че Фолко го преценява усърдно или поне се опитва.

— А Монтикола? Защо сега си при него?

Все едно е излязъл на лов, казва си Адрия — всеки път е така, щом онзи бъде споменат.

— Господарю, срещнах го на пътя малко преди да срещнем и вас.

— Значи излъга, като се представи за наставник на синовете му?

— Не излъгах, господарю. Той ми предложи този пост. Още не съм решил.

— И защо ти го предложи?

— Господарю, не мога да говоря от негово име.

Изражението на Фолко вече не е чак толкова сурово. И той харесва хората с буден ум.

— Все пак какво предполагаш?

— Защото учих в Авена.

— Аха… — Тя знае, че Фолко е наместил още едно парченце от цялата картина. — Ти вече го спомена. И аз учих там.

— Знам, господарю. Видяхме ви… заедно с госпожа Адрия в нашия двор. Вие дойдохте да навестите нашия учител.

— И си я запомнил оттогава?

— Тя е… Да, господарю, запомних я.

Данио много се старае да не гледа към нея. Фолко също.

Адрия се досеща за нещо и вече се бои, защото познава Фолко д’Акорси и начина му на мислене.

— И владетелят на Ремиджо ти е предложил поста само по тази причина? Защото си учил в Авена?

— Вече казах, че няма как да знам. Може би и защото победих един от неговите капитани в състезание на коне. И защото… може би тъкмо е взел някакво решение за по-младите си синове?

Мълчание. И накрая Фолко се обръща към нея. За пръв път се двоуми.

— Да не си вършила глупости?

Тя вирва глава.

— Ще бъде глупаво от твоя страна да не се откажеш от този въпрос.

Той се извръща. Не се случва често.

— Значи да смятам, че не си вършила глупости.

— Смятай каквото пожелаеш — изрича тя студено.

Пак я гледа.

— Адрия, наясно си, че твоята леля е единственият човек, от когото се страхувам.

Тя си мисли, че са двама — едната обича, а другия мрази, но никога не би го казала на глас.

— Чичо, върша глупости само по твоя заповед.

И той клати глава.

— Какъв късметлия съм! — Вторачва се в Джуданио. — Трябва ли да те убия?

Ето от какво се е страхувала.

— Защото сте убеден, че ще споделя с владетеля на Ремиджо какво се случи тук ли? Защо да го правя?

— А защо не? — сопва му се Фолко. — Ако станеш негов придворен и искаш да спечелиш благоволението му? Ако той научи, че дук Риполи причини това на един Сарди… и може би го уби… това ще увеличи силата му.

— Така е — потвърждава Данио. — Но няма да го научи от мен.

— Защото?…

Тя затаява дъх.

— Защото с това бих могъл да навредя и на дъщерята на дука, която сега е с нас, а аз няма да постъпя така за нищо на света.

Казано без увъртания и Адрия чувства отново как богатството на преживяванията и тъгата могат да се преплетат в този свят.

Фолко размишлява напрегнато. Не му харесва да има неща, които са извън неговия контрол. Както е с Данио сега. Тя се чуди дали трябва да се намеси, но не знае какви да бъдат думите.

— Щом е така, работи за мен — предлага Фолко.

Това вече е неочаквано. А той добавя:

— Човек в Ремиджо може да ми бъде полезен.

Тя гледа мъжа, с когото легна в тази стая и който ѝ спаси живота през есента — вижда борбата в ума му. Пита се дали той съзнава, че може да умре тук, ако сбърка с отговора. Фолко е невъзмутим, но той убива и с това изражение, а сега са намесили и Монтикола в разговора.

— Ще ме убиете ли — пита Джуданио Чера, — ако откажа да бъда ваш шпионин?

Фолко се засмива. Това също не е очаквала.

— Бих могъл да уредя убийството ти по пътя. Бездруго си имаме един почти мъртвец тук. Но откога младите хора поумняха толкова? Нали уж се трупало с времето?

Джуданио не се усмихва.

— Това важи за мъдростта. Хората могат да проявят ум на всяка възраст. Господарю, ако отида в Ремиджо, ще бъда учител, а не шпионин. Но никога няма да проговоря за тази вечер. Ако се разнесе мълва за случилото се тук, няма аз да бъда източникът. Желаете ли да се закълна?

— И клетва може да бъде лъжлива.

Адрия гледа ту единия, ту другия. И открива какво е искала да каже.

— Фолко, изборът е по-прост, отколкото мислиш. Ако му сториш зло, ще разглася, че убих Уберто по твоя воля.

— Какво?! Защо би го направила? — възкликва Данио, а не Фолко.

Фолко само е впил поглед в нея. И казва тихо:

— Така ще съсипеш и своя живот.

— Не ми се вярва. Това би обяснило моята гузна съвест и покаянието, причината да стана Дъщеря на Джад, да се моля за своята душа и за душите на други хора през остатъка от дните си.

— Адрия…

Този тон ѝ е познат.

— Чичо… — отвръща тя.

— Но това е твърде глупаво! — намесва се Джуданио.

— Ти си мълчи — троснато му нарежда Фолко, без да откъсва погледа си от нея. Челото му се е набръчкало. — Няма да те питам отново дали си вършила глупости тук.

— Чудесно — студено натъртва тя. — Много мъдро.

Тропа се по вратата. Фолко кима и Данио отива да отвори.

Съдържателят и съпругата му. Не искат други да виждат какво има в стаята. Май се опитват да не поглеждат към мъжа на леглото и кръвта. Носят храна и чаршафите, които Фолко поиска. Скоро ще бъде донесена и гореща вода.

— Трябва да тръгвам — казва Джуданио, след като семейството излиза. — Предстои ми доста път по тъмно.

— Накъде? — пита тя.

— Накъде? — пита и Фолко.

Данио се взира в нея, не в него. Той е висок, тъмнокос и тъмноок, забавен и проницателен. Може би дори е мъдър или поне му предстои да помъдрее. Неговият баща е шивач в Сереса.

— Не знам — отговаря и я напуска за втори път след подобаващ поклон към двамата.

Вратата се затваря. След малко тя среща погледа на Фолко.

— Прав си — съобщава му с тежка въздишка. — Какъв печален ден, загубих девствеността си тук. И мисля, че съм заченала. Усещам тялото си сякаш е…

Той псува. Твърде грубо. Доволна е.

— Фолко, казах ти вече, че не съм вършила глупости.

Почти правдиви думи.

— Вярвам ти — подсмихва се той. — Иначе той щеше да се съгласи да шпионира за мен, омаян от любов.

Този път тя го псува, струва ѝ се уместно.

Изяждат донесените им гозби. Антенами Сарди не се събужда, но и не престава да диша. Кърви, но не чак толкова силно при две забити в него стрели, съвсем не като Уберто, когато го накълца в слабините.

После тя ляга за отдих на постелята за прислужник пред голямото легло, наистина е изтощена. Мисли за изминалия ден и многото случки в него. Заспива.

По някое време, когато вече е будна, пак се тропа на вратата. Сега Фолко отива да отвори. Не след дълго ще се зазори и лечителката Йелена вече е тук, Джан стои в коридора зад нея. Синята луна отдавна е в небето и вече клони към хоризонта. Адрия я вижда, оставиха единия капак на прозореца отворен.

Йелена видя първо Фолко д’Акорси. Все същият си е. Не е мъж, когото забравяш лесно.

— Добре си дошла — посрещна я той — и ти благодаря.

Не се усмихваше. Тя също. Не беше уплашена, но се тревожеше от случката, от пътуването на кон в студената нощ. Не очакваше това. Да, могат да потърсят лечителка по всяко време на денонощието, но този път беше… друго.

Той добави:

— Радвам се да те видя. И съм ти признателен. Допусках, че би поискала да се махнеш от околностите на Милазия. Заради нас ли реши така? Заради онази нощ?

— Всъщност не — сви рамене Йелена. — И както изглежда, поне от вас не се отървах.

— Не обичам способни хора да се отървават от мен — каза той.

Усмихна се за миг. Йелена обаче забеляза признаци на безпокойство. Тя вдигна глава към тавана, търсеше присъствието на смъртта в тази стая или витаещ призрак. Не ги откри… засега.

Премръзна по пътя. Видя мъж на леглото. И както ѝ бе обяснено, от тялото му стърчаха две стрели. Лежеше на хълбок и това беше добре. Предводител на наемници несъмнено бе научил какво да прави в такива случаи. А и лесно е да се досетиш, че стрелите не бива да опират в нищо. Имаше кръв, разбира се.

Дошлият да я отведе мъж, който ѝ предложи внушителна кесия и обеща още пари (раненият бил богаташ, пострадал от стрелци с лък), не сподели повече подробности. Особено за чакащия я Фолко д’Акорси. Имаше изтормозен вид, когато я намери. Силно вълнение и страх, това долови у него.

Водеше кон и за нея. Йелена умееше да язди, но не особено добре, а трябваше да пътуват по тъмно. Не потеглиха толкова скоро, колкото искаше той. Трябваше да си събере принадлежностите. Нуждаеше се от лечебни средства за раните, които той описа. Мъжът взе торбата на своя кон, носеше я и по стъпалата, когато се добраха до странноприемницата. Още не беше настъпило утрото, но завариха неколцина в кръчмата долу, огнищата бяха разпалени.

Фолко отстъпи навътре в стаята. Тя влезе и… видя Адрия Риполи.

Йелена вдиша рязко. И си рече, че своенравното колело се върти тази нощ.

Попита сдържано:

— Госпожо, оздравя ли кракът ви?

— Оздравя. И отново ти благодаря сърдечно — отговори другата жена. Седеше на нар, от който стана. Йелена почти бе забравила колко е висока. — Както виждаш, пак се нуждаем от тебе. И пак посред нощ.

— Не съм хирург — напомни Йелена.

— Според мен по способности превъзхождащ повечето от тях — намеси се Фолко. — Освен това той си удари главата в пода, когато падна. И там има рана.

Тя кимна. Доближи леглото. За тези двамата и за спомените от миналата есен можеше да умува по-късно… ако реши. Засега имаше задача, а колкото и пари да предложеха, щяха много да подобрят положението ѝ. Щяха да проявят щедрост. Знаеше предварително. Мъжът на леглото носеше необикновено хубави дрехи. Жакет от коприна, и то червена, но не от кръвта. И платът, и цветът подсказваха богатство.

Премести се тази пролет, имаше намерение да си намери място в град, не в затънтено селце. Да опита и такъв живот.

Голямото възнаграждение щеше да ѝ помогне в началото. Трябваше да мисли и за тези неща като самостоятелна жена, разчитаща единствено на себе си.

Тя каза на Фолко д’Акорси:

— Не ми се иска това да се повтаря често, но ще направя каквото мога. Погрижете да бъде по-светло тук, моля ви да осигурите много гореща вода и колкото е възможно повече чист плат.

— Чаршафите са донесени — увери я Фолко и кимна към спретната купчинка на скрин под прозореца.

Адрия Риполи излезе. Чуха я как подвикна от стълбата за водата и лампите. Върна се. След нея съвсем скоро дойдоха мъж и жена с по две лампи в ръцете. Оставиха ги и се изнизаха, сякаш искаха да се престорят, че изобщо не са били тук. Фолко сложи лампите близо до леглото.

— Затворете капака и елате да го държите. — Йелена свали наметалото си и го остави настрана. — Необходимо е стрелите да бъдат извадени. — Прибра косата си назад и подкани с жест служителя на Фолко до вратата да донесе торбата с нейните принадлежности. — Чакайте малко… — сепна се тя. — Трябва ли да знам кой е той?

— Май е по-добре да не знаеш — отвърна Фолко.

— Защото ще се уплаша и разколебая ли?

Той се вторачи в нея. И тя пак видя кривата му усмивка. Грозен си беше, вярно, но какво жизнено лице… на мъж, чийто живот до голяма степен се свеждаше до убиване.

— Този е Антенами Сарди — каза Фолко. — По-младият син на Пиеро. Може би вече се досещаш защо толкова упорстваме да го опазим жив.

Краката на Йелена наистина се подгънаха. Опита се да прикрие слабостта си.

— Напоследък срещам твърде много видни особи. Къде ли е и Теобалдо Монтикола тази нощ?

Пак същата усмивка на лицето му.

— Напоследък срещам твърде много умни млади хора. И той е в Бишо, между другото. Надявам се да не ни навести.

— Струва ми се, че ви разбирам — отвърна Йелена.

Питаше се от чии лъкове са тези стрели. Щом Фолко беше тук, толкова угрижен…

Взе голяма шивашка ножица от торбата и се зае да среже дрехата на ранения. Щом махна жакета и от двете стрели (едната пронизала рамото, втората между ребрата от другата страна), извади инструмент, който направи сама според указанията в много стара книга, която бе намерила в една библиотека във Варена. Искаше да махне първо втората стрела и щеше да бъде по-трудно, защото върхът не бе излязъл от тялото. Разшири с нож входната рана, а това причиняваше болка както винаги. Не беше хирург, но и това бе вършила.

Антенами Сарди се размърда, чу се приглушен стон. Двамата мъже го притискаха да не шава. И те бяха вършили това преди. Войници.

— Най-смислените звуци, които съм чувал от устата му — промърмори Фолко д’Акорси.

Смаяната Йелена едва не се засмя. А не биваше, защото тъкмо вкарваше метален инструмент в рана със стърчаща стрела.

— Не ми помагате.

— Прости ми — извини се той, но нямаше разкаяние в гласа му.

Тя не изви глава да погледне дали пак се е усмихнал. Той нямаше да пострада, ако мъжът на леглото умре. Или… може и да не беше така. Затова ли всички те се бяха събрали в тази стая?

— Може и да не ви простя — подхвърли тя.

Напипа онова, заради което човъркаше раната. Пое си дъх и извади стрелата с едно плавно движение, режещите ръбове на върха ѝ бяха обгърнати в чашката на дълго тънко приспособление, което тя изработи по рисунка. Книгата се опираше на още по-стар текст, писан от лекар в Еспераня преди столетия.

Имаше какво да бъде научено от миналото. Избягване на грешки или търсене на пътища. Важеше и за собствения ѝ живот. Чудеше се дали би дошла, ако знаеше предварително кого ще завари.

После призна нещо пред себе си: щеше да дойде, разбира се. Колелото на съдбата може да се върти, но и ти избираш дали да го завъртиш и виждаш накъде те носи, а тя още беше млада и искаше тъкмо такъв живот.

* * *

Светът беше мътилка. Клатушкаше се и имаше твърде много болка в него. Той нямаше представа къде е. Когато отвори очи, не виждаше. Знаеше, че има светлина и отчасти на нея се дължеше болката. Някакво ухание в стаята — от билки? Май лежеше. Лявата ръка го болеше ужасно, гръдният кош отдясно — също. Не разбираше защо е така. Не можеше да накара очите си да вършат работа както трябва.

Беше нещастен. Изохка.

И глас — много мил глас се отзова незабавно точно до него.

— Синьор, вие сте в странноприемница близо до Бишо. Бяхте ранен със стрели. Раните се лекуват. Чувате ли ме?

Искаше да я чува и занапред. Женски глас, толкова умиротворяващ, толкова благ.

— Да не съм умрял?

Не му се вярваше и все пак…

— Още не.

Тя като че се развесели, но добродушно, а не злобно или с присмех за негова сметка.

Още напрягаше очите си да работят, за да я види. И чак сега проумя, че върху тях е сложен тънък влажен плат.

— Очите… — успя да промълви.

— Първо ще затворя капаците — тихо отговори тя. — Светлината ще ви заслепи.

Толкова добре се държеше с него, каза си Антенами Сарди. Доплака му се изведнъж. Чу скърцането на дъсчения под, после и на капаците. Май чуваше добре. Стъпките ѝ се върнаха към него. Тя свали плата от челото и очите му.

Той виждаше. В стаята беше сумрачно, но щом вдигна поглед, съзря жена с изключителна прелест и хубост, да стои усмихната над него.

— Честито завръщане, синьор Сарди — каза тя.

— Ще се омъжиш ли за мен? — попита Антенами.

Тя пак се засмя, но мило, толкова мило.

Остана там три седмици, за да се възстанови. И тя остана с него. Ездачката си бе тръгнала, Фолко д’Акорси — също. Научи, че Фолко дошъл, след като той бе прострелян, и се погрижил тази лечителка да бъде доведена.

Фолко ѝ бе дал внушителна сума пари, за да остане, отделил и трима от хората си, които да го съпровождат по пътя към дома, щом отново се сдобие със сили да язди. Грижеха се за Филаро в конюшнята на странноприемницата. Парите винаги помагаха да се реши всичко.

Имаше съвсем неясен спомен какво се случи. Стоеше пред стаята на жената, която участваше в надбягването. Помнеше някакъв висок, неприятен мъж. Той стана причината да ранят Антенами със стрели, колкото и да беше невъобразимо! Можеше да умре! Не би могъл да отгатне кой е онзи мъж… стрелците носеха ливреи, но не ги запомни добре. Помнеше обаче висок властен глас.

Неговият брат Версано изпрати свой човек да зададе въпроси за случилото се. Важно беше да се знае кой е онзи мъж. Пратеникът разпита съдържателя, но неуспелите убийци слезли загърнати в плащовете си и никой не знаел кои са. Нахълтали, махнали се бързо и веднага препуснали на конете си. Смятало се, че тръгнали на север, но никой не беше уверен в това.

Фолко обяснил, че не успял да ги свари вътре. Изпратил човек да доведе лечителка (и то чудесна лечителка!), а тя спасила живота на Антенами.

Научи, че било възможно (и дори имало шанс да им бъде от полза) убийците да са от Бишо — дръзко (и глупаво) посегателство срещу Фирента, представлявана от член на най-могъщото семейство там. И биха могли да разгласят тази версия независимо каква е истината. Обикновено не успяваше да стигне до собствена преценка за такива неща, особено сега. През първите дни го мъчеше и главоболие, но то стихна.

Никой не знаеше и коя е ездачката. Пратеникът на неговия брат спомена, че биха могли да я потърсят в обител за Дъщери на Джад между Бишо и Фирента. Антенами вече се бе опомнил достатъчно, за да възрази, че няма смисъл, тя по никакъв начин не беше замесена в произшествието. Както си представяше, може би съперник за нейното внимание се е разлютил, че Антенами го е изпреварил пред вратата на стаята ѝ. И това се случваше.

Знаеше си какво неговият брат би казал за постъпките му, но нали двама телохранители дойдоха с него в странноприемницата. Не се държа безразсъдно. Те били прогонени. И имали късмет, че не са ги екзекутирали за безполезното им седене долу и след време също толкова безполезното им връщане при голямата група. Не му допадаше, че неговият брат гони някого от хората му, но изглежда, така подобаваше. Малко оставаше да умре!

Пратеникът на неговия брат си тръгна. Лечителката остана.

Той беше влюбен в нея. Казваше ѝ го често. Тя пък му отвръщаше, че много често мъже или жени чувстват привързаност към лекаря или лечителката, а той трябвало да се съсредоточи в оздравяването си.

Каза ѝ, че си оздравява и му е все едно колко често се случвало, за него е първият път. Питаше я всеки ден дали ще се омъжи за него. Не пропусна да обясни какви са и той, и неговото семейство.

Тя бе наясно, но му отказваше. И отчасти тъкмо защото е такъв, какъвто е. Немислимо било, никой нямало да го приеме добре. И не се съмнявала, че той също разбира това. Толкова благо се държеше.

Той си даваше сметка, че е права, но не искаше и да знае.

Една нощ към края на престоя му там, когато нямаше съмнение, че се е възстановил, тя се премести в леглото му от малкия нар, където спеше, и се любиха, тя върху него — кротко, а после не чак толкова. След това се зае да го научи на някои неща, за които не бе и помислял в любовния акт с жена, на която не е платил. Хареса му да ги научава. Хареса му и когато тя започна да споделя, че също се наслаждава на техните занимания.

Той имаше желание да го правят всеки ден, многократно. Тя се усмихваше и му казваше, че оздравяването е най-важно. Той отговаряше, че така също го лекува.

Една сутрин се събуди и тя си бе отишла. Бе му оставила бележка. Обясняваше, че рамото може да го наболява известно време, може би дори винаги, но не виждала шанс това да му пречи в нещата, които той обича да прави — ездата и лова. Молеше го да прояви любезност и сговорчивост, да я остави да продължи живота си и да запази спомените за времето, през което бяха заедно — неизбежно кратко според нея. Пожелаваше му сполука.

И в най-забележителната проява на сдържаност през целия си живот досега Антенами Сарди се примири. Не отиде да я потърси в нейния град наблизо, въпреки че знаеше къде е. Потегли към дома си с прехода на пролетта в лято, яздеше Филаро на север между хълмове и лозя, сред яркозелен листак, цветя, птичи песни, гледаше крепости и градове на възвишения над пътя. Едно от градчетата по този път беше нейното. Но той продължи нататък. Както тя го помоли.

Не е пресилено да се каже, че той се преобрази. Дори неговият брат призна това накрая. Баща им го забеляза още по-рано. Както и някои от жените, които той предпочиташе да кани в леглото си в родния град. Радваше се да чува такива думи. Рамото все пак го наболяваше понякога, с времето това зачестяваше, особено в сезона на зимните дъждове всяка година, но животът само на малцина е свободен от болка или загуба.

Баща му възнамеряваше през следващата пролет да започне война на Фирента срещу Бишо и командир на войските им да бъде Фолко д’Акорси. Явно предстояха и болка, и загуба.

Твърде неблагоразумно беше да се връщам пеша на лунна светлина без меч на кръста и с тежка кесия на шията си. Моите печалби бяха скрити под туниката, но ако някой бе решил да ме ограби, щеше да отправи невъздържани благодарности към бога за онова, което щеше да намери.

Можех да наема кон от странноприемницата, но се сетих чак след като изминах немалко разстояние на юг. Бездруго се нуждаех от време за размисъл. Сега виждам онзи нощен път като още една повратна точка в живота си.

Изобщо не бих могъл да постигна безстрастно състояние на духа, но беше време да направя избор. Според мен в младостта си често сме убедени, че направеният от нас избор ще предопредели целия ни предстоящ живот. Това може да е заблуда, понякога дори смешна, но невинаги е така.

Последвалите събития потвърдиха правотата на моето предчувствие през онази нощ, дори ако признаем, че никой не знае какво би се случило, ако завие на север или на изток вместо на юг при поредното разклонение на пътя.

Двама войници на Монтикола стояха на пост пред вратата, когато се върнах при къщата. Знаех, че има стража и на задния вход. Колкото предпазна мярка срещу заплахи, толкова и нагледна поука за силата му. Хората се страхуваха от този мъж, а той бе дошъл да уговори възможното си наемане в Бишо. И може би щеше да ги брани, ако Фирента изпрати армия срещу тях. Разбира се, начело на тази армия щеше да бъде Фолко.

Колкото и разсеян и уморен да бях, в ума ми се мярна въпросът дали затова Монтикола би се наел да защитава града. Отдавнашната им вражда да се разгърне на сцена, предложена от по-богати градове и платена от тях? Политика и власт на високо равнище, но с лична омраза (или любов), добавени или противоположни на тях. И кой знаеше какво повежда този мрачен танц?

Аз не знаех. Не знам и досега. Пазачите ми кимнаха, единият подхвърли груба шега и добави неприличен жест. Личеше къде съм бил според тях, повечето им съратници отидоха в бардаци през нощта, за да харчат парите си преди завръщането в Ремиджо. На бдящите пред вратата мъже не им бе провървяло в жребия и стояха тук трезви през нощта на всеобщото буйство.

Страхувах се, когато влязох. Мислех за родителите си, за Сереса, за живота, който ми бе отреден по рождение в моите представи. А ето ме тук — оплетен в делата на Монтикола и Акорси. Фолко поиска да шпионирам за него. Адрия гледаше и двама ни, когато той изрече думите. Аз бях син на шивач и имах късмета да получа образование. Но какво означаваше това? И какво би могло да означава?

Моментът не подхождаше за такова умуване. Наистина бях уморен в този неописуем ден, а и вървях дълго. Нима надбягването се състоя сутринта на същия ден? Бях склонен да се кача горе и да си легна, а да обмислям живота си, когато се събудя.

Намеренията ни често се разминават с действията. Животът ни невинаги зависи от самите нас.

Монтикола ди Ремиджо будуваше в дневната стая вляво от стълбата. Вратата зееше отворена. Седеше на тапицирано кресло с висока облегалка, каквито правеха отскоро, и ме гледаше, имаше чаша вино до лакътя му, краката в ботуши бяха изпънати с кръстосани глезени. Изглеждаше, че чака мен, въпреки увереността ми в обратното. Джиневра дела Вале стоеше до него, облякла тъмносиня роба с бледозелени ръкави. Не носеше накити в домашна обстановка посред нощ.

— Данино! — повика ме той въодушевено с детинското име. — Появи се най-после!

Отгатнах на мига, че не е трезвен. И май долових предупреждение в погледа на Джиневра. Не знаех как да се възползвам от него.

— Господарю…

Спрях в рамката на вратата и се поклоних на двамата.

— Къде беше?

Въпросът може и да беше подхвърлен съвсем небрежно. Усмихнах се принудено.

— Шляех се из града. Не бих казал нищо повече в присъствието на дамата…

— Тя не е самата невинност — прекъсна ме той. — Курвата задоволи ли те?

— Теобалдо — укори го Джиневра. — Може и да не съм самата невинност, но имам свои разбирания какво бих искала да слушам.

— Нима? — прихна той. — Ще ги споделиш ли с нашия приятел?

— Не — отвърна тя. — Не мисля. Смятам да се оттегля. По-добре и ти да направиш същото. Ще дойдеш ли с мен?

— Засега не — отказа Монтикола. Гледаше мен, а не нея. — Потегляме сутринта, приключих каквото имах да правя тук. Нашият млад Данино още не ми е казал дали приема предложения от мен пост. Е, млади Данино, приемаш ли? Ще бъдеш ли наставник на моите синове? Синовете на тази дама? Дори си мисля, че това би я зарадвало.

Тя не помръдна. Стоеше неподвижно, отпуснала ръце покрай хълбоците си. Сега и тя ме гледаше.

Не го бях виждал в такова настроение. Почувствах се в ужасна опасност. И как да не се почувствам?

Отказах му. Не знаех, че ще откажа. Вървях обратно към града под двете луни, без да знам, че ще го направя.

— Господарю, аз още съм ученик, който опознава света на Джад, а не учител. Нито съм подходящ, нито съм достоен да бъда наставник за синовете на благородник. Аз… аз ще отплавам към Сарантиум, господарю.

Не знаех предварително и че ще кажа тези думи.

Той се усмихна. Не беше усмивка, която вдъхва спокойствие.

— И как ще осъществиш намерението си, ти, който още опознаваш света на Джад? Ще се биеш с ашарите на крепостните му стени като моя син или само повтаряш старата поговорка?

Подцених го. Наистина исках да се възползвам от старата поговорка. Гуарино ни я обясни. Означаваше, че човек предвижда голяма промяна в живота си. Не очаквах и той да я знае. Сигурно се надявах, че заради примера на неговия син ще изтълкува това като стремеж към героизъм и няма да задълбава повече.

Бях напълно трезвен. За щастие.

— Не знам бъдещето си, господарю. Не съм войник и…

— Все това повтаряш — прекъсна ме той.

— Но… остава си вярно, господарю. Намислих да посетя своя учител, след това ще се видя със своите родители и там ще решавам какво ще правя.

— Ще се молиш богът да те напътства, разбира се?

Той вече ми се подиграваше.

— Ще се моля, господарю.

— И що за напътствие би те насърчило да откажеш пост в двореца на владетеля на Ремиджо? Какво не ми казваш?

И двамата в една и съща бурна нощ. Акорси и Ремиджо. Оглеждам се назад и не мога да проумея как оцелях. Е, може да се каже и че знам. Две жени ме спасиха. Адрия в странноприемницата, а сега и…

— Тео, не можем да накараме насила никого да ни служи — каза Джиневра. — Може да бъде разбран, ако не е уверен какво иска да прави и какъв да бъде. Помниш ли какъв беше ти в младостта си?

— Аз знаех непоколебимо какво искам да правя и какъв да бъда — натърти той, но по-кротко.

— Защото твоят баща е бил владетел на Ремиджо и те е отгледал като повелител. Както се надявам и ти да отгледаш нашите синове.

Той се озърна към нея. Внимавах да не вдишам шумно.

Мълчанието като че се проточи, после той се надигна със скърцане и на креслото, и на пода.

— Ако се наложи, любима, ще ги отгледам така. И можем да поставим началото, щом се върнем у дома.

„Ако се наложи.“

Ако другият му син умре на изток.

На мен каза почти равнодушно:

— Отиди да се наспиш. Благодарен съм ти за направеното покрай надбягването. Това беше услуга и аз ще я помня. Ако ти е нужно нещо от мен, просто го поискай. Никога не са казвали за мен, че не съм щедър.

— Господарю — поклоних се и понечих да изляза.

— Почакай.

Жената ме спря. Направи две крачки към мен.

— След като се прибереш у дома и се посъветваш, ако решиш, че искаш да бъдеш учител на по-младите от тебе, прати ни вест. Може дотогава да сме намерили по-подходящ наставник, а може и да не сме. — Тя се усмихна. — Както и да е, Джуданио Чера, ще се радвам да те видя в Ремиджо и да ти поднеса чаша вино, налята от мен.

От такава жена може да ти спре сърцето.

— Госпожо — поклоних се и на нея.

И избягах, макар че изкачвах бавно стъпалата заради приличието. Влязох в стаята си, затворих вратата и се облегнах на нея.

Целият се тресях. Помня как зяпах треперещите си ръце.

Аз бях решил току-що, застанал пред Монтикола в онази стая, да не отида в града му. Защото всичко ми се струпа наведнъж и губех опора? Защото той ме плашеше? Онова чувство, че ако сбъркам само с една дума…

Той вдъхваше ужас на почти всички. Също като Фолко. В това бяха еднакви. Сега си мисля, че се плашеха един от друг, макар че и двамата биха могли да убият онзи, който им го каже в очите.

Аз бях живял в опасния дворец на Уберто в Милазия, където умряха мнозина, двама от тях погубих аз. Може би не се чувствах готов да попадна отново на такова място? Или краткият опит сред широкия свят ми беше предостатъчен в онази нощ? Може би у дома щях да намеря спокойствие. Моите родители, моят братовчед, дюкян, книги за четене, познати канали и мостове.

Не знам. Наистина не знам.

Харесва ни да вярваме или да се преструваме, че знаем какво правим в живота си. Случва се това да е лъжа. Вятърът вее, вълните ни носят, дъждът измокря до кости озовалия се на открито през нощта, мълнии сякаш цепят небето, а в някакъв миг и сърцето му, гръмотевици го раздрусват и му напомнят, че ще умре.

Опитваме се да издържим колкото можем в тези обстоятелства. Крачим напред колкото можем с надежда за светлина, доброта, милосърдие за нас и за любимите ни хора.

Понякога сме дарени с всичко това, друг път не сме.

Тръгнах сутринта, без да ги видя отново. Намерих Гил в конюшнята до крепостните стени при останалите коне от Ремиджо, оседлах го и потеглих. Слънцето изгряваше отдясно, когато напуснах Бишо в мекия пролетен ден. Поех на север, минах покрай странноприемницата, където Адрия Риполи може би още спеше или лежеше будна, или пък се беше измъкнала оттам през нощта.

Не биваше да яздя сам, като знаех колко пари нося. За всеки разбойник по пътя щях да бъда богаташ. Като нищо можеха да ме ограбят тогава, яздех ценен кон, нямах спътници или охрана, нямах оръжие.

Не ме ограбиха по целия път на север. Понякога завъртане на колелото ти носи добър късмет, дори ако се държиш глупаво. И докато слънцето се издигаше в първия ветровит ден, а всички те оставаха все по-далеч зад мен, аз си казвах, че може и да съм щастлив. Измъкнах се. Бях понесен от враждата на Ремиджо и Акорси и всичко между тях, но се освободих. Може и да съм запял, както яздех. Не помня, но ми се случваше понякога на млади години.

Изглежда, че един млад мъж разказва своята история. Разказват се истории и на други хора.

Има направляващ творец зад всички тях. Същото е с рисунките по купол или портрет на дървена повърхност, изобразен с грунд джесо, а не с маслени бои по някаква причина. Същото е с изваяние, оформено с ръце. Някой е създал това и е правил избор, докато го е вършил.

Песен припомня дом, друга пробужда страх, че домът ще бъде превзет от онези, които ще го разрушат. Поет поставя чаши за вино по ръба на фонтан под звездите. Художник рисува покойната си съпруга на купол… сред звезди. Танцьорка се разтваря в музиката, докато не стихне. Някой е сътворил музиката, някой я свири, докато тя танцува.

А сред разказаните истории е и тази…

Имало едно време двама младежи — необикновени, многообещаващи и дори изключителни. Вече били предвождали други мъже в битка. Единият бил висок, с добро телосложение, справял се умело с коне, оръжия и тактика. Сприхав, но се учел как да обуздае нрава си, да го използва. Неговият баща завладял град-държава и му го предал в наследство, затова вече бил господар, а бащата го облагодетелствал и с достатъчно дългия си живот, дал му време да се превърне от момче в мъж — и така да оцелее, да задържи властта над града, наричан Ремиджо.

Другият от Акорси бил по-нисък, с голям гръден кош отрано, плещест, но не и красавец, още имал и двете си очи, както и изтънчен, буден, прозорлив и образован ум. А той бил и много силен, прочул се с това. Никой не се борел с него за забавление, откакто убил неволно мъж при схватка в двореца на Мачера. Сражавал се с тежък, поразяващ меч в десницата си. Неговият дядо също бил наемник, оженил се за дъщерята на владетеля на Акорси и така наследил града, затова младежът можел да се опре на две предишни поколения, за да се обяви за благородник — едно повече в сравнение с другия.

Такива обстоятелства имали значение в света.

Високият мъж нямал вина за загубеното око на плещестия. Отдавнашната им война не се дължала на това, но била дълга и си оставала война, а някои все пак я приписват на окото. Не е така.

Може да се разкаже печална история за началото на тази вражда. Предшествала е тези двамата. Наследили са я с всичко останало. Онзи дядо наемник от Акорси съблазнил лелята на другия, похвалил се с това по-късно… и тя била убита от своя съпруг в Ремиджо.

Такива сблъсъци често започват с казани думи. Историите имат значение.

Високият красавец, който още не бил владетел на Ремиджо, още бил съвсем млад, скоро след това отишъл в една свята обител, за да намери сестрата на другия сред Дъщерите на Джад там и да…

Аха, виждате ли началото на друг разказ? Как някоя история поражда още една, после и други? Защото той не ѝ посегнал през онази нощ, но според разказаната на света история направил тъкмо това… и я повтаряли упорито, защото така било изгодно на някои хора.

Но когато момичето Ванета, сестра на Фолко Чино, говорила за пръв път с баща си и брат си след случката, тя им казала как Теобалдо Монтикола влязъл в нейната стая през нощта, след като се покатерил през оградата, и първо я уплашил до полуда, но дори не я докоснал — и тя се заклела в името на Джад и надеждата за милост и светлина след смъртта, че това е истината.

Казала, че разговорът бил дълъг. Не споделила за какво са говорили. Накрая той се поклонил и преди да си тръгне, изразил съжалението си, че я е уплашил.

А нейният баща, владетел на Акорси, ѝ казал непреклонно (той поначало си бил непреклонен), че повече няма да отрича посегателството никога и пред никого.

Заповядал ѝ да запази мълчание до края на дните си за истината, да остави света да тълкува нейното мълчание като набожност или срам, който както предпочита. Но повече нито думичка за това, ясно ли е?

Ето как момичето станало поредното оръжие във война. А после умряла съвсем млада от плъзнала нашироко зараза, макар и след по-интересен живот, отколкото може да се очаква в обител на Дъщери на Джад, защото нямала желание само да си седи кротко там.

Нейният брат заедно с техния братовчед Алдо понякога ѝ помагал да излезе (да, с прехвърляне над същата ограда) и да се върне, веднъж или два пъти след отсъствие, проточило се няколко нощи (в тези случаи пари преминавали от едни ръце в други). Ванета опознавала повече света, смехът ѝ звучал различно. И след това се връщала към молитвите.

Но не нарушила мълчанието си за онази нощ в нейната стая. Дали е щяло да бъде по-добре, ако се бе опълчила на баща си? Толкова много други събития можеха да се случат, ако бе казана истината. (Защото това била истината.)

Или не. Може би щяло да бъде все едно. Имало и едно бойно поле още в младостта на двамата мъже…

Толкова много истории могат да бъдат разказани, включени или съпътстващи, или преплетени с онази, която чуваме. Нима не знаем всички, че историите могат да бъдат искри, изскачащи от буйния огън на предложения ни разказ, за да разпалят свой огън, ако паднат на подходящо място, ако там има тресчици и лек полъх, а не бурен вятър?

Някой решава какво да ни разкаже. Какво да добави, какво да премълчи изцяло или кога (и как) да разкрие нещо. Знаем това и когато си представяме друг младеж, син на шивач от Сереса, който си припомня път на кон през пролетта и как му харесвало да си пее тогава…

Искаме да се потопим в разказа, да забравим собствените си житейски истории, дори да бъдем погълнати от разказа за известно време. И можем да се възпротивим на напомнянето за създателя и създаденото. Искаме да се увлечем, да не си спомняме какво правим и какво правят с нас, докато прелистваме книга, взираме се в картина, слушаме песен, гледаме танц.

И все пак тъкмо това правят с нас. Така е.

Но въпреки всичко… пак обръщаме страницата и можем да се захласнем отново. И в пълното обвързване с историята можем да открием себе си или да се променим, защото тези разкази се превръщат в голяма част от нашата същност, от разбирането ни за нашите дни.

Ето го отново: мъж на кон през пролетта, язди сам, млад е, има ветрец.

Обръщаме страницата. Научаваме, че е изминала една година. Цветя са изсъхнали и са цъфнали отново. Пак има зелени листа по дърветата, слънцето грее през нова пролет. Сокол се рее, спуска се устремно да убие.

Историята продължава…

Трета част

10.

Разположена в своята лагуна, в Сереса често беше влажно и дъждовно през пролетта, с мъгла сутрин или силен вятър откъм морето по обърнатите натам канали. Не беше здравословно място, мислеше си временният дук на Сереса, загледан през прозорец в двореца. Лекарите печелеха добре тук, но невинаги имаше полза от тях.

Градът запазваше обаче превъзходството си над останалите търговски средища в света на Джад. Най-богатият, най-хитроумният, с най-пищната показност. Никой не желаеше да оскърби Сереса… или да бъде набелязан като заплаха за него. А когато издигналото се зад лагуната слънце разпръснеше мъглата, дукът дори откриваше страховита красота в своя град.

Обичаше го. Познаваше го добре. Опасности и величие, злато и откраднати творби, плъхове по кейовете и воня, Карнавалът, убийства край каналите нощем.

Можеше да поеме и по друг път, ако не преливаше толкова от гордост и обич. Дуковете, избрани начело на Съвета на дванайсетте, носеха тежък товар, понякога бяха принудени да вършат жестокости и да излагат на риск душите си. А и постът несъмнено отнемаше от времето и силите за търговия, успехът, в която поначало ги правеше подходящи за възлагането на политическа власт.

Баща му беше покойник, убиха го в политически борби преди години. Имаше чичо, двама братя, племенник и почти пораснал син, готови да изпълняват своята роля в увеличаването и опазването на семейното богатство. И той бе решил, че те ще се справят. Разбира се, неговото назначаване на най-овластения пост в града не би навредило на семейството.

Някои биха могли да се стремят към място в съвета, за да натрупат още по-голямо богатство. За него не беше така. Дук Ричи (вече свикваше с титлата) стигна дотук, защото виждаше заплахи за своя град отвсякъде (наистина ги имаше!) и съответната необходимост да бъде бдителен и прозорлив в отблъскването им.

А той беше бдителен и прозорлив. Освен това още не беше истински дук. Заемаше поста неофициално, макар и с официална титла. Дукът на Сереса — Лучино Конти, уважаван, почитан, обожаван, бе повален от болест, която докторите наричаха мозъчен удар напоследък. Тя парализира половината му тяло и го лиши от дар слово. Не толкова изтъкнат човек щеше просто да бъде премахнат от поста си… или удушен. Съветът на дванайсетте нямаше желание да направи нито едното, нито другото, както и да гласува за смяната му, затова реши Ричи да управлява от негово име. И Конти уж му даваше указания. Очакваше се старият дук да се пренесе скоро при бога и тогава щеше да започне обичайното маневриране преди гласуването.

Ричи не можеше да познае колко дълго ще остане на поста, но беше самоуверено убеден, че е най-подходящият. Немалко пари бяха похарчени, за да заеме този пост дори временно, доста гласове бяха купени. Сега трябваше да покаже, че е достоен да остане на него и да носи титлата официално.

В този момент беше в кабинет, който подредиха в по-малка и закътана стая в сравнение с помещенията, обикновено използвани от дуковете, изобщо не приличаше на голямата зала, където се събираше съветът да обсъжда и управлява, да приема пратеници или повиканите да се явят пред него.

На хората не им допадаше много да ги призовава Съветът на дванайсетте.

Когато влизаха в тази уютна стая с изглед към лагуната, не беше толкова вероятно да се плашат, макар че някои сигурно щяха да се страхуват, ако можеха да проникнат в мислите му.

Ричи бе изучавал трудовете на философите и историята. Възхищаваше се на изобразителното изкуство и архитектурата и харчеше пари за тях (някои от покупките му бяха единствено за самохвалство, но не всички). Четеше поезия и дори бе писал стихове във възхвала на жените и бога (когато беше по-млад, много по-млад). Но сред поуките, извлечени през годините под благословеното слънце на Джад, една гласеше, че най-често е добре да нападнеш, преди да бъдеш нападнат. И баща му може би нямаше да загине, ако бе постъпил така.

И друга поука, свързана с първата: нуждаеш се от сведения, за да действаш мъдро. Никакви сведения не са излишни. Сереса се бе прославила зловещо с уменията на шпионите си. Той възнамеряваше да ги подобри още повече, стига да имаше време.

Тази сутрин преглеждаше донесения, цяла купчина от града и отвъд пределите му. Получаваше ги три пъти седмично. Доклади за пристигнали кораби и пренасяните от тях товари. За търговци и други значими хора, влезли в града по суша. За внезапно заминали.

Имаше донесения и за случки, смятани за неподобаващи сред жителите на града: еротични, финансови или някакви други. Контрабандата беше обичайно явление, пресичаха я с крайни мерки. А вниманието му вече беше насочено постоянно и към пиратите отвъд тясното море в техния малък, укрепен, непристъпен град Сенджан. Ставаха все по-досадни.

Освен това се опитваше да научи повече подробности за здравето на Свещения джадитски император в Обравик и каквото можеха да разкрият за неговия най-възрастен син и наследник Родолфо. Говореше се, че бил чудак. Искаше да знае повече за него. Можеше да се окаже важно.

Заговори, интриги и дипломация от един или друг вид до голяма степен определяха Сереса, каквато беше днес. Имаше предизвикателства и заплахи, в които се обгръщаха истините за света. Това було трябваше да бъде изгорено със знания, както изгрялото слънце на Джад разпръскваше мъглата над каналите.

В момента гледаше сложено на бюрото трето донесение за гражданин, който се завърнал в града миналото лято с достатъчно пари без обяснение за произхода им, за да купи съдружие в делово начинание, а миналата седмица платил за ремонт и пристройка към работилницата на своя баща. Знаеха, че парите са били дадени от сина, знаеха и с коя банка работи.

Бащата беше шивач с фамилията Чера. Както се оказа, синът с името Джуданио бил книжар.

„Както се оказа“ беше израз, който използваше с определена цел — и в мислите си, и в речта си. Възползва се от възможността да извлече сведения от бащата, докато той вземаше мерки на един от неговите братя за нова пищна роба. И узнаха, че синът е учил в прочутата школа в Авена, оттам е заминал за Милазия в много драматичен период от историята на онзи град.

Напуснал Милазия месеци след убийството на графа, но не беше отбелязано къде е отишъл и с какво се е занимавал. Сега живееше отново в родния си град и разполагаше със значителна сума за неговите години, и то без очевиден източник на тези доходи.

Имаше неяснота по въпроса, но едва ли беше нещо съмнително. Младият Чера може да е имал късмет в хазарта, да ги е откраднал ловко (ако не го е сторил в Сереса, какво ги засягаше). Или… може би някой му плащаше, което вече би имало значение.

И съществуваше вероятност той да е от хората, които могат да бъдат полезни за своя град. Образованието му несъмнено беше много добро.

За Ричи беше присъщо да се гордее със способността си да разгадава хората. Реши, че трябва да си поговори с този млад книжар. Поне беседата с някого от школата в Авена ще бъде някакво разнообразие. Напоследък му липсваха разговори на някои по-интелектуални теми. Не беше важно. Всъщност беше.

Моят братовчед, вече и делови партньор, беше добър човек. Бихте могли да го наречете и мил човек, той понасяше спокойно закачките на тази тема. Но Алвизо никак не беше глупав. Той спомена, скоро след като станах съсобственик на книжарския дюкян, че мъж дошъл да разгледа неподвързани карти от нашата готова стока през утро, когато излязох да пояздя Гил, не приличал на мореплавател и задал един-два не съвсем нехайни въпроса за мен.

Купил карта на Саурадия и си тръгнал.

Очаквах това. Сереса се гордееше със статута си на свободна република, но наблюдаваше бдително гражданите си. Нямаше как Съветът на дванайсетте да бъде нащрек само за външните заплахи.

Аз не бях заплаха за никого, но те биха искали да се убедят в това. Когато се отбих в Авена по пътя към дома, Гуарино ми каза, че съветът може скоро да проведе избори на нов дук и трябва да следя внимателно събитията.

— Учителю, намислих да стана съсобственик на книжарски дюкян. Защо да отделям внимание и на такива неща?

— Защото ще живееш там и защото прекара много години тук. Те ще бъдат осведомени за тебе, Джуданио, или ще се погрижат да бъдат осведомени. Най-добре е и ти да научиш за тях каквото можеш.

Вече бяхме говорили за Милазия и Морани ди Росо. Още през първата ми вечер в школата. Разказах на своя учител как убих човек в двореца през нощта, когато графът умря. Премълчах какво сторих шест месеца по-късно — убих още един, за да отмъстя за Морани.

Гуарино беше почтен и добродетелен човек. Не исках да го обременявам с второто убийство. Избираме какво да изречем, когато разказваме история.

Разплака се, докато слушаше за Морани и неговото семейство. Отидохме в светилището и се помолихме за тях. Не ми олекна много, честно казано.

Премълчах и че съм видял Адрия Риполи в Милазия и в Бишо, както какво бе направила на двете места. Тези тайни не бяха мои, за да ги споделям. Ако Фолко поискаше да навести своя отдавнашен учител и по някаква причина да му каже всичко това, той би имал правото.

Да се държа предпазливо с Гуарино беше твърде странно, защото на него се доверявах най-много. Поредният момент на преход, навлизане в живот с отговорности — защото постъпих така да опазя него и други хора, не себе си. И се случи тъкмо когато бях решил да обърна гръб на по-широкия свят, за да продавам книги за медицина и поезия, писания за светия Джад.

Светът обаче може да дойде при тебе дори когато опитваш да се отдалечиш от него. Научих и това.

Напуснах и Гуарино, след като го целунах за сбогом с обещание да се върна. Не му казах, че страхът също ме подтикваше да се прибера у дома. Този път защитавах себе си, гордостта си. Не знам какво би ми отговорил. Нали той бе поискал да отида в Милазия. Смяташе, че учениците му са длъжни да служат на света и на бога, че всеки е длъжен да прави това.

Прибрах се вкъщи.

Дадох на своя братовчед Алвизо колкото поиска за равен дял в дюкяна. Съвсем справедлива сделка. След това предложихме да откупим съседния дюкян, където продаваха чудата смесица от стоки — писмовни принадлежности, сапун, очила. Съборихме стената между двете помещения, разчистихме прахоляка и парчетиите, така дюкянът ни стана по-просторен. Алвизо и семейството му живееха на горния етаж.

Аз предложих да продължим с продажбата на перодръжките и очилата. Те като че се съчетаваха добре с книгите. Отказахме се от сапуна, но взех една кутия за майка си. Намерихме кой да ни снабдява с качествени свещи, добавихме и тях към стоките. В по-голямото помещение можехме да покажем по-добре предлаганите от нас отделни листове редом до кожените подвързии, от които купувачът можеше да избере. Имахме и вече подвързани книги за клиенти, които бързаха (често се случваше с гости на Сереса) или ценяха текста повече от придирчиво избрания цвят на подвързията.

Плащах на едно момче в пристанището при оръжейната да раздава листчета за нашия дюкян на търговци, чийто кораби се отправяха към амбициозния Дубрава или на юг покрай брега. Имаше пазари за книги и извън нашата лагуна, ала никое друго място не можеше да удовлетвори нуждите им по-добре от Сереса, където сякаш пристигаха кораби от цял свят.

Настаних Гил при двама братя с конюшня извън града, по-навътре в сушата. Отивах пеша дотам да го яздя по три-четири пъти седмично дори през зимата.

Отседнах за малко при моите майка, баща и сестра, после си намерих жилище на последния етаж в триетажна постройка близо до дюкяна. За пръв път живеех съвсем самостоятелно.

Разполагах с пари след Бишо, останаха ми и след покупката на дял. А и ние печелехме. С книжарството може би нямаше да забогатеем в Сереса, но който се справяше добре в занаята си (включително с подвързването на книги), нямаше да гладува, освен ако гладът не станеше заплаха за всички. Вече се замислях дали някой ден да не си купя дял в търговско плаване. В края на краищата живеех в Сереса.

Купих малка картина на Виеро Вилани — Джад като воин, изобразен в небето над Родиас. Окачих я на стената до креслото в моя апартамент, където четях вечер на запалена свещ от онези, които продавахме. След като се сдобих с тази творба, вече чувствах, че съм постигнал нещо. Най-често се хранех в две гостилници на моята улица. В едната поднасяха гозби със свинско, в другата — източна кухня. В Сереса се намираше какво ли не, включително разнообразна храна. Намерих приятелите от детството си и открих, че с някои от тях още се погаждам добре. И още бях приятна компания за повечето от тях. Обсъждахме политика и търговия — всеки в Сереса говореше на тези теми.

Чувствах се достатъчно щастлив. Имаше кръчми в посоката към квартала на художниците (по-груби, по-интересни), където не прекаляваха с цените на виното или пивото, не ги и разреждаха за постоянните клиенти, а едно-две от момичетата ми харесваха.

Веднъж седмично бях на трапеза в родния дом. Майка ми готвеше по все същия начин както в детството ми преди Авена. Струваше ми се, че е било много отдавна.

В една от тези вечери със завръщането на пролетта моят баща ми каза гордо, че са му поръчали да вземе мерки и да скрои роба за брата на временно назначения дук. Имало шанс, ако харесат работата му, да получи поръчка и от самия дук.

Шивачите отиваха при своите клиенти, известните майстори бяха добре дошли и в най-изящните дворци на Сереса. Създаваха се връзки, тъкмо затова занаятът на моя баща се смяташе за малко по-достоен.

— За какво говорихте? — попитах го аз.

Той се усмихна и приглади брадата си.

— И за тебе отделихме време.

Ето защо не бях прекалено изненадан, когато ме призоваха за среща с дук Ричи няколко дни по-късно. Още тогава познавах нравите в своя град.

Изненадата ме споходи вечерта преди уречената среща в двореца, когато едва не се сблъсках с човек, дошъл да ме търси и носещ меч.

Запътих се към квартала на художниците в края на деня, след като затворихме дюкяна. Рядко стигах до самия квартал. Малцина отиваха там, ако не им се налагаше. В онази част на Сереса бяха разположени и работилниците за щавене на кожи, разнасяше се противна смрад. Разбира се, тъкмо затова художниците живееха на такова място — евтини стаи в скъп град.

Но на половината път между дюкяна и квартала имаше няколко кръчми и публични домове, които ми допадаха, малко встрани от Големия канал. Минах по извития мост малко преди да стигна до тях, минах покрай бъчвата, използвана от младия и сляп бивш моряк, който просеше там всеки ден. Той вече си бе тръгнал към незнайното място, където вечеряше и спеше. Можеше да се каже, че припечелва добре от просията, седнал на бъчвата. Разказваше интересно и беше чудесен клюкар, познаваше хората по гласа или дори по стъпките. Името му беше Пеполо. Заприказвах се с него често и винаги му давах по някоя монета.

Никога не разказваше защо са го лишили от зрение. Почти нямаше съмнение, че се е провинил тежко по време на плаване, за да заслужи такова наказание. Нямах желание да разпитвам или да укорявам. И аз бях убил хора.

В една кръчма видях трима нови приятели и един от момчешките ми години, седнах при тях. Подхвърлях си шеги с жените, докато пиехме, но реших да не се качвам горе тази вечер, затова излязох по-рано от обичайното.

Кой може да каже какви наши безгрижни решения ще имат своя роля в живота ни? Този усет за игра на случайности е причина да се молим или да носим предмети, предназначени да ни дават закрила или сполука, затова живеем в страх от демони.

Трябваше да отида в двореца сутринта. Струва ми се, че ме подтикваше смътното намерение да остана трезвен, да се наспя.

Придружих приятел до неговата сграда, която не беше далеч от моята. Винаги беше по-благоразумно да вървиш с някого нощем в Сереса. Крачех по-забързано, когато бях сам. Влязох в къщата и тръгнах нагоре по стълбата. На всяка площадка имаше запален фенер, живеех на добре поддържано място. Във ветровитата нощ облаците понякога закриваха звездите. Разтърквах ръцете си, за да ги сгрея. Надуших миризма на готвено от първия етаж. Не биваше да готвим вътре, опасността от пожар в града беше ужасна, но някои го правеха… и ги издаваха онези, които изпитваха неприязън към тях.

Чух гласове отгоре, на моя етаж. Толкова гръмки, че спрях и се заслушах. И тогава забелязах, че Маурицио от втория етаж е отворил вратата си. Опря пръст в устните си. Погледнах го въпросително. И той обясни с жест, сякаш вадеше меч от ножница.

Не биваше да го правя, но изкачих още няколко стъпала внимателно, за да не скърцат — исках да чувам по-добре.

— Казах ти вече, синьор Чера не си е вкъщи! Натрапваш се и ще бъде съобщено за тебе. Може би някой от долните етажи вече го прави. Тук живеят почтени хора!

Говореше Петронела — тя, съпругът ѝ и малкото им дете бяха мои съседи.

Озърнах се. И Маурицио беше застанал при стъпалата. Посочих навън и събрах ръце, все едно са оковани в китките. Той кимна и тръгна надолу, за да потърси нощната стража.

— Нищо лошо не съм направил, нямам такива намерения — отговори непознат глас.

— Ти си чужд човек в жилищна сграда по тъмно, носиш меч, искаш да знаеш къде е един от наемателите. Хората не правят такива неща нощем без лоши намерения. Ако беше от Сереса, щеше да знаеш. Не си оттук, нали?

Петронела си беше с буен характер. И май прекаляваше в момента, застанала срещу въоръжен мъж нощем. Питах се къде ли е Иларио, нейният съпруг.

Не ги виждах отдолу. Сетих се, че ако онзи реши да се махне, ще ме завари на стъпалата. Нямах представа защо някой би имал причина да ме търси в този час.

— Ще си тръгна, синьора — каза примирително той. — Не съм искал да ви ядосвам. Само ми кажете някой остави ли при вас писмо, което да предадете на синьор Чера?

— Вече ме попита и аз ти отговорих! Няма писмо, пък и аз не бих отворила на човек, който иска да го остави! Казах ти да си вървиш! Долу са ни чули, стражата ще дойде скоро.

— Значи е време да си тръгна. Ето ви един допани за безпокойството.

Чух как монетата издрънча на пода.

— А бе, аз що не те!… — избухна Петронела.

— Много мило, но не сте мой тип — отвърна мъжът. — Предпочитам по-пищни жени.

Подът изскърца. Врътнах се и слязох припряно, пъхнах се в коридорчето на втория етаж. Долепих се до стената в мрака. Видях го как ме подмина надолу.

Там се натъкна на Маурицио… и стражниците.

Чух врявата. И Петронела я чу. И тя ме подмина по стъпалата към входа. Гласът ѝ заехтя силно от гняв. Казах си, че онзи сбърка с подхвърлената монета.

Отидох при тях на площадката пред вратата на сградата. Едва ли беше особено благоразумно — непознатият все пак търсеше именно мен, но и аз се ядосах от нахалството му. Не знаех за какво писмо говореше. Получих само повикването от дука преди два дена, вестоносецът на двореца дойде в нашия дюкян.

Трима от нощната стража стояха в дворчето пред входа. Един държеше факел, Маурицио също. Тук беше малко по-закътано и вятърът не ги гасеше.

— Добре — казах и пристъпих навън, — хванали сте го. Този мъж заплаши жена, отказа да си тръгне, разпитваше за мен, оскърби честта ѝ. Може би ще искате да го разпитате.

Той не беше висок, но изглеждаше як. И беше гладко обръснат под ниско нахлупената шапка, прикриваща лицето му. Доближих го и се вгледах. Вече знаех кой е той.

Отворих уста да споделя откритието си, но размислих.

— Господа — започнах, — сутринта съм повикан за разговор с дук Ричи и този човек може би има свои причини да попречи на срещата. Това трябва да бъде проверено.

Стражниците се опулиха. Щом беше споменато името на дука, наглед дребното произшествие изведнъж се превърна в нещо доста по-важно.

— Какво? — обади се натрапникът. — Нищо не знам…

— Я най-добре ела с нас без много шум — прекъсна го най-едрият страж. — И ще ти вземем меча и онзи кинжал на колана.

— Как пък не! — възкликна мъжът.

— Сбърка — натърти същият страж.

Без предупреждение заби юмрук в корема му, вторият също тежък удар беше по брадичката, щом непознатият се преви.

В Сереса градската стража е обучена добре.

— Желаете ли да има охрана по пътя към двореца сутринта? — попита едрият, докато си разтъркваше юмрука.

Другите двама вече отнемаха меча и кинжала на непознатия, който се свлече на земята. Изражението на първия подсказваше, че проверява дали съм казал истината.

— Да, вече искам — отговорих му. — Тази случка ме разтревожи.

— А за какво сте повикан в двореца? — попита той.

Вторачих се неприветливо в него.

— Според мен такива въпроси не подобават на вашия пост. Не е благоразумно. Арестувайте този човек, докато не съобщя на дука за него. И дотогава не го разпитвайте. Изпратете хора, които да ме чакат тук един час след изгрев.

Честно казано, подражавах на тона, с който Теобалдо Монтикола даваше заповеди. Как бих могъл самият аз да натрупам опит в това?

Стражът ме гледаше предизвикателно, но реши да не упорства.

— Добре, синьор — каза и се извърна.

Малко оставаше да каже „господарю“, струва ми се. Не бях против, че се въздържа.

Вдигнаха насила натрапника, сложиха белезници на китките му и го поведоха към канала, моста и техния участък, разположен наблизо. А може би щяха да го затворят направо в тъмницата на двореца. Всички говореха, че мястото било неприятно.

Останах пред входа с Маурицио и Петронела. Той се взираше в мен на светлината от факела.

— В двореца ли ще отиваш? — попита недоверчиво.

В края на краищата бях книжар.

— Да.

— Защо? — зададе Петронела по-накратко същия въпрос като онзи страж.

Усмихнах ѝ се.

— Когато науча, ще ти кажа.

И тя се усмихна. Имаше хубава усмивка. Жена, която не се церемонеше. Тази нощ също се убедих в това.

Прибрахме се, навън беше студено. Пожелахме лека нощ на Маурицио на неговия етаж и продължихме нагоре. Петронела ме спря на площадката.

— Данио, почакай.

Влезе в своите стаи и се върна.

— Един човек наистина донесе писмо. — Даде ми го и намигна. — Ще разбиеш някое сърце, Джуданио Чера. Само не забравяй, че излъгах заради тебе.

— А защо го направи? — попитах.

Този път тя не се усмихна.

— Не харесах онзи. Но харесвам тебе. — Запъна се за миг. — Иларио също те харесва. Навести ни някоя вечер, когато бебето заспи, и все ще измислим как да ти угодим.

Обърна се, влезе и затвори вратата.

Останах сам и стъписан в тъмния коридор, едва потиснах нервния смях. Държах запечатан плик, моето име бе написано на него с нечий уверен почерк.

Знаех от кого е написано името ми. Не беше трудно да се досетя, след като познах дошлия да ме търси мъж.

Беше единият от двамата, които забиха стрели в Антенами Сарди миналата пролет.

Значи служеше на дук Аримано от Мачера. Бащата на Адрия. Писмото беше от нея и някой не искаше да го прочета. Ударите на сърцето ми се забързаха. Мина цяла година, но това време не стига да се променят някои неща.

Питах се дали стражниците ще се вслушат в нареждането ми да не му сторят нищо. Май не беше много сполучливо хрумване да го разпитват, като знаех на кой дук служи, а и всъщност не бе навредил никому.

Чак когато се настаних в леглото, хрумна ми закъснял въпрос — защо си наумих, че е дошъл сам? Не спах добре, но нищо не се случи до сутринта, само оставих свещ да гори до късно и препрочетох много пъти едно писмо.

Зимните дъждове валяха отдавна, преди тя да проумее, че нейният баща не позволява писмата ѝ да бъдат изпратени.

Тя беше уверена, че Джуданио Чера не би пренебрегнал писмо от нея. Не знаеше къде живее той, но бе научила къде е домът на неговите родители. Не е трудно да намериш шивач с фамилията Чера. Това сигурно беше достатъчно, за да стигне писмо до него. Фолко и нейната леля в Акорси получиха писмата ѝ, получи отговор и от двамата.

Но нямаше отговор на три писма до Данио.

Адрия си беше у дома в Мачера, имаше време да помисли на спокойствие и прецени, че е грешка да вдига скандал на куриера на нейния баща, пътуващ до Сереса. Той просто би я излъгал, а така щяха да знаят, че тя се е досетила. Научи от Фолко и че когато разкриеш нещо, по-полезно е за тебе другите да не са осведомени за това.

От една страна, тези писма не бяха важни. Пишеше му, за да не се изгубят, той да знае, че не го е забравила, накъдето и да ги поведат техните разминаващи се пътища. Данио Чера беше спомен от живот, който постигна временно. И вероятно това време бе свършило. Да, много ярък спомен, но тя вече не беше същата… или поне от нея се очакваше да не е същата.

Но тя живя далеч от дома си, беше независима твърде дълго, за да се примири ей така с отнемането (и четенето?) на нейни писма. Може и да беше важно в края на краищата. Нейният баща трябваше да научи, че ако ще тя да се е прибрала, още беше онази, в която се превърна.

Или щеше да му каже направо, или щеше да се възползва по друг начин от наученото.

Разбира се, когато избере обител на Дъщерите на Джад и се оттегли от света зад стените ѝ, примирението ще определя нейния живот. Тя обаче знаеше достатъчно за тези свети убежища, за да е убедена, че би могла (щом е влязла там с високо положение в обществото) да се справя все някак с изискванията.

Вече бе решила, че не желае да се омъжи, не би приела такова подчинение. Старша дъщеря в обител има значителна власт. А властта дава свобода редом със задълженията. Като стъпки в сложен танц, казваше си Адрия.

Имаше достатъчно причини да очаква, че като дъщеря на дука на Мачера ще наложи господството си рано или късно. Парите също щяха да изиграят своята роля да стане така. Проблемът беше в избора на онази обител, където това може да се случи по-рано. И щеше да има не по-лесни пазарлъци, отколкото за брачен договор. Все пак щеше да се посвети на бога. Така гласи учението, нали?

Любовните връзки за жена в обител бяха прегрешение, разбира се, но не всички ги отбягваха. Такъв си е светът.

Общо взето, беше готова да приеме всичко това. Не би могла да продължи с живота, който водеше в Акорси. От самото начало знаеше, че ще има и край. Още когато отиде в Бишо, смяташе надбягването за своеобразно сбогуване.

А Монтикола ди Ремиджо знаеше какво бе правила и в Милазия, и в Бишо. Омразата към Фолко би го подтикнала лесно към риска да разпали вражда и с нейния баща, като разгласи стореното от нея… тоест и убийство. Нямаше как да отрече колко лошо е, че той знае. Досега не бе казал нищо, но осведомеността му тегнеше и над нея, и над Фолко. Прастарата поука, че знанието е сила.

Нейните родители нямаха представа какво е правила в Милазия. Фолко, неговият братовчед Алдо и някои от хората им обаче знаеха. И Монтикола. И лечителка, която вече живееше близо до Бишо. И млад мъж от Сереса.

По някое време със смяната на сезоните у нея се зароди увереност, че ако баща ѝ научи и за Милазия, и за съпричастността на син на занаятчия от Сереса, ще заповяда да го убият. Нямаше никакво съмнение в това.

Фолко не би навредил на Данио: тя се погрижи още в странноприемницата. Ако той стореше зло на Джуданио Чера, самата тя би разгласила всичко, така го заплаши… и ще се скрие зад вината и разкаянието в обител на Джад, а той ще понесе последствията.

Но още сутринта, когато потеглиха на коне от двора на странноприемницата, си даваше сметка, че е време да се върне у дома. Преди бе имало отворена врата, която вече се затвори зад нея. Поне сама реши да го направи. Или можеше да си внушава, че е така. Трябваше да види има ли други врати, които би успяла да отвори за себе си.

И по този повод — не беше длъжна да търпи, ако нейният баща се намесваше в кореспонденцията ѝ. Внимаваше какво пише, за да не застраши Данио. Въпреки че, ако искаше изобщо да не го излага на риск, не биваше да му изпраща никакви писма.

И Адрия реши, че нейната сговорчивост си има граници. Каза си, че ако някой желае да я опознае по-добре, ще му се наложи да осъзнае и този факт.

Не беше изключено Данио Чера, който бе учил в Авена, да намери уязвимо място в разсъжденията ѝ, но това не я засягаше. Понякога и вдигнатите рамене са достатъчен отговор.

Изпрати четвърто писмо в Сереса през пролетта. Не по куриера на своя баща.

Само че дукът на Мачера беше досетлив и недоверчив човек, познаваше ума и упоритостта на своята дъщеря. Нейният пратеник успя да тръгне от града с един ден преднина, но дворцовата стража научи за заминаването му (беше коняр, който отдавна се грижеше за конете ѝ) и той беше проследен.

Знаеха къде отива, а вече бяха наясно (за разлика от нея) и къде живее мъжът, на когото тя пише. За малко не настигнаха този коняр по пътя към Сереса, но тя му бе наредила да язди бързо и той се подчини. Не загубиха време да издирват пратеника сред каналите и мостовете на града. Те бяха изпратени там не заради него, а той бездруго щеше да се върне у дома.

Доколкото личеше от писмата на Адрия, книжарят не изглеждаше важен — просто човек, когото срещнала заедно с Фолко, но цели четири писма до него означаваха нещо. Дук Аримано заповяда той да бъде убит за всеки случай. Отдавна бе проумял, че абсолютната безопасност е недостижима дори с дебели крепостни стени, добре платени войски, опитвач на храната му, охрана в спалнята и оръдия, насочени както навън, така и към гражданите, над които властваше. В живот като техния нямаше нищо абсолютно, но това не пречеше човек да бъде предпазлив.

„До Джуданио Чера

Приветствам те. Започнах да си пиша с някои хора, след като се завърнах у дома след дълъг престой при моята леля и чичо в Акорси, през което време и ние се срещнахме, разбира се, и проведохме увлекателен разговор в Авена, който си спомням с удоволствие.

Вече ти писах, но предполагам, че онези писма са се загубили някъде през есента или зимата, а може би ти си се отказал от плановете си за завръщане в Сереса? Изпращам това писмо с друг куриер.

Ако все пак си отново в родния град и си станал книжар, както възнамеряваше, ще се радвам да ме снабдиш с екземпляр, подвързан с алена кожа, от «Книга на Синовете на Джад», отпечатана на хартия с добро качество. Моето бъдеще, изглежда, е някоя свята обител, затова е наложително да задълбоча знанията си по тези въпроси, включително за службите в прослава на нашия бог, от когото произтича всеки благослов и радост — от слънчевата светлина до пролетта и мощта и бързината на конете.

Смятам, че имам волята и способността да се науча как да намирам и радост, и поука по различни начини, уповавам се на надеждата моят нов живот да ми даде такава възможност.

Приносителят на това писмо се казва Джакопо. Той ще изчака отговор дали си склонен да удовлетвориш тези мои желания и потребности. Той ще ми донесе писмото от тебе, ако има такова, и книгата, разполага с пари да ти плати. Разбира се, с удоволствие ще ти предоставя такава отплата, каквато е подобаваща според тебе за твоите услуги.

С поздрави от мен и с надеждата Джад да те брани,

Адрия Риполи, Мачера“

Трима стражници от двореца ме чакаха пред вратата на къщата, когато слязох пременен в най-хубавите си дрехи. Уши ги баща ми и бях облечен по-добре, отколкото иначе щях да бъда с моето положение в обществото. Спрях и огледах тримата мъже. Отдадоха ми чест. Не бях свикнал с това. В светлото утро мъглата се бе разнесла.

Не бях ходил с охрана дотогава, но ми олекна, че дойдоха. Онази мисъл посред нощ за друг пратеник от Мачера не ми излизаше от главата. Ако дук Аримано не искаше неговата дъщеря да пише на син на шивач от Сереса, имаше очевиден начин да сложи край на това.

Той охотно заповяда да убият мъж в странноприемница миналата пролет, без дори да знае по кого ще стрелят. А от нейните писма знаеше кой съм аз. И неговият човек, а може и да бяха повече от един, знаеше къде живея.

Когато разполагат с голяма власт, и мъже, и жени постъпват понякога както никому от нас не би хрумнало. Такова беше мнението ми тогава, не се е променило и до днес.

Взрях се в най-високия от стражниците.

— Още ли е арестуван мъжът, който беше заловен снощи?

Гледаше ме безизразно.

— Сигурен съм, че ще ти кажат онова, което трябва да знаеш.

Бих могъл да се задоволя с този отговор. Едва не се примирих. Предстоеше ми плашеща сутрин. Но Адрия Риполи ми бе изпратила писмо (по-точно писмата са били няколко) и в него имаше скрито послание. Тъкмо заради намека за срещата ни в странноприемницата будувах дълго.

В този момент не бях склонен да търпя пренебрежение.

— Не, аз пък смятам, че ти ще ми кажеш още сега, ако знаеш нещо. Открихте ли и втори човек? Твърде вероятно е да са поне двама.

Пак се вторачи в мен. Явно и той не беше склонен да прави някои неща.

— Повтарям — сигурен съм, че ще ти кажат каквото…

Накарах го да млъкне с жест. Нямаше смисъл да се гневя. Тези хора имаха свои заповеди и навици. Просто бяха дошли да съпроводят някакъв човек от простолюдието до двореца заради произшествие предишната нощ.

Не беше доволен, че го прекъснах така. Не че ме вълнуваше.

Стоях на входа. От двете страни имаше дръвчета в саксии за сянка през лятото. И за да има зеленина, която е рядкост в Сереса.

Пристъпих напред. Погледнах нагоре.

Дължеше се предимно на късмет. И предпазливост. Бихте могли да добавите и страха. Зърнах движение и проблясък на метал върху покрива на сградата отляво. Видях ги, защото ги търсех.

Хвърлих се към по-близкото дръвче, бутнах един от стражниците.

Стрела от арбалет се заби в рамката на вратата зад мястото, където бях преди миг.

— Там горе! — креснах и посочих. — Безполезни фъшкии такива! На покрива!

Все пак опитаха току-що да ме убият. Напомням го като оправдание за думите, които изрекох.

Трябва да призная, че реагираха чевръсто. Двама се обърнаха да препречат достъпа до мен откъм площада и извадиха мечовете си. Третият нададе вопъл, познат на всички кореняци в Сереса:

— Дворцова стража! Градска стража! Повикайте ги!

Всички граждани са длъжни да откликнат на този призив.

Отказът е престъпление. Незабавно чухме още викове за подкрепление откъм моста и канала, после пред нас и отляво. Врявата се разнасяше бързо.

Надникнах полека иззад дръвчето.

Втора стрела прелетя на косъм от мен въпреки разстоянието и стрелбата от покрив. Помнех как улучиха Антенами Сарди. И проумях внезапно, че не са искали да го убият в онзи ден. С лъкове толкова отблизо щяха да го погубят съвсем лесно. Но не ми се вярваше, че правят същото днес.

Само че презареждането на арбалет отнема време. Надникнах отново.

— Прикрий се, синьор! — нареди ми високият страж. — Виждам го. Знаем на кои покриви може да се прехвърли оттам. Няма да се измъкне.

В гласа му вече звучеше потрес. Ако бях умрял, щяха да стоварят вината върху него, а нашият град-държава не знаеше що е прошка.

Вярвах му, че стрелецът няма да избяга. Чувахме тропот на тичащи крака. Още стражници — някои от двореца, други от града. Нямаше значение (въпреки взаимната им омраза).

Накараха ме да не мърдам от мястото си. Дори настояваха да вляза в сградата, но аз останах при дръвчето в свежото утро. Не че въздухът в Сереса е чудесен, но исках да бъда отвън, не да се крия на стълбището. Все пак се криех, но не беше същото. Или така ми се струваше. Да, може и да съм се държал глупаво.

Стоях там със стражниците, които вече бяха петима. Слънцето се издигна, бризът се засили. Чувах повече шум и гълчава откъм моста и Големия канал, великият град се пробуждаше и раздвижваше. Площадът се запълваше с хора, които ускоряваха крачка, щом зърнеха стражниците.

Още един страж дойде забързано. Отдаде чест на високия, който беше старши, и му каза, че стрелецът с арбалет е заловен.

Тръгнахме към двореца. То се знае, закъснях.

— Разпитват и двамата, според доклада на подчинените ми се смята, че не е имало трети — каза временният дук на Сереса.

Намирахме се в неочаквано малък кабинет на втория етаж. До онзи ден не бях влизал в двореца. Имаше прозорец над един от по-тесните канали. Дук Ричи седеше зад голямо бюро, отрупано с книжа. Аз бях настанен на стол без тапицерия пред него.

Изглеждаше по-млад, отколкото очаквах. Знаех, че е заел поста наскоро заради немощта на стария дук, но беше член на съвета от години. Иначе не би седял тук и не би носил тази титла.

Имаше сини очи, спретнато подкастрена брада, високо чело, тъмна коса, дълги пръсти. Владееше добре гласа си. Пред него беше отворен бележник, в който пишеше, когато ме въведоха в кабинета.

— Те ли ви казаха това, господарю?

Имаше много причини за безпокойството ми и още толкова причини да не го проявявам.

— Да. Вече поясних.

— Как ще постъпите с тях?

Той впи поглед в мен.

— Уместен въпрос. А какво е твоето мнение, синьор Чера?

Въпросът и изпитателният поглед ме убедиха, че срещата не е каквато си я представях.

Това изобщо не уталожи тревогите ми.

Временният дук на Сереса прецени, че Джуданио Чера наистина е млад и му личи. Младеж с добро телосложение, кестенява коса, къса брада и голям нос. Несъмнено наблюдателен (огледа зорко стаята, когато влезе, и запомни подробности).

Не биваше той да задава въпроси и вероятно знаеше, че е така, но въпреки това го правеше. Два пъти, от самото начало на разговора. Дукът не се наежи. Мъжът пред него стана по-интересен.

Изведнъж след втория въпрос на Чера — „Как ще постъпите с тях?“, Ричи промени намеренията си за посоката на разговора или по-скоро добави нещо като приток към река. Открай време си мислеше, че способният водач се нуждае от умението да реагира на нови сведения, ако ще и да е само по смътен усет.

Но той вече знаеше от бележките, които бе сложил на бюрото, че младежът е получил добро образование. Човек от съвета го препоръчал за школата в Авена, където приемаха и по някое дете на занаятчия, а Чера останал там по-дълго от обичайното. Имаше смисъл да провери какво би могло да означава това.

Младежът започна внимателно (и дукът долавяше колко внимава):

— Господарю, не ми подобава да…

Ричи го прекъсна рязко, за да види как ще се справи:

— Подобава, синьор Чера, щом аз го искам от тебе.

Чера си пое дъх, но нямаше смущение в погледа му. И дукът се досети, че младежът се опитва да разгадае него, което също не го разстрои. Ставаше още по-интересно. Ричи чакаше. Една от най-полезните тактики.

Посетителят като че взе решение, тоест бе обмислял дали да не постъпи другояче. И каза:

— Те са хора на дук Аримано от Мачера. От личната му стража, доколкото знам.

Ричи се погрижи лицето му да не трепне, но този път се стресна искрено. Още не бяха установили този факт в разпита на първия мъж, а вторият беше заловен преди малко.

— И как научи това? — попита и допълни записките си.

Вече нямаше колебание, младежът бе избрал път и щеше да върви по него. Добра черта, но си оставаше интересно и обмислянето на друг път.

Осъзнах, че вече съм направил избора си. Олекна ми донякъде. Всъщност още от мига, когато дукът на Сереса попита за моето мнение какво да бъде направено, почувствах как нещо се размести в мен, нещо се отключи.

Нали бях от Сереса — моя град, моя дом. Ако исках да бъда верен…

— Господарю — отговорих му, — видях ги с него близо до Бишо. Или поне единия от тях — онзи, когото арестуваха снощи.

— Дук Аримано е пътувал до Бишо? Отдалечил се е от Мачера, за да отиде там?

Изненадата в гласа му личеше ясно.

— Да, господарю. Миналата пролет. Пристигна в деня на тяхното надбягване, но твърде късно, за да го гледа.

— Това изобщо не му е присъщо — отбеляза нашият дук.

Пак си записа нещо. Сведе поглед към страницата, после се взря в мен.

А аз си казах, че щом съм започнал, трябва да стигна до края. В разговора с този човек не можех да увъртам безопасно. Прецених веднага, че е така, макар че увъртах по малко в тази първа среща или поне се опитвах. Сега си припомням разговора и подозирам, че той е знаел, но ми е позволил по незнайни за мен причини. Оттогава до днес неизменно го нареждам сред великите хора на нашето време.

— Той беше дошъл на юг, за да отведе дъщеря си у дома.

Погледът на дук Ричи стана пронизващ.

— Продължавай — подкани ме, но реши да уточни: — Госпожа Адрия, така ли?

— Да, господарю.

— Която беше при леля си и чичо си в Акорси?

— Да, господарю.

Знаеше много неща. „Разбира се, че знае“ — напомних си.

— И тя е била в Бишо?

Вече бях направил избора си.

— Господарю, тя участваше в надбягването заради Фолко д’Акорси. Той заложи, че тя ще се класира в първата тройка. Тя пресече финала втора и той спечели много пари.

Дукът пишеше. Леко се наведох и видях, че най-горе на една от страниците е моето име. Той не вдигна глава, а попита:

— Умееш ли да четеш наопаки?

Облегнах се на стола изчервен.

— Не много добре, господарю.

Чак тогава ме погледна и се подсмихна.

— Това умение ще ти бъде от полза.

Струва ми се, че отгатнах нещо в този миг. Поне забелязах намека.

— Значи Фолко се е погрижил да я включи в надбягването на Бишо — каза дукът. — Хората не знаеха ли коя е тя?

— Не знаеха, господарю.

— Но ти знаеше?

Колко сини бяха очите му.

— Знаех, господарю. Видях я в Авена, когато дойде там с Фолко.

— И си я запомнил?

— Не е лесно да бъде забравена.

Той се усмихна отново.

— Особено от млад мъж, нали?

Поклатих глава.

— Господарю, съмнявам се, че и вие бихте забравили една Риполи.

Погледът му стана суров.

— Дръзваш да кажеш, че не съм млад?

Смръзнах се, но после видях, че крие усмивката си.

— Всъщност, господарю, изглеждате по-млад, отколкото очаквах.

Той се ухили открито.

— С това би могъл да заслужиш някоя кесия. — Помълча и попита: — Щом си знаел коя е, как постъпи? Защо си бил в Бишо и на мястото, където е отишъл баща ѝ… с хората си, както вече каза?

Аз бях направил избора си.

— Господарю, тогава бях с Теобалдо Монтикола. Казах му, че тя прави това заради Фолко и че вече съм я виждал. А той също заложи на нея. И заради печалбата, и за да направи напук на д’Акорси, убеден съм.

— Убеден си?

Дукът записваше.

— Самият той го каза, господарю.

— А защо поначало е благоволил да ти каже нещо? И защо си бил с него, синьор Чера? Ти май си попадал в компанията на интересни хора.

— Без да искам, господарю.

— Нима? Само с късмет?

— Късметът може да бъде и лош, господарю.

И му разказах как срещнах Монтикола и неговата любовница по пътя към Бишо, за собствената си победа в надпревара и за собствените си залози, с които спечелих достатъчно пари да си купя дял в книжарски дюкян и да платя за разширението на шивашката работилница на моя баща.

Защото бях очаквал да ми зададе въпроси за тези случки след нареждането да се явя в двореца. Отговори, които бях подготвил. Твърде млад бях да разполагам с толкова пари, а в Сереса държаха под око парите на хората.

Слушаше и записваше. Когато млъкнах, ме загледа, без да продума. Опитах се да не шавам на стола, да не покажа безпокойството си. И той попита:

— Значи твоите пари са придобити почтено? Не си ограбил никого? И не ти е платено да ни шпионираш?

Прокашлях се, защото гърлото ми пресъхна внезапно.

— Господарю, насред царящия в Милазия смут след убийството на графа аз бях един от онези, които се сдобиха с още пари. Така купих коня, с който се състезавах срещу войника на Монтикола. За победата ми беше дадена сума, равна на цената на неговия кон, какъвто беше облогът между нас.

Записа и това. Записваше всичко. Промълви тихо:

— Половинчат отговор.

— Господарю, никога не бих се съгласил да шпионирам Сереса и никой не е искал това от мен. И Акорси, и Ремиджо при срещите ни поискаха да се присъединя към тях. Ремиджо — да бъда наставник на неговите по-малки синове. Акорси — да приема предложението на Ремиджо и да му изпращам сведения оттам.

— Можеше да се поставиш в двусмислено положение.

— Да, господарю.

— И ти реши?…

— Да се върна у дома и да стана книжар, господарю.

— Защото?…

От цяла година се опитвах да си отговоря на същия въпрос.

— Не вярвах, че… Господарю, те са опасни мъже, обсебени един от друг над всичко останало, поне така изглежда. Не исках тази вражда да погълне и мен.

Кимна. Не записа това, гледаше ме неотклонно.

— Страхуваш ли се от живота? — попита тихо. — От отваряне на врата, чиято дръжка вече си хванал?

Успя да ме ядоса, въпреки че не забравях къде съм и кой е той.

— Това не е ли част от живота на един син на шивач, господарю? А не на богат търговец или на аристократ?

Той поумува.

— Обвиняваш баща си ли?

— Не го обвинявам. Благодарен съм му през всеки ден от живота си. Просто не искам да бъда пешка в играта на онези двамата.

— Просто? — повтори той.

Забележителен човек. Винаги слушаше внимателно — и тогава, и сега.

— Господарю, може би не избрах подходящата дума. Има и още нещо.

Чакаше да продължа.

— Господарю, аз съм гражданин на Сереса. Не съм нито от Акорси, нито от Ремиджо… или от друго място. Това е моят дом.

Говорех правдиво. Почувствах, че винаги е било вярно, само е трябвало да го осъзная.

Той се усмихна пестеливо. Докосна брадата си и каза неочаквано:

— Кажи ми, Джуданио Чера, имаш ли мнение за младия Родолфо в Обравик? Наследника на императора?

Примигах и го зяпнах. Пак се прокашлях.

— Господарю, нямам мнение, което си струва да споделя. Аз би трябвало да разполагам с писма и донесения, преди да кажа нещо, заслужаващо да бъде чуто.

Той погледна книжата пред себе си.

— Добър отговор. А чувал ли си някой да е говорил нещо по въпроса?

— Само Гуарино, нашият учител — според него той ще бъде подценяван, когато се възкачи на трона, а не би трябвало да е така.

— Това ли каза?

— Да, господарю.

Отбеляза нещо на листа.

— Изпращаш ли писма на Гуарино?

— Да. И той благоволява да ми отговори.

И това беше отбелязано. После остави перодръжката и за пръв път се облегна в креслото. Загледа се през прозореца към купола на нашето величаво светилище и водата на лагуната зад него.

— Джуданио Чера, вярвам ти, че се чувстваш гражданин на Сереса. Имам идея и още няколко въпроса.

Зададе ги и аз отговорих. Стори ми се, че отговорите го удовлетвориха.

Ето как още съвсем млад станах служител в Съвета на дванайсетте и бях изпратен по море с охрана и секретар при Теобалдо Монтикола в Ремиджо.

Моята задача беше да получа ежегодния налог от Ремиджо за правото в тяхното пристанище да акостират търговски кораби в море, което галерите на Сереса защитаваха от крайбрежни пирати и набези на ашари.

Възложено ми беше и да шпионирам.

Джакопо, пратеникът на Адрия, ме навести в книжарския дюкян два дена по-късно. Спретнат човек със скромни обноски, може би се чувстваше малко неловко сред толкова книги. Не се съмнявах, че е научил за онези, които са го проследили, и за залавянето им. Едва ли знаеше какво решение бе взето за тях. Аз знаех.

Вече бях написал отговора си. Дадох го на този човек заедно с книгата за богослужението, която тя поръча. Плати ми, като броеше монетите една по една. Подвързах книгата за нея предишния следобед с червена кожа, както бе пожелала.

Той кимна учтиво и си тръгна.

След три дена и аз отплавах с кораб към Ремиджо.

„Госпожо Адрия,

Приветстваме ви почтително. Благодарим ви за направената поръчка в нашия книжарски дюкян. За нас е чест да ви служим. Прилагаме към книгата описа на разходите.

Надяваме се подвързията да ви удовлетвори. Винаги се стремим да удовлетворяваме желанията на клиентите си. Плащанията за бъдещи поръчки можете да извършвате както ви е удобно, разбира се. Имаме голямо желание да ви снабдяваме с всичко, което бихте поискали за поука или забавление. Позволяваме си да добавим и документ, изброяващ заглавията, които бихме могли да изпратим незабавно. Подразбира се, че ще направим всичко по силите си да изпълним и други ваши желания, дори ако е необходимо време за това. Много ще се радваме да научим от какво друго се нуждаете.

Впечатлен съм от вашето споделено намерение да се посветите на верското призвание. Дано не си позволявам прекалено много, като изразя убеждението си, че за всяка обител ще бъде чест да ви приеме.

С признателност,

Джуданио Чера, книжар Сереса“

11.

Скарсоне Сарди, Върховният патриарх на Джад в Родиас, най-висшият духовник в сътворения от бога свят, вдигна ръце над главата си, събра пръсти и направи знака на слънчевия кръг, с което завърши сутрешните обреди.

Обичайното шумолене последва в изящно зографисания параклис на патриаршеския дворец. Коленичилите хора се надигаха и се протягаха.

Само за него беше допустимо да вдига ръцете си по този начин като символ на кръга в края на молитвите, но се знаеше, че и Източният патриарх в Сарантиум прави същия жест с ръце над главата. Сарантиум беше обсаден от ашарите, но изглежда, още ги отблъскваше зад своите тройни крепостни стени с легендарна якост.

Другите в света на Джад, включително дукове и крале, правеха знака на слънчевия кръг пред сърцата си. Върховният патриарх, наследник на хилядолетна традиция, трябваше да показва символа на Джад над главата си — от името на всички чеда на бога.

Както беше известно, някои хора загинали, докато бъде изяснено това разграничение, но това се бе случило отдавна. „Дано Джад в своята мъдрост и благоволение брани онези, които го почитат правилно“ — помисли си той добродетелно. Струваше му се, че така подобава.

Той обаче беше гладен и раздразнен, не се съсредоточи в набожни размисли. Рано сутринта получи донесение за Бишо. И то лошо — за нерадостната перспектива да го обсади наемната армия на неговия чичо, която се бе запътила да покори града.

Всички обсади са нерадостни, нали? Нима би могло да има приятна обсада? Не можеше да проумее какво хората очакваха от него. Изпитваше ужас от своя чичо Пиеро. А и всички знаеха, че това ще се случи.

В този случай неговият най-находчив секретар подбра подходящите думи за послание. Изразяваше пламенна надежда всички участници, в какъвто и да е сблъсък, нарушил мира в Батиара („Какъв мир в Батиара?“ — подхвърли Скарсоне и чу смеха, от който му стана приятно), ще направят всичко по силите си да избягнат ненужни страдания сред невинните.

Скарсоне подписа три екземпляра — по един за Фирента и за Бишо, един за архива тук. Никога не бе виждал архива. Доколкото знаеше, имаше го много отдавна. Представяше си прах, избледняла и крехка хартия, плъхове.

Отиде да хапне. Замисли се мимолетно как биха могли да изглеждат нужните страдания сред невинните.

Йелена не бе живяла на място, сполетяно от война.

Как да го нарече, освен късмет, защото войната беше едва ли не навсякъде. Пролетта означаваше и армии, това беше всеизвестно. Неизменно обстоятелство в тези времена. Слушаше какви ли не истории през целия си живот, но този път не беше ничий разказ, а заплаха за нейния малък укрепен град Донди с настъпването на новата пролет.

Например управляващият града съвет се зае да прогони просяците и бездомниците. Вече принуждаваха и киндатите да се махнат. Нито бяха много, нито бяха просяци и бездомници, но гонеха и тях.

Чу обяснението — и то от един киндат — че започне ли глад заради обсадата, а това щеше да се случи непременно, според възгледи, опиращи се и на вярата, изхранването на неверник е прахосничество, клонящо към ерес.

Името му беше Карденьо и родът му произхождаше от Еспераня по времето преди киндатите да бъдат прогонени оттам. Тръгна си сред първите. Не чакаше да го накарат насила. Събра си стоките към края на зимата и потегли със семейството си, четири каруци и охрана от шестима мъже. Продаде и къщата, и помещенията за търговия. Йелена предположи, че не е получил добра цена при тези обстоятелства.

Сприятелиха се, когато помогна при раждането на третия му син. Каза ѝ, че ще отиде във Фирента. Виждаше ирония в това, което Йелена долови в гласа му. Тъкмо Фирента беше градът, чиято армия можеше да ги обсади, преди да стигне до Бишо. Но изглеждаше, че наглият и набиращ сили Фирента харесваше киндатите… поне засега.

По-дребните занаятчии и търговци също се нуждаеха от пари и киндатите запълваха нишата на малките заеми, с които банките не се занимаваха. Фирента се разрастваше под властта на семейство Сарди. По-точно постигаше целите си чрез войни. Но в основата на всичко беше търговията, и то предимно с платове. Донди се намираше между двата града и плащаше данъци на Бишо. Явно това вече ставаше неприемливо.

Част от заплащането на наемниците се състоеше в разрешението да разграбят някой град след обсадата. Очевидно беше, че плячката е ценна за тях, но Йелена би искала да попита някой войник как си представя изнасилванията и убийствата като заплащане.

Разбира се, градът би могъл да се предаде веднага, но просто щяха да им отнемат всичко ценно… включително и запасите от храна. Тя беше най-важна. Армиите също са застрашени от глад. Снабдяването им може да се превърне в кошмар наяве.

Жителите на града винаги бяха изправени пред трудно решение. Можеше ли малкият Донди, ако ще е защитаван от гарнизон и крепостни стени, да издържи на обсада? Щяха ли изобщо да ги обсадят? Не бяха ли твърде незначителни, за да се занимават с тях? Нямаше ли това да бъде сметнато за бавене в плановете за превземане на Бишо?

Йелена зададе тези въпроси на своя приятел киндат. Той я посъветва да напусне града. Предложи ѝ да пътува със семейството и охраната му до Фирента.

Изкушаващо предложение. Йелена си знаеше, че има приятел (и не само приятел, ако поискаше) в самото семейство Сарди. С края на зимата започнаха оплетени сънища: призраци, пожари по хълмове, две пълни луни в неестествено бързи дъги през небето. Съзираше непознати звезди между тях.

Остана. Ако на това градче, където я приеха, му предстоеше обсада, лечителите бяха още по-необходими. Тук имаха двама доктори и нея, а единият доктор беше отчайващо некадърен.

— Разбери, че се случват гнусотии, когато хората гладуват — каза ѝ нейният приятел киндат.

— Убедена съм в това — отвърна тя.

— Няма как да разбереш, ако не си го преживяла. Не казвай, че си убедена, Йелена.

Тя помнеше как кимна.

— Ще те нарекат вещица — предрече Карденьо — и ще те обвинят за страданията си.

Помнеше и как повтори думата „вещица“. Негов ред беше да кимне.

Тя се страхуваше, но остана. Все пак изпрати по него две писма. Едното до Фирента, другото трябваше да бъде поверено на вестоносец, пътуващ на север оттам.

Събуди се рано и излезе от къщата си, за да изпроводи Карденьо и семейството му в ранното студено утро, по тревата около градските стени още имаше скреж, изгряваше бледо слънце. Стори ѝ се, че нещо витае — не над семейство Карденьо, а над портата на Донди, през която излязоха.

Никой друг като че не забеляза нищо, но Йелена беше свикнала с това.

Ариберти Борифорте беше умерено способен военачалник. (Приписваше си по-големи дарби, но се заблуждаваше.)

Фирента го нае да служи под предводителството на Фолко д’Акорси в кампанията за покоряване на Бишо. Възложиха му придвижването на артилерията. За Борифорте беше неприятно да се подчинява на когото и да било, но нямаше как да възрази в случая с Фолко.

Плащаха добре и на него, и на хората му, но оскъдно в сравнение със сумата, за която техният командир се бе спазарил със Сарди, ако можеше да се вярва на слуховете.

Това го дразнеше малко (кой самолюбие човек не би се засегнал?), но той повтаряше и на себе си, и на различни жени в различни бардаци през зимата, че и неговото време непременно ще дойде. Още беше млад. А това вече не можеше да се каже нито за Фолко, нито за Теобалдо Монтикола, който щеше да командва защитниците на Бишо. Никой нямаше убедително обяснение как в Бишо са събрали парите, които Монтикола им е поискал без никакво съмнение.

Ако трябваше да бъде честен пред себе си — което се случваше обикновено сутрин в някое светилище — Ариберти Борифорте беше доволен, че Фолко д’Акорси командва в тази кампания, щом щяха да се изправят срещу Монтикола. И двамата щяха да умрат някой ден или да изнемощеят по бойните полета и да се приберат в градовете си, но засега не им се бе случило.

Фолко си остана в Акорси през зимата. Борифорте знаеше, че има размяна на писма между него и Пиеро Сарди. Самият той чакаше във Фирента, неговите шестстотин бойци бяха настанени в казарми извън крепостните стени под забрана да влизат в града на групи над десет души — това беше обичайно. Не го осведомяваха какво се споделя или обсъжда в тези писма. Когато му дойде времето, ще си получи заповедите.

Наистина ги получи, щом се запролети истински. А той вече разполагаше с почти хиляда наемници. Внушителен брой. Бойците се събираха там, където можеха да очакват пари и плячка. Повече хора в отряда означават и по-голям престиж, но трябва някак да им плащаш… или да измислиш как да си плащат сами. Успешният предводител се грижи войниците да оцеляват (повечето), да бъдат нахранени, облечени и обути, предлага им пари или плячка. Така привличаш войници под знамето си, така правеха Фолко Чино и Теобалдо Монтикола през годините.

Знамето на Борифорте засега се бе прославило съвсем умерено. Той нямаше да се задоволи с това. Джад му беше свидетел, че година след година в Батиара все имаше богат избор от войни. И достатъчно малки градове, на които да предложиш защита срещу договор, къща и може би дори съпруга с добро потекло.

Имаше нагледни примери, нали?

Наредиха му да се придвижи към Бишо с артилерията и обсадните машини, да съсипе ниви, щом напусне земите на Фирента, но да не губи време в това занимание. И където може, да принуждава селяните да бягат към Бишо. Колкото повече гладни гърла в града, толкова по-скоро ще свърши храната.

Нямаше как да пробият през онези стени, щом щеше да ги брани Монтикола. Значи щеше да има обсада и се налагаше да прекъснат снабдяването и да увеличат броя на гладуващите в Бишо.

Нищо ново. Тъкмо това очакваше.

Разгледа картата, преди да потегли. И го осени нова идея или поне наченките ѝ. Оказа се, че има един укрепен, но доста малък град, значи гарнизонът му е незначителен. Малко на запад от главния път. Жителите му плащаха налог на Бишо… тоест можеше да смята този Донди за подходяща цел. Такъв довод би изтъкнал пред всеки събеседник, само че не сподели с никого хрумването си.

Фолко щеше да тръгне от Акорси с основната войска. Изглежда, имаше план да се забави на някакво място. Нямаше обяснение за замисъла му или поне Борифорте не го научи.

Монтикола също щеше да тръгне на запад от Ремиджо.

Нищо чудно да се срещнат. И да има битка някъде там.

Крайно време им е на онези двамата, мислеше си Ариберти Борифорте. И ако се случат някои неща, може да се открият шансове пред по-млади и решителни наемници.

Антенами Сарди получи писмо от Донди, поверено не на кого да е, а на лихвар киндат. Прочете го внимателно.

Същият човек му даде и второ писмо с молба да осигури получаването му в Мачера. Не го прочете въпреки недоумението си, защото бе изпратено до Адрия Риполи — питаше се какво ли би могло да свързва Пелена с най-младата дъщеря на дук Аримано. Но пък той не се отличаваше със силно любопитство. Нареди на двама от телохранителите си да тръгнат на север с писмото.

Възложи им да попитат в Мачера и за внесени от Фериер седла и хамути. Както бе научил, на север ги правеха в нов стил. Първо щяха да ги доставят в Мачера, а тези неща привличаха вниманието му.

Ако знаеше коя беше ездачката от квартал Сокола в надбягването на Бишо, може би щеше да прояви по-силен интерес към второто писмо.

Отиде в крайпътна странноприемница да привлече чудесна ездачка като своя състезателка и може би партньорка в леглото, раниха го (незнайни нападатели!) и го излекува друга жена, която наистина дойде и в леглото му. Как се отнасяше към всичко това ли?… Ами Джад върши делата си по недостъпни за умовете на смъртните му чеда начини, нали така казваха? Той се бе променил, нямаше как да отрече.

През годината след завръщането си у дома опитваше, и то с неочакван успех, да се занимава повече с финансите и политиката, от които бяха обсебени баща му и брат му.

Знаеше, че техните войски ще се насочат към Бишо през тази пролет. Знаеше го още от миналата година, когато Фолко д’Акорси го придружи на юг, за да гледат надбягването.

Сега бе получил писмо от лечителката, която спаси живота му и го промени — дори би могло да се каже, че го направи по-добър човек. И от град Донди, където живееше, тя споделяше страха си от тяхната армия — армията на неговото семейство.

Той можеше да изпрати хора, за да я доведат тук, но в писмото си тя твърдеше, че не това иска в живота си (същото му каза и преди година). Молеше го да се намеси, да закриля невинните души в застрашеното градче.

В края на краищата неговото семейство и град ги застрашаваха, напомняше тя в писмото си. Антенами отсъди, че е права. Не би могъл да не се съгласи.

Реши да направи нещо и отиде много рано в работния кабинет на своя баща, който май вече бе прекарал там известно време както винаги. Баща му поне наглед не мигваше. Брат му още не бе дошъл. Антенами все не успяваше да прецени кой от двамата го плаши по-силно. Вероятно баща му, но пък Версано толкова умело изразяваше презрението си…

Поздрави баща си, който седеше зад бюрото и четеше документи. Пиеро Сарди вдигна глава да го погледне. Забелязваше се изненадата в иначе безстрастния му поглед.

— Антенами, появи се толкова рано. Защо?

— За да науча повече за нашите планове тази пролет — изрече Антенами думите, които бе репетирал, след като излезе от покоите си. — Не бива да оставам неосведомен за толкова значими дела.

— Досега си оставаше неосведомен с удоволствие — натякна баща му, но не изглеждаше недоволен.

— Знам. Но досега не сме започвали такава война.

— Воювахме и преди.

— С Баринан. Знам, татко. Тази изглежда… по-значима.

Повторно използва думата, неговият брат би му се присмял за това.

Баща му свали очилата си за четене. Вторачи се задълго в своя по-млад син, който все го разочароваше, после устните му помръднаха и почти можеше да се твърди, че се усмихва. Махна с ръка към друго бюро.

— Има екземпляри от заповедите ни за нашите войски. Прочети ги и ми кажи какво мислиш. Това… това ме радва, синко.

Не бе изразявал такова чувство от… всъщност открай време, каза си Антенами.

Опасяваше се, че документите са дълги и объркващи, но не беше така, а и той бездруго търсеше едно име в тях.

Фолко щеше да тръгне от Акорси по главните пътища към Бишо. Нямаше да мине през Фирента, маршрутът му минаваше южно от тях. Имаше шанс да се засече с армията на Теобалдо Монтикола, което беше интересно.

Фолко бе написал, че няма да търси сблъсък, но ако се стигне до такъв, би могъл да надделее в сражение на открито при правилен избор на бойното поле… и така да лиши Бишо от защитници още преди да са стигнали до града.

Разбира се, голяма битка между тези двамата нямаше да започне само от тактически съображения. Дори Антенами беше наясно. Опитваше да си я представи.

Писмото продължаваше с предложението, ако няма такава среща, да съедини силите си с Борифорте, който бе нает да предвожда тяхната по-малка армия, разположена във Фирента. Ще се бият с Монтикола пред Бишо, ако командирът на противника реши да изведе войските си, или ще започнат обсада. Армията на Монтикола е прекалено многобройна, за да успеят срещу нея в пряка атака на града. Но нейното присъствие означава и че ще има още много хора за изхранване, и до лятото гладът може би ще ги принуди да излязат от крепостта. Тогава битката ще бъде неизбежна. Важно щеше да бъде мястото около Бишо, където ще се сблъскат армиите, а Фолко имаше намерение той да го избере.

Питаше за мнението на своите почитаеми работодатели, но смяташе, че така би трябвало да проведат кампанията.

Антенами Сарди хем желаеше да види такава битка, хем искаше да е на безопасно разстояние от нея.

Имаше още книжа, които прочете. Подробните заповеди от Фолко за Ариберти Борифорте, който щеше да придвижи оръдията към Бишо. Антенами го бе виждал неведнъж през зимата в по-реномираните вертепи. Очевидно тяхното семейство му плащаше достатъчно, за да бъде редовен клиент.

Видя, че заповедите за Борифорте вече са подписани, тоест и одобрени от Пиеро Сарди. Той трябваше да се отправи на юг, и то съвсем скоро, за да тормози хората и да ги изтика към Бишо преди обсадата. Изглежда, се очакваше Фолко да обсажда Бишо през пролетта и лятото — накрая в града би трябвало да настъпи глад или Монтикола да изведе армията си за битка.

Имаше надежда градът да се предаде преди това. Монтикола също би могъл да се предаде или просто да уговори оттеглянето на войниците си, като изостави обречения Бишо. Наемниците твърде често постъпваха така.

Но в този втори комплект заповеди Антенами намери каквото търсеше. Фолко бе написал, че не бива да нападат или разграбват никакви градчета или големи села между двата враждуващи града. След победата към онези, които плащаха налози на Бишо, щеше да бъде отправено искане да ги плащат на Фирента. В това беше една от основните цели на войната. Тук още тегнеше споменът за гадостите, извършени след обсадата на Баринан. Случи се не чак толкова отдавна.

Доколкото той си представяше положението, градчето Донди не беше застрашено. Неговият баща искаше жителите на такива места да оцелеят, да процъфтяват, да се занимават със занаятите и търговията си… и да изпращат налозите си тук, може би още от есента с края на военната кампания.

Откри с лека изненада, че май схваща добре всичко. И се престраши да сподели това с баща си. Добави, че според него наистина е най-подходящо да внимават със селищата между двата града, защото беше необходимо те да са настроени дружески или поне не враждебно, щом ще се съюзят с нови господари и ще им плащат.

Баща му пак свали очилата си и кимна уверено.

— Именно. Сбъркахме много зле в Баринан. Струваше ни много пари да се справим с последиците.

Премълча убийствата при плячкосването на онзи град. Както си му беше присъщо.

— По вина на Фолко ли се случи? — попита Антенами.

Баща му сви рамене.

— Той командваше, значи отговорът е „да“. Или би могъл да кажеш, че аз съм виновен.

— В никакъв случай! — възрази Антенами.

— О, не. Аз го наех и му плащах, така че… Но грешката след нахлуването беше на по-нисш командир. Масато. Фолко му повери да поддържа реда, когато войниците влязат в града. Той се провали или по-скоро реши да се провали, за да бъдат доволни хората му.

— Какво го сполетя? Къде е той?

— Погребан е — отговори Пиеро Сарди. Усмихна се. — Сгреши в избора кому да угоди.

Можеше да се усмихва особено, което никак не беше приятно. И тъкмо това направи. В свят, пълен с умни хора, мнозина смятаха бащата на Антенами за най-хитроумния. Той добави:

— На Фолко д’Акорси не му допада да живее с обвиненията за онова насилие, дори до ден днешен.

— Това негова слабост ли е? — изненадващо и за себе си попита Антенами.

Изненада и баща си. Пиеро се взря в по-младия си син.

— Знаеш ли, може и така да е.

Сложи си очилата и записа нещо на листа пред себе си.

Чуха някакъв звук. Антенами се обърна. Брат му беше влязъл. Кимна на техния баща, а него пренебрегна.

Пиеро Сарди обаче още гледаше по-младия без очила на лицето си.

— Искаш ли да придружаваш Борифорте? — попита той. — Нужен ни е служител, който да изпраща донесения и да се занимава със снабдяването. Ти би могъл да поемеш тази роля.

— Брат ми ли?! — избълва Версано с нескрито изумление.

— За мен ще бъде чест да ми поверите задачата — каза Антенами, впил поглед само в баща си.

По-късно проумя, че го направи преди всичко заради намесата на своя брат.

Не му беше ясно с какво трябва да се занимава служителят на града, съпровождащ наемната войска, но се оказа, че не е чак толкова трудно. Не можеше да си обясни защо е смятал, че всичко това е непосилно за него.

Взе Филаро като основното си ездитно животно — щеше да се нуждае от три коня, с него тръгнаха и десетина от телохранителите и прислужниците му.

Потеглиха след седмица по същия път, по който пое преди година към Бишо, виеше се сред зеленина и чуруликане на птички. Лятната жега щеше да изсуши тревата и цветята по-късно, но сега си оставаха прекрасни. Виждаше мъже и жени да се трудят в полето край пътя. Замисли се, че за мнозина пролетта означава война и смърт, не възраждане на живота. И това беше нова мисъл за него.

Първата вечер покани Борифорте на трапезата си. Подхвърли шега за името му — мъжкия вариант на името на една от благословените жертви. Стори му се, че за наемника не беше забавно. Вероятно бе чувал същото твърде често. Нямаше значение. Антенами беше извадил заповедите, за да ги прегледа отново. Подчерта, че трябва да прогонват селяните, щом излязат от околностите на Фирента и доближат земите на Бишо, но ще оставят непокътнати градчетата по маршрута поради изложените в тези заповеди причини.

Забеляза как Ариберти Борифорте се начумери. Питаше се дали не става по-проницателен.

— Наложително е да вземаме такива решения според обстоятелствата — изтъкна командирът на наемниците и отпи от виното си. — Военните са обучени да се занимават с това.

Антенами кимна и си замълча. Помисли обаче, че в края на краищата май ще има полза от присъствието му.

След вечерята Борифорте се накани да излезе и Антенами го попита с престорено нехайство дали знае къде е погребан онзи наемник, който някога бе служил при тях — Чото Масато, и дали са се погрижили за семейството му?

Борифорте отговори, че не знае. Пролича (както Антенами забеляза), че се замисли въпреки изпитото вино.

Преди да си легне, Антенами продиктува писмо на човека, когото бе довел тъкмо за тази задача, защото имаше най-добър почерк и правопис. Изпрати го по конник на брат си с копие до техния баща — настояваше Версано да поиска от Фолко д’Акорси потвърждение, което да му изпрати, че градчетата по пътя не бива да бъдат закачани.

Доколкото си спомняше, никога до този миг не бе изисквал нещо от Версано. И полученото от техния баща копие вероятно би означавало, че Версано ще изпълни искането му. Струваше му се, че с всеки следващ ден се учи на още нещо.

Легна си. Спа учудващо добре в палатката на твърдия нар. Събуди се с птичи песни по изгрев, готов да посрещне каквото още имаше да се случва.

Сред заниманията на Старшата дъщеря във важна обител беше и обширната кореспонденция, понякога и с видни особи. Тъкмо затова обителта можеше да бъде избор за амбициозна жена, ако се стреми не само да направлява собствения си живот, но и може би да влияе на света отвъд стените, зад които се е озовала… или е избрала сама, щом е дъщеря на дука на Мачера и е имала тази привилегия.

Адрия не знаеше дали ще влезе в обител и дали ще бъде назована Старша дъщеря незабавно (младостта не беше задължителна пречка, имаше прецеденти). Дори не беше уверена, че иска това. Първо трябваше да научи много за властта, както се бе поучила от Фолко и своята леля (и от своите родители, честно казано, колкото и да им се сърдеше).

Силна, умна жена, може би от по-възрастните наставници в обител, която би могла да наблюдава — това беше идеално за нея. Дарението, което нейният баща щеше да направи (все пак му спестяваше разходите за зестра), би могло да уреди тя да влезе в убежището като негласно посочена наследница на такава жена.

И в това имаше много политически маневри.

Правеха се внимателни проучвания, когато дъщеря на видно семейство избираше безметежния живот в служба на Джад. Можеше да се забавлява с факта, че искрената набожност не беше задължителна, или да се отнесе сериозно. Адрия се колебаеше между двете настроения.

Не се променяше обаче убеждението ѝ, че това е нейният път. Щом Бишо остана зад гърба ѝ, тази увереност само крепнеше. Период от живота ѝ завърши на онази писта. И тя го знаеше, и Фолко също. Нейната леля Катерина бе проумяла това още по-рано, както Адрия подозираше. Жени като нейната леля или нейната майка имаха шанс да се домогнат до власт и влияние с подходящ брак, но това често не зависеше от тях, твърде много се намесваше и късметът.

Ами ако се омъжиш за глупак? Или за друг Уберто от Милазия?

Не, тази посока беше по-добрият избор. Мислеше си, че дори би могла да открие и набожност в себе си. Едва ли — с това семейство и с този нрав, но… животът те променя понякога, нали? Изобщо не успяваше да си представи как ще се чувства на стари години.

А засега писмата бяха своеобразна подготовка. Не ги диктуваше, искаше самата тя да пише четливо и уверено. Изпрати отделни писма на Фолко и на леля си. И дълго писмо на майката на Копо Пералта, който умря в мрака пред къщата на лечителката, убит от Теобалдо Монтикола.

Не знаеше дали майката на Копо е грамотна — вероятно не, но нали работеше в обител на Дъщерите, все някоя щеше да ѝ го прочете. Адрия ѝ изпрати и пари. Знаеше, че и Фолко е направил същото.

Освен това писа три пъти на книжар от Сереса, но тези писма бяха отнети от баща ѝ (или майка ѝ, това също беше възможно).

Щом се запролети, изпрати четвъртото писмо по свой човек. То бе получено. Знаеше от отговора на Данио — умен и предпазлив. И разсейващ към мисли за научаването на някои неща. Изпрати ѝ книга, подвързана с червена кожа, както тя бе поискала.

Скоро след това научи, че двама от телохранителите на нейния баща са се завърнали от Сереса (не е лесно да опазиш тайни в дворец). Десните им китки бяха отсечени.

И тъй като те служеха на дука на Мачера, това беше извънредно сериозно произшествие.

Съветът на дванайсетте отсъдил, че са виновни за нападение срещу гражданин на републиката в пределите на Сереса. Оказа се, че посегателството било срещу някакъв книжар. Изглеждаше, че суровото наказание е провокация от страна на Сереса. Или имаше друго тълкувание. Щом стражниците са се опитали да убият гражданин в самия град Сереса и са си признали при разпита, всъщност провокацията бе извършена от Мачера…

А преди малко получи неочаквано още едно писмо. Този път от Фирента, с който нямаха съюзнически отношения. Писмо от Йелена — жената, която излекува нея, после и Антенами Сарди… чийто служител го бе донесъл.

Адрия го препрочете. През тази сутрин размишляваше за много неща, но преди всичко за убийци, изпратени да погубят син на шивач, който вече продаваше книги.

Тя отиде при баща си. Сигурно беше изнервен и вбесен заради двамата си войници. Но в същото настроение беше и тя, не се страхуваше от него за разлика от останалите.

* * *

Аримано, първият дук на Мачера (пръв, защото плати направо безумна сума за титлата, с която бяха удостоени той и наследниците му вовеки веков), видя как най-младата му дъщеря върви към него през градината в пролетното утро.

Обичаше градините си — островчета на реда сред световния хаос. Отделяше време за тях, когато можеше, съветваше се с хората, наети за създаването и поддръжката им, даваше нареждания. Тези разговори бяха голямо удоволствие за него.

Дук Аримано обичаше много неща. Лова, разбира се. Конете. Кучетата. Гозбите от фазан и доброто вино. Трюфелите през есента. Едрите, щедро надарени жени (каквато съпругата му не беше). И четеше с увлечение — на светло отвън, на лампа или огън в камина. Музиката облекчаваше безпокойството му, ако я изпълняваха умело. Фалшивите тонове го разстройваха и будеха гняв. А той се гневеше лесно, често заради страха си.

Страхуваше се от много неща. Те дори бяха повече от онези неща, които обичаше. Ужасяваха го големите зайци (болен от бяс заек го застраши в детството му, помнеше виковете и писъците). Не понасяше пътуване, странноприемници, чужди замъци или дворци. Не му харесваше да не спи в собственото си легло. Страхуваше се от чужди пениси в ерекция. Плашеха го затъмненията на божието светило. Всички се плашеха от тях, но в рода Риполи се разказваше как дядо му умрял по време на затъмнение, значи имаше причина да се плаши. В страховете имаше скрит смисъл! Боеше се, че ще го отровят, друг човек опитваше пръв храната му. Знаменията и вероятността да съществуват призраци също го плашеха. Живееше в ужас от съдбата на своята душа след смъртта, когато ще бъде съдена от бога. Плашеше се и от своята сестра Катерина, омъжена за Фолко д’Акорси. И от съпругата си също.

Не бе очаквал с порастването на най-малката му дъщеря да се страхува от нейния пламенен и корав характер. И сега си внушаваше, че не го мъчат опасения, докато гледаше как дългокраката млада жена се е устремила към него с вирната глава. Адрия беше много висока, ръстът ѝ винаги го изненадваше, след като не я бе виждал известно време. Все пак не беше по-висока от него и си оставаше негово дете, а нейното своенравие трябваше да бъде укротявано като буен кон.

Обърна гръб на цветните лехи, махна на двамата градинари да се отдалечат и скръсти ръце на гърдите си да я посрещне под слънчевите лъчи, докато обмисляше подобаващ укор към нея.

— В името на божията кръв и всички благословени жертви, татко! Как се осмеляваш?!

Спря твърде близо пред него. Дукът потисна желанието си да отстъпи малко. Щеше да направи лошо впечатление, пък и зад него имаше цветя. Тя изрече думите толкова гръмко, че май стигнаха и до ушите на градинарите.

— Дете, мери си думите — каза той. — Не забравяй коя си.

— Аз съм дъщеря на глупав родител — сопна му се Адрия, без да сниши глас. — И това в никакъв случай не се отнася за майка ми.

Той се разкъсваше между собствения си гняв и потискащата догадка (зародила се тази сутрин), че може да е допуснал много лоша грешка, а тя говори тъкмо за нея.

— Мери си… — опита се да повтори той.

— Няма! — отсече Адрия.

Лицето ѝ червенееше. Тя беше олицетворение по-скоро на жизненост и сила, а не на изящество, но тази сила беше… завладяваща. Гледаше го втренчено, сякаш му мислеше злото!

— Изпратил си хора да убият книжар? — възнегодува тя. — Книжар?! Хора, които могат при разпит да разкрият, че ти служат?

Ето, случи се. Той се опита да я изпепели с поглед.

— Аз съм разярен от онова, което Сереса стори на горките ни хора — изрече студено.

А дъщеря му се разсмя.

— Ако съм научила нещо от Фолко, готова съм да се обзаложа за току-що полученото от тебе писмо, в което ти напомнят, че са могли да ги осъдят — съвсем справедливо! — на смърт, но са смекчили присъдата до осакатяване само от уважение към тебе!

Тя позна. За съжаление. Дукът се прокашля.

— Въпреки това е престъпление срещу войници от личната ми стража и…

— Мъже, които са се опитали да убият гражданин на Сереса в самия град! А Сереса има нов управник, който не може да си позволи да прояви слабост! Сега ние изглеждаме слаби заради тази случка! Мили Джад — книжар?!

— Сам решавам кой ми е навредил!

Имаше предвид книжаря. И видя, че тя го разбира. Ръцете ѝ със стиснати юмруци бяха изопнати покрай хълбоците. Тя се бе състезавала в надбягването на Бишо миналата година и първа от ездачите пресече финала. Толкова се гордееше с нея тогава.

Адрия си пое дъх. И думите ѝ започнаха да го брулят като зимен вятър.

— Татко, този мъж ми спаси живота. Фолко знае за това. Възложих му поръчка от благодарност. Сега ми кажи как един син на шивач би могъл да навреди на дука на Мачера?

Той не бе знаел чутото в първото ѝ изречение. И унило търсеше отговор на въпроса ѝ. Чувството не му допадаше. Накрая каза:

— Целомъдрието и честта на моята дъщеря са важни за цялото семейство Риполи.

— И твоята дъщеря го знае, предстои ѝ да избере обител на Дъщерите на Джад с помощта на майка си и леля си. Само че именно ти, татко, даде повод на Сереса да умува… как толкова незначителен човек би могъл да предизвика Мачера? Какво би подтикнало дука да иска неговата смърт, като излага на риск и свои хора, и отношенията си с този град? И някои в Сереса, град, прочул се с проницателността на своите жители, биха могли да си помислят… например дали дъщерята, поръчала книга на този човек, му е предложила нещо повече от монети?

Той се взря в нея. Преглътна тежко.

— Така ли беше?

— Не! — кресна тя.

Единият градинар припряно се отдалечи от тях към кипарисите и се потули между тях, както дукът забеляза. Как му се искаше и той да се скрие там.

— Татко — продължи Адрия, — поставяш ме в лошо положение втори път за една година! Разбираш ли изобщо какво му струваше на Фолко да потули факта, че Антенами Сарди за малко не беше убит заради тебе?

Досега таеше смътната надежда, че тя няма да спомене случката.

Ала тя продължи безцеремонно. Такава си беше открай време, напомни си дукът.

— И си пратил същите хора, татко? За които се знае, че са от твоята охрана? Нима искаш Сереса да се настрои срещу тебе, както щяха да се настроят Сарди, ако се бе разчуло за произшествието миналата година? На такива рискове ли си готов заради тази щуротия?

— Сарди не знаят — отбеляза той, но разбираше колко неубедително прозвуча.

И предвиди отговора ѝ.

— Сарди не знаят, защото други хора те опазиха! Както правя и аз в момента!

— Какво означава това? — заяде се баща ѝ. — Защо и ти?

Поредната грешка. Да, правеше ги. На кого не се случва?

Тя изрече с глас, студен като живот без обич:

— Защото, татко, ако нещо сполети онзи книжар, аз ще разглася пред целия свят кой заби две стрели в сина на Пиеро Сарди миналата пролет.

Дукът усети как пребледнява от възмущение.

— Това би означавало да предадеш семейството си! Да предадеш Мачера!

— Да, прав си. Затова не ме принуждавай да го направя. Казах ти, че той ме спаси. Няма да забравя това. — Тя стисна клепачи, после пак отвори очи. Гласът ѝ се промени, смекчи се най-после. — Татко, той наистина ме спаси. Не бих те лъгала. Фолко знае, защото е свързано с нещо, което направих за него. Повярвай ми. Откажи се. Съчини хитро писмо до дука на Сереса, изпрати им пари и дарове. Купи книги от книжаря.

Тя като че се овладя. Аримано вдиша дълбоко. Внушителна дъщеря имаше. И щеше да стане дъщеря на бога. Нищо чудно това да му помогне с приближаването към смъртта. Всеки човек се нуждае от помощ, поне за душата си. Свещи и молитви, отправени към бога призиви в свято място. Джад му е свидетел, твърде много грешки бе допуснал.

Щом се увери в благото ѝ настроение, той попита:

— Ще поседнеш ли с мен?

Посочи каменна скамейка до пъстрите цветя.

Тя се усмихна. Каква разведряваща усмивка има, каза си баща ѝ. Дъщеря му промълви мило:

— Разбира се, татко.

Тя се постара той да види усмивката ѝ, когато я помоли да седне при него. Това въздействаше на мъжете, дори на баща ѝ. Може би най-вече на баща ѝ. А тя тепърва щеше да поиска още нещо от него.

Седнаха един до друг и Адрия каза:

— Разбира се, никога не бих разкрила тайни пред нашите врагове. Знаеш това.

Той кимна.

— Ако го направиш, ще бъда изненадан, макар че ти се поддаваш на приумици, когато се ядосаш. Винаги си била такава.

Вярно си беше. Не биваше да забравя, че е не само страховит, а и умен.

— Може би Дъщерите на Джад ще ме усмирят — отбеляза тя с усмивка.

Той поклати глава печално.

— Не ми се вярва. Но остаряването би могло. Както и отговорностите, каквито ти никога не си имала.

И това беше вярно.

— Иска ми се да живея достатъчно дълго — продължи той, — за да видя каква си в по-зряла възраст. — Това я сепна, а той попита: — Как ти спаси живота онзи Чера?

Такъв си беше баща ѝ — помнеше към какво да се върне в разговора. Тя се бе надявала да не чуе този въпрос.

— Вършех нещо за Фолко, както вече ти казах.

— И срещна книжар?

— Тогава още не беше книжар. Татко, по-добре е да не…

— Ще предадеш Фолко, ако ми кажеш ли? — попита той.

Едната му вежда се изви нагоре. Тя отговори искрено:

— Ще предам себе си.

Той мълчеше и оглеждаше все по-пролетния вид на градината. След малко рече тихо:

— Адрия, когато отидеш в някоя обител, светът ще загуби нещо.

Тя не очакваше такива думи и се изчерви.

— Благодаря ти. Надявам се да… да постигна нещо и там. Нали затова?…

— … затова го правим ли? Да. И все пак…

Нямаше да дочака по-подходящ момент. И тя каза:

— Жената, спасила живота на Антенами Сарди в онази странноприемница, е същата, която излекува и мен.

Той се вторачи в нея.

— След онова, което не можеш да ми кажеш ли?

— Да, татко. Тя вече ни помогна два пъти.

— Трябва ли да ѝ изпратим пари?

— Фолко ѝ плати и двата пъти.

Той направи кисела гримаса.

— То се знае. И… — Личеше му, че мисли напрегнато. — И сега командва армията си като наемник на Сарди.

Адрия си помисли, че ако човек е обзет от опасения, умът му може да бъде по-буден и проницателен, стига страхът да не го смаже.

— Тя ми писа, получих писмото тази сутрин. Живее в градче близо до Бишо. Тревожи се, че ще бъдат нападнати. Имам намерение да пиша на Фолко за това, но ми е необходим един от твоите вестоносци.

— Ти изпрати свой куриер в Сереса.

Тя се усмихна насила, за да смекчи хапливите думи.

— Искаш ли да обсъдим причината да изпращам по неволя свой човек?

И той пак се извърна.

— Не горя от желание.

— Добре. Няма да я обсъждаме. — Чу шум зад себе си и се огледа. — Мама идва.

Той също погледна натам.

— Джад да ми се притече на помощ. Вие двете накуп?

Адрия се засмя.

Но майка ѝ идваше при нея с новина, която я засягаше.

Намерили обител, която според Корина Риполи, дукеса на Мачера, подхождаше най-добре за дъщеря ѝ. Голяма и известна обител недалеч от Родиас. Щели да я приемат там през лятото, като се подразбирало, че тя ще наследи сегашната Старша дъщеря на поста ѝ. Дукесата погледна своя съпруг и му съобщи, че предложената цена била висока.

— Разбира се — отвърна бащата на Адрия.

— Ще преговаряме — добави нейната майка.

— Разбира се, че ще преговаряме — съгласи се баща ѝ.

„През лятото“ — повтори Адрия мислено. Значи наближаваше. Лесно си представи летните оттенъци в градината, но тогава вече нямаше да бъде тук. Животът, особено ако е собственият ти живот, може да се променя невероятно бързо.

Долови, че баща ѝ е вперил поглед в нея. Обърна се отново към него. Стори ѝ се, че съзря нежност в очите му. „Обича ме.“

— Както изглежда, всички ще изпращаме писма в разни посоки — каза дук Аримано на най-младото си дете. — И ще се погрижа да бъдат занесени където трябва.

Адрия не бе сигурна дали няма да се разплаче. Отдалечи се, преди това да се е случило. По-късно излезе да поязди. Не беше най-приятно да прави това по пладне, но още нямаше жеги. Още не бе настъпило лятото.

След това написа две писма — едното за Фолко, другото за изпращане в Сереса. Във второто поръча още един религиозен текст. И назова обителта близо до Родиас, където щеше да отиде.

Почувства се странно, когато написа името и го произнесе на глас. От нея се очакваше да живее и да умре там.

Отиде с родителите и братята си за молитвите по залез в светилището на двореца. Отправи молитва за прошка както винаги след убийството на Уберто от Милазия. И както винаги потърси в душата си някаква следа от разкаяние, но не я откри.

„Не подхождам идеално — помисли Адрия Риполи — за Старша дъщеря на Джад.“ Незнайно защо ѝ олекна от това.

След вечерята имаше музика. Потанцува с баща си. Той обичаше музиката. И танцуваше добре — по-добре от нея.

— Предлагам — каза ѝ той, докато се раздалечаваха и доближаваха на танцовата площадка — в писмото до дука на Сереса да обясня, че съм се опасявал да не би моята вироглава дъщеря да е започнала да се увлича по някакъв занаятчия, и съм се опитал — да, глупаво — да не допусна това.

— Вироглава дъщеря ли имаш? — подхвърли тя.

Той се усмихна.

— Мога да напиша и друго писмо.

Тя завъртя глава.

— Не съм против първото. Ще създадеш на книжаря незаслужена слава, но за мъжете е приятно.

— Понякога. За някои мъже.

Сега и тя се усмихна, но с леко усилие. Още преживяваше… какво ли не.

— Може би се налага да ме изпратиш в обител на Дъщерите на Джад. За да потиснеш склонността ми към крайности.

И видя изненадана (денят си беше пълен с изненади), че и той трудно се справя с емоциите си.

— Адрия, Родиас е много далеч оттук.

Той мразеше пътуването. Не се бе сетила за това. И натърти:

— Ако не ме навестяваш, няма да се моля за тебе.

Щом тя се завъртя и пак пристъпи към него, той стисна ръката ѝ.

— Значи няма как да не те навестявам, защото, ако не се молиш за душата ми, какъв е смисълът от всичко това?

И Адрия долови, че сълзите напират в очите му. Както и в нейните, но само заради него, опита се да си внуши.

Тя се качи по малката виеща се стълба от нейните покои до покрива на двореца, както ѝ харесваше да прави: сутрин, по залез или понякога нощем както сега.

Вечеряха и танцуваха до късно. Нощта се бе спуснала, когато стъпи на плоския покрив, а изтъняващата синя луна се бе издигнала сред звездите. Имаше вятър, но тя носеше наметало.

Открай време харесваше нощта, нейните звезди и луни. Поклонниците на Джад се молеха за завръщането на слънцето, за безопасното пътешествие на своя бог, но Адрия понякога си мислеше, че можеш да се нуждаеш и от нощните часове, от тяхната интимност, уединение. Поне за влюбените беше вярно. Спомни си израза „жадуващ като нощта“.

Помнеше как един духовник я поучаваше като дете в този дворец, че надмощието на Джад личи в изгряващото слънце, което прогонва звездите и двете луни (или ги превръща в две бледи, невзрачни петънца в небето). Тя попита — тогава беше на осем или девет години — защо в такъв случай да не може да се каже и че те прогонват Джад на запад и властват нощем, както неговото слънце властва денем.

Възмутеният духовник заръча на баща ѝ тя да бъде напляскана за светотатството. Не би дръзнал да ѝ посегне със собствените си ръце. Баща ѝ чу какво се е случило, прикри усмивката си (тя вече можеше да познае кога го прави), отпрати духовника и привлече друг в двореца.

Нейната майка я повика в покоите си (и досега харесваше чудесното ухание в тези стаи), за да ѝ каже също със сдържана усмивка, че хрумването ѝ показва ум, но момичетата — както и жените — трябва да проявяват ума си предпазливо. Не да го отричат, а да го използват находчиво, за да влияят на света, да го побутват ненатрапчиво. Ако смятат някоя от тях за опърничава, упорита, неотстъпчива, това побутване става трудно. Това каза Корина Риполи на своята дъщеря.

Не я биваше много в предпазливостта, рече си Адрия на покрива. Но вече не беше дете, сега ѝ предстояха други уроци. Още имаше какво да научи от майка си и леля си, не само от Фолко и от баща си. Баща ѝ — внезапно прозрение — наистина я обичаше. Не просто защото беше полезна… или може би напротив. Замисли се, взряна в гледката. Предстоеше му дълъг път, за да се вижда с нея в Родиас. А той обеща.

Стоеше на покрива откъм града над защитната стена на двореца. Виждаше обгърнатия в мрак Мачера. Тук-там още примигваха светлинки, но не бяха много в този час. Надясно би могла да гледа надалеч в околността, ако беше светло: поля и гори чак до реката. Ако отидеше на отсрещния край на покрива, щеше да стои над стените и кулите, които ги пазеха от външни врагове. В тези времена дворецът трябваше да бъде крепост.

Не усещаше умора въпреки напрегнатия ден. И вече знаеше къде ще отиде. Нов живот на голямо разстояние от дома, съвсем нов живот. Хрумна ѝ хапливо, че не би подобавало и в обител на Дъщерите на Джад да пита дали богът на слънцето е равностоен на луните на киндатите или звездите на ашарите. Загледа се надолу с лека усмивка.

Ето защо тъкмо Адрия вдигна тревога в тази нощ, спаси двореца и семейството си и така промени хода на историята в Мачера, Батиара и може би в по-широкия свят — кой знае докъде стигат отгласите на събитията?

Зърна запалени факли в града, напредващи към двореца. Твърде необичайно през нощта. Да, винаги имаше светлини в града до късно, но тези се събираха към двореца и бяха достъпни само за нейния поглед или погледите на стражниците по крепостните стени или кули откъм града.

А после видя как долу се отваря главната порта на двореца. Това изобщо не биваше да се случва нощем.

Както се изясни по-късно, шестима от деветимата стражници в нощния караул били подкупени, а останалите трима станалите първите жертви.

Знаеше какво вижда, не можеше да има друго обяснение.

— Стража! — разкрещя се тя. — При градската порта! Нападат ни!

И продължи да вика към предния двор. Щом забеляза движение на мъже в отговор на предупреждението, врътна се и хукна колкото можеше по-бързо по неравния покрив към отсрещната страна, за да призове с викове стражниците по външните крепостни стени. Извън града имаше казарми, където бяха настанени най-добрите бойци на нейния баща. Викаше към стените и кулите, към всеки долу, а сърцето ѝ блъскаше в гърдите.

Дочу гласове, хора тичаха долу. Аримано от Мачера имаше боеспособна войска, на която винаги плащаше добре и редовно, предвождаха я опитни командири. Харчеше за това внушителна част от данъците, които събираше в града и околностите му. Както някои бяха натяквали на тайни срещи през цялата зима, хората в Мачера си плащаха, за да бъдат потискани.

Почти всички войници бяха останали верни на дука и заедно с предупреждението на Адрия това се оказа достатъчно да надделеят в свирепата и кървава битка.

Открай време баща ѝ се страхуваше от града си колкото и от всяка външна заплаха. Не е глупаво да се безпокоиш и плашиш, ако наистина има хора, които жадуват да те свалят от власт и умъртвят, за да заемат твоето място. Родовете Абато и Кондити в Мачера имаха по-знатно потекло от Риполи. И на това основание смятаха Аримано за хитър натрапник, който им дереше кожите с данъци, за да плати за своето безумно скъпо издигане до титлата на дук.

Те биха могли да се поучат — както всъщност се оказа — от събитията в Милазия след смъртта на граф Уберто. Е, да, сега в Милазия нямаше господар, там управляваше комуна, оглавена от търговци, но можеш сам да си подбереш от какво да се поучиш от историята, нали?

Ала в този случай въстанието на двата бунтовни рода (и онези, които решиха да рискуват заедно с тях) беше потушено.

Само че за малко не успяха. Въстаниците проникнаха в предния двор през отворената порта към града. Нахълтаха решително. Някои съумяха да влязат в двореца и се втурнаха нагоре по стълбата към покоите на семейство Риполи. Ако убиеха дука и неговите трима още живи синове, очакваха, щом обявят това пред войниците, те да минат на страната на онези, които могат да им плащат, защото от Риполи няма да е останал никой.

Войникът е по-неверен и от момиче, както гласеше старата поговорка.

Но поговорките не важат нито за всички войници, нито за всички момичета, въстаниците така и не стигнаха по-навътре от централната стълба. Някои се качиха по втората, по-тясна стълба — всички те познаваха добре двореца.

Там също се натъкнаха на стражници, макар и по-малобройни от тях. С тях бе най-младата дъщеря на дука, стиснала дръжката на меч.

В Милазия бе ранена с нож в бедрото. Способна лечителка и божието милосърдие помагат да оздравееш от такава рана. Чувстваше се силна и разярена (и уплашена за семейството си), когато слезе да подкрепи двамата бойци, бранещи задната стълба. В тези мигове двама войници и дъщерята на дука трябваше да възпрат половин дузина противници, тръгнали нагоре към семейните покои.

И други стражници тичаха насам през стаите, чуваше зад себе си виковете и тропота на краката им към тази стълба и към централната. Лошото беше, че звучаха зад гърба ѝ. Няма как да помогнеш, ако все още си далеч, а верните войници от казармите трябваше да си пробиват път с бой през предния двор. Щяха да се забавят.

Един от мъжете пред нея се изпречи на нападател. И дори го уби. Но така остави пролука за друг въстаник да се промъкне покрай стената. Адрия го наръга с меча си. Усети как острието се заби в плът. Но и онзи — не можа да го види ясно — ѝ отвърна със същото.

Разтърсваща болка. Падна назад и на хълбок, а подкрепленията се спуснаха стремглаво по стъпалата към схватката. Един от тях я видя и изпсува яростно. Захвърли меча си и я вдигна. Понесе я с още псувни покрай останалите натам, откъдето бяха дотичали — към семейните покои. Тя изохка, когато мъжът се спъна на горното стъпало. Всяко движение причиняваше болка, усещаше как кръвта ѝ изтича. Отново. Но тази рана беше в корема под ребрата. Лоша рана, знаеше това. Мислеше за Джад. Нали трябва да мислиш за бога? Сега беше под света, далеч от тях.

Мъже и жени умират през всеки час от всеки ден, но душата на Адрия Риполи беше сияйна, немирна, тепърва съзряваща, тя би могла да направи какво ли не в света от обител близо до Родиас или където и да е.

Може да се твърди, че помитащото време ще си свърши работата независимо от онези, които го наблюдават или се опитват да го направляват. Но е възможна и вярата, че стореното от хората има значение. Могат да предложат на други безопасност и покой, завет срещу неудържим вятър… или да станат онези, които носят смърт с този вятър, защото значимите постъпки невинаги са добронамерени.

Но могат и да бъдат.

Тя слезе от покрива на бегом към стаята си, за да грабне меча, който настояваше да държи там, опитваше се да научи как да го използва още от края на детството си. Не придоби големи бойни умения с голямото острие. Лишени сме от някои способности, колкото и силно да е желанието ни.

Тя би трябвало да чака в стаите си под охрана или да отиде при родителите си, където и да се намираха на горния етаж. Или да остане на покрива. Не постъпи така. Заради нрава си, заради гордостта си. Когато светът ни позволява, ние се проявяваме такива, каквито сме.

Техните войници се сражаваха срещу бунтовниците в двора, прекосиха първия етаж на двореца откъм външните казарми. Някои си пробиха път до двете стълби зад нападателите… и им попречиха заедно с онези, които ги възпряха отгоре.

Но не и преди един от въстаниците — установиха по-късно, че е принадлежал към рода Абато — да забие меча си в най-младата дъщеря на семейство Риполи, чието име беше Адрия и сияеше много по-ярко, отколкото нормално се позволява на толкова млади години, и то на жена.

Сложиха я да легне в най-просторната дневна. Там бяха нейните родители, около тях и при вратите стояха стражници с извадени мечове. Нейните братя се сражаваха долу. Едва успяваше да вдиша и пак изохка, когато войникът я сложи внимателно върху наметалото, което някой просна на мраморния под.

Ридаещият Аримано коленичи до дъщеря си, стискаше пръстите ѝ с двете си ръце. По-рано вечерта хващаше тези пръсти в танц. Нейната майка — Адрия сякаш чуваше гласа ѝ в далечината — викаше трескаво лекарите. Сети се за лечителката, която ѝ помогна край Милазия преди две години. Знаеше къде е Йелена сега, нали заради нея написа писмо на Фолко през деня. В часовете преди слънцето да залезе, преди синята луна да се издигне сред звездите и…

Имаше лампи, но стаята изглеждаше чудато сумрачна. Тя затвори очите си и пак ги отвори, но не стана по-светло. Баща ѝ също казваше отдалеч, макар че беше до нея:

— Дете, бъди силна! Лекарите идват!

Но тя вече знаеше — понякога не стига да си силна или храбра. Гледаше го от долу нагоре, виждаше обичта и ужаса по познатото лице. Опита се да вдиша и изрече колкото можа по-ясно:

— Съжалявам, че не бях каквато вие двамата искахте да бъда.

И майка ѝ беше някъде тук, в сенките.

— Не е вярно! — чу гласа на Корина Риполи. — Дори не си го помисляй, Адрия!

Но баща ѝ беше по-близо и каза до ухото ѝ:

— Ти надмина мечтите ни. Не говори. Пази си силите. Виж, те дойдоха! И двамата доктори са тук!

Пак тази дума — „сили“. Твърде късно беше за това. Мярна се мисълта, че беше твърде късно още когато мечът се заби в нея.

Не каза нищо повече преди смъртта си. Понякога няма мъдри или значими слова в края на живота. И не всеки път доблестта е възнаградена, освен може би в спомените на околните, а те са нетрайни.

Тя се чуди още кой е на това място, каквото и да е то. Струва ѝ се, че е увиснала над тялото си. Успява да види своите плачещи родители и други хора. Не е време за сълзи, иска да им каже: нападнати сте!

Умува, че би трябвало да е уплашена. Мъртва е, знае това. Но уплахата не е уместен начин да се подготвиш за срещата със своя бог, нали? Не живя така, не беше такава и нямаше да направи крачка в тази посока. Ако това ѝ беше по силите. И все пак май вече се промъква малко страх.

Ала времето беше толкова малко за нея. Нали в него е разковничето? Нуждаеше се от още време за живот. И може би повечето хора съжаляваха за същото накрая. Винаги има още какво да научиш и да бъдеш. Места, хора. Да намериш любов към мъже и жени. Знания, смях, коне за езда.

Изглежда, няма да се случи. Не и с нея. Още сега (времето не стига дори тук!) хората долу около мъртвото ѝ тяло като че избледняват или се замъгляват, изчезват. За нея. Каквото и да предстои, то започва с края на нещо. На живота. Животът свършва. Нейният. Колко жалко, казва си тя.

И вече ѝ се струва, че е извън стаята, минала е през тавана — изумително! Рее се над двореца, над града. Колко са хубави. Тя е над целия свят, гледа надолу… вече много отдалече към покрива, на който стоеше, когато…

Коне, мисли си тя. Толкова бе обичала тяхната смелост, мощ, ловкост.

Светлина, мисли си тя. Богът, който я предлага. На някои.

Поне вече няма болка. Може да запази смелостта си, своята същност, спомена за нея, и да види какво ще я споходи сега.

И то я спохожда, случва ѝ се, тя е въздух, лунна светлина, изгубена и изчезнала.

През тази нощ умряха и двамата по-големи синове на Аримано. Те също грабнаха оръжия и се втурнаха надолу по централната стълба към двора, за да пресрещнат първата вълна от въстаници. Третият и най-млад бе ранен в ръката, но го издърпаха в безопасност вътре и нагоре по стъпалата, така оцеля.

И това показва отново колко рядко мъжете и жените могат да направляват уверено или дори да предвидят бъдещето.

Този трети брат, само с година по-възрастен от Адрия, беше несравнимо по-надарен от другите. Почти неизбежно беше да не наследи властта при други обстоятелства, но след смъртта на неговите братя стана наследник на Аримано, накрая и дук на Мачера, когато неговият баща се пренесе при бога.

Именно затова — заради него, династията Риполи бе запазена, стана по-силна и се съхрани толкова дълго, което пък повлия значително на Батиара и на света по много различни начини.

В помена за Адрия Риполи беше казано, след бруталното смазване на въстанието с двеста четиресет и шест накълцани тела, гниещи на площада, и отсечени глави, набучени на копия по градските стени, че тя е умряла както би искала, в защита на своето семейство и дом, по-храбра от всяка друга жена. (Такива са думите в прослава на покойниците.)

В това имаше и истина, и прастара изтъркана лъжа, защото тя изобщо не би пожелала да умре толкова млада. Пред нея имаше живот, който да очаква и да живее, да му се наслаждава както човек вкусва свеж плод посред лято или младо вино наесен, или съзерцава през прозореца светлината на двете луни между облаците, след като се е любил.

Погребана е в параклиса на Риполи в голямото светилище на Мачера. На мраморната плоча в стената са изписани само името ѝ, годината на раждане и годината на смъртта. Ако някой разгледа плочата, след като е изминало достатъчно време, не би научил нищо за нея. Само ще знае, че тя е живяла и — както показват датите — е умряла твърде млада. Тъй като е жена, ще предположи, че я е погубило раждане или болест.

Ако не разгледа и стенописа над плочата… и не го свърже с нея. Защото на стената в родовия параклис прочутият Матео Меркати е нарисувал по поръчка на нейния баща една висока жена с тъмночервена коса (която след много години е избледняла до кафяво). Възседнала е великолепен кон, което е твърде необичайно. Изглежда свирепа и горда, дори държи меч с едната си ръка, защото нейният баща пожела да бъде такава на картината.

Жестокостта в разплатата на дук Аримано за онази нощ до голяма степен се дължеше на смъртта на неговата дъщеря. Такова беше преобладаващото мнение.

Тъкмо заради Адрия жените от родовете Абато и Кондити бяха убити на площада до своите бащи, братя и синове, извлечени от домовете им и насечени на парчета. Не ги поругаха преди това — пак заради Адрия, защото той не би понесъл някой да се отнесе така с нея. Просто ги убиха, каквато беше и нейната участ. Жалеше за своята най-млада дъщеря до края на дните си, чувстваше отсъствието ѝ, живееше със загубата.

Като други хора. След тях Фолко д’Акорси и съпругата му Катерина, нейните чичо и леля. И един син на шивач в Сереса, чието познанство с нея беше кратко, срещна я само два пъти, но още от първата им среща на стълба в друг дворец осъзна, че тази жена го е покорила и ще бъде в душата му, както и да живее нататък. Това е прозрение, което, макар и рядко, осенява някои от нас…

Моряците казват, че дъждът тъгува за облака, докато пада в светлина или мрак към морето. Така и аз тъгувам за нея, докато падам през живота си, през времето, през хаоса на нашите времена. Все още я сънувам жива дори сега, но нищо не придава смисъл или значение на съня, само аз съм и онова, което искам да смятам за истина. Само копнеж.

Способни сме понякога да жадуваме нещо толкова силно. Такива сме си.

12.

Вярно беше, че властващите в Авена близнаци издържаха щедро прочутата школа там и образоваха децата си редом със синовете и понякога дъщерите на други аристократи, както и още немалко деца. Братята се отнасяха с почит към Гуарино Пезели, който основа и още ръководеше тяхната школа.

Въпреки това някой би допуснал опасна грешка, ако ги смяташе за мекушави или прекалено добродушни. Особено опреше ли до сигурността на техния град-държава. Или до приходите, на които до голяма степен се крепеше тази сигурност… както и собственото им благоденствие.

Затова когато град Росо, разположен на югоизток от Авена, закъсня за трети пореден път с плащането на данъците, дължими (съгласно договор!) за тяхната закрила, братята Ричардиано решиха единодушно, че е време за сериозно назидание, което в Батиара по онова време означаваше почти винаги разруха и загинали хора.

Росо обаче беше доста голям град, поправил и укрепил защитните си стени — и то вероятно с парите, които дължеше!

Накратко казано, принудата да се подчини или пробиването на крепостните му стени не беше незначително военно начинание. По различни причини, свързани предимно със заетостта другаде на предпочитания от тях предводител на наемници, нямаше как да започнат обсада тази пролет и лято, но несъмнено биха могли да съсипят нивите, водениците и дърводобива наоколо.

А предпочитаният от тях предводител на наемници беше Фолко Чино д’Акорси. Разбира се, той бе учил в школата и остана близък приятел на владетелите на Авена. По едно време дори бяха обмисляли да омъжат за него своята сестра, но Д’Акорси си уреди по-изгоден брак (нямаше как да не признаят това), свързал го със семейство Риполи от Мачера. Братята Ричардиано се радваха на уважението на мнозина, които подражаваха на стила им в епоха, когато стилът беше важен, но Мачера беше много по-голям и богат град.

Все пак Фолко се сражаваше за тях, когато имаше такава възможност, често само заплахата с неговото име и армия стигаше да потисне неприятните признаци на непокорство в градовете, от които получаваха налози.

Ала с Росо не им провървя. И там имаше самоуправляваща се комуна, каквито май никнеха като гъби в Батиара. Явно не им понасяше размерът на облагането, изисквано от Авена (винаги учтиво и със стил!). Изглежда, жителите на Росо си бяха наумили, че заслужават да се освободят от Авена и могат да го направят.

Неподходяща идея, както отбелязаха близнаците единодушно, каквато щеше да бъде дори и ако останалите дължащи им данъци градчета не наблюдаваха събитията с интерес.

Фолко бе нает тази година от Фирента и семейство Сарди за покоряването на Бишо. (Имаше какви ли не мнения колко зле ще повлияе това на съотношението на силите в Батиара, но можеше да се каже, че никой не харесваше перспективата.)

Въпреки това Д’Акорси се съгласи да събере малък отряд и да положи усилия пред стените на Росо заради старите си приятели. Неговото възнаграждение (съвсем справедливо) беше за определен срок с голяма допълнителна сума, ако успее да влезе в града или накара жителите му да се предадат и да платят дължимото. Той пое задължението при неуспех да се върне с по-голяма армия следващата пролет, а за заплащането щяха да се разберат тепърва.

Както винаги беше същинско удоволствие да си имат работа с владетеля на Акорси лично или чрез кореспонденция, но никой не би имал повод за радост, ако не му плати навреме или пълния размер на уговореното.

Той бе разположил пред Росо хиляда и двеста души, четиристотин от тях кавалерия.

Още беше ранна пролет. И се налагаше да потегли скоро на запад към Бишо с армията си от дванайсет хиляди войници. Затова имаше малко време тук, но бе обещал да направи опит и му плащаха.

Още не знаеше като всички останали какво се бе случило в Мачера. Въстанието. Вестта бе стигнала до Акорси за два дена и неговата съпруга бе изпратила веднага вестоносци да го намерят. Фолко трябваше да научи новината по много причини.

Той щеше да плаче, но не където някой би могъл да го види.

А в момента се беше вторачил в добре поддържаните крепостни стени на Росо. То се знае, би могъл да превземе града, но не и за времето, което му оставаше, с толкова малко бойци и без артилерия.

Водеше такива кампании, различаващи се само в подробностите, вече четвърт век, още откакто детството му свърши.

Това беше начин на живот — издържаше семейството си, защитаваше Акорси, сдобиваше се с каквото желаеше: богатство, умерено могъщество, слава. И подхранваше гордостта си с убеждението, че е изтъкнат воин, а светът разбира това.

Стана известен като набожен човек и покровител на художници, архитекти, поети, алхимици, философи, които привличаше в Акорси. Освен това през годините уби много мъже и жени, опожари градове, остави хората си да беснеят в превзети крепости.

В Батиара не виждаха противоречие между тази любов към изкуството и мисълта и живота на насилник, Фолко д’Акорси можеше да послужи като доказателство за това.

Ако искаше да бъде честен пред себе си, което ставаше все по-важно с остаряването и доближаването към смъртта и бога, още я обичаше. Войната. Дори сега, след толкова сезони по бойните полета. С настъпването на пролетта и душата му се ободряваше — не само от новите цъфнали цветя, зелените листа и по-дългите дни.

Според неговата съпруга, която Фолко също обичаше, той предпочитал военните кампании, вместо да бъде с нея в леглото, в градината или пред прозорец по залез. Той отрече. И смяташе, че казва истината. Гледаше я в очите, когато изрече думите, но не беше… толкова просто.

Имаше плам, свирепо огряващ битието, когато воюваше, носеше меч, яздеше добър кон и знаеше, че животът му може да свърши още през този ден или през следващия. В такива мигове мъжът беше способен да види света отчетливо.

Разбира се, имаше и леко двуличие, защото предводителите на наемни отряди, особено многобройни като неговия, рядко се излагаха на огромна опасност от гибел в битка.

По-застрашени бяха от стомашно разстройство или омаломощаваща болка в гърба заради лоша нощ на сгъваемото легло, последвала дълъг ден на седлото. В тези времена изкуството на войната се състоеше в постигане на поставените цели без никакви сражения. Така успяваш да опазиш живота на почти цялата си армия, не губиш коне (а конете имаха много голямо значение) и се връщаш у дома с пари.

Всички видни военачалници се познаваха, всички участваха в същия танц на войната за изгода. Рядко се налагаше да стигнат до нещо толкова хаотично и непредсказуемо като сблъсък на полесражение. В някоя година работодателят би могъл да иска това, което не означаваше, че и твоето желание е такова.

Имаше си установени правила в провеждането на обсада. Градът би могъл да се съгласи, че ще се предаде до определена дата и ще ти изплати определена сума, ако подкрепящата го армия не дойде. Ако армията се появи, тръгваш си. Ако не — позволяваш на града да отвори портите си и да се предаде. Бранещият го гарнизон минава покрай тебе пеша и на коне… а ти не причиняваш големи щети зад крепостните стени.

Имаше много начини за избягване на битките. Срещу подходяща сума би могъл да минеш на страната на досегашния противник. Често се случваше град да победи във война просто защото има повече пари от враговете си. А градовете-държави или Върховният патриарх (може би най-приятният работодател сред всички) едва ли биха се отказали да наемат силен предводител за следващата година. Военачалниците бяха много, ала способните — малко. Същински танц.

Стигнеше ли се до смърт, тя обикновено сполетяваше — други хора. Селяни гладуваха заради съсипани ниви или отнета реколта. Или мъже и жени в градове като Росо, който в момента отказваше упорито и безразсъдно да му се подчини и просто да си плати данъците, които дължеше на Авена. Принудеха ли го да се върне догодина и да пробие крепостните им стени, тези тук щяха да платят ужасна цена. Няма как иначе. Не бива да допускаш такъв отказ.

Преди малко бе изпратил Алдо, своя братовчед и отдавнашен заместник, да отправи това предупреждение пред портата. Алдо беше страховит мъж с рязък глас. Биваше си го за това (и за много други неща) и беше непоколебимо предан на семейството. Нямаше амбиции, надхвърлящи поверените му задължения, и мразеше враговете им може би още по-силно от самия Фолко.

Към крепостните стени го придружаваше за трупане на опит по-младият син на едно от видните семейства в Акорси. Когато синовете на благородници тръгваха с него на война, това повишаваше престижа му на командир, но за владетеля на град това беше и полезна предпазна мярка: тези синове в армията ставаха заложници за послушанието на семейството, докато господарят отсъстваше. Градовете бяха размирни места и трябваше да бъдат държани изкъсо.

Заплахата, която Алдо щеше да отправи, беше проста. Ако Росо не се подчини и не плати всичко дължимо, Д’Акорси ще се върне догодина с несравнимо по-голяма армия. И с артилерия и сапьори. Ще попилеят околностите на Росо, вместо да нанесат почти символичните щети в няколко стопанства, както постъпиха при доближаването на града. Ще се изхранват с припасите, които намерят тук. И ще умрат много хора.

И тогава няма да приемат капитулация, защото на достойните братя, властващи в Авена, би се наложило да платят много внушителна сума на Фолко за такава войска и гневът им ще бъде напълно оправдан. Пък и бойците в тази армия ще настояват за обичайните си привилегии, най-важната от които е три дена плячкосване в завзет град. А Росо ще бъде именно завзет град.

Някой от гражданите на Росо преживявал ли е плячкосване? Алдо щеше да подчертае, че не им препоръчва такъв избор — за самите тях, за техните съпруги, дъщери и невръстни синове.

Плащането на справедливо преценени данъци оставаше далеч по-благоразумният избор. Стига те да не са решили да отидат при бога като страдалци. Така са постъпили благословените жертви, разбира се, но жертвите на плячкосване няма от кого да бъдат благословени. Ще бъдат глупаци, които са умрели мъчително.

Алдо бе казвал същото пред много порти на много укрепени градове.

Тази сутрин думите му не подействаха. Братовчедът на Фолко се върна и му съобщи новината с кисел тон. Водачите на комуната извикали от стената любезно, но решително, че Авена удвоил данъците им миналата година. Платили предишната уговорена сума навреме, но не можели да си позволят увеличението. И тяхната съпротива (както описаха решението си) нямала нищо общо с бунт, а била само молба за справедливост. Алдо сподели, че гласът на представителя на комуната звучал отчаяно.

На Фолко не му се полагаше да има собствено мнение за всичко това. Ако беше тук по своя воля заради Акорси, може би щеше да прецени положението. Не би имало нищо чудно, ако исканото увеличение наистина се окажеше и несправедливо, и непосилно. Обикновено беше така с удвояването на данъци.

Но той дойде като наемен войник, за да наложи каквото по-силна държава изискваше от по-слаба. Вярно си беше, че една от дъщерите на рода Ричардиано щеше да встъпи в доста изгоден брак със син на могъщо семейство в Родиас, значи близнаците щяха да се охарчат сериозно за зестрата ѝ. В такива моменти се случваше подчинените градове да плащат по-високи данъци. И все пак това не беше негова грижа.

Алдо изглеждаше ядосан. Не беше свикнал да се проваля, дразнеше се. Добра черта на характера у старши офицер.

Освен това беше сприхав, което невинаги е добре. Фолко сви рамене, докосна рамото му и го покани да хапнат. Хранеха се под яркото слънце на рязък северен вятър.

— И сега какво? — попита неговият братовчед.

— Ще взема със себе си Джан и ще опитам нещо.

Фолко имаше леко главоболие, кухината на изваденото око смъдеше, както се случваше понякога. В по-ветровитите дни я закриваше с превръзка, но не му харесваше да го прави.

— Щом е така, внимавай. Видях поне една аркебуза, имаше и арбалети по стените.

Очаквано. Всъщност и това бе предвидил в плана.

— Разбира се — каза пестеливо. — Колко са защитниците на града?

— Истинските войници ли? Май са стотина.

Стотина свестни бойци можеха да бранят укрепен град, ако обсаждащата армия не бе докарала артилерия и не разполагаше с много време. Каквато беше ситуацията тук.

Фолко си дояде порцията, избърса лицето си и отиде да се изпикае зад палатката. Върна се да си сложи нагръдника, но не взе нито шлем, нито меч. Закрачи към града и махна на Джан да тръгне с него. Ако го придружаваше Алдо, щеше да прояви слабост, защото неговият братовчед вече се бе провалил. Мислеше си колко често бе правил подобни неща през годините.

Две дълги копия бяха забити в земята на разстояние от портата. Негово нововъведение още от началото на военната му кариера. Нареждаш на опитен човек да отбележи докъде могат да те прострелят с лък и с аркебуза. И така е по-безопасно да преговаряш, дори ако носиш флаг за примирие.

Каза на Джан да остане при по-далечното копие и продължи напред сам.

— Господарю! — подвикна Джан зад него. — Те имат…

Отговори, без да се озърне:

— Знам. Виждам ги. Няма да ме улучат.

— Господарю, те непременно имат и обучени…

— Погледни знамената им — прекъсна го Фолко.

Понякога му дотягаше да бъде единственият, който забелязва някои неща. От друга страна, затова постигаше такива успехи и вдъхваше такъв страх толкова дълго. Не му прилягаше да се оплаква.

Двете знамена над портата с глигана в герба на Росо плющяха от южни повеи. А долу не спираше северният ветрец.

Той каза все така с гръб към Джан:

— Понякога се случва по тези места — срещуположни ветрове горе и долу, обикновено през есента.

— Господарю, може и те да са наясно.

— Не са. Защото не са тук — долу. И сега е пролет. Нищо няма да ме сполети.

Подмина двете копия нагоре по склона, вдигна ръка в знак, че иска да преговаря. Не отиде при самата порта — там на стрелеца с лък или аркебуза не би се наложило да отчете измамния вятър. Не бива да ги улесняваш прекалено.

Достатъчно е да изглежда, че го правиш, ако имаш насреща си глупаци.

— Аз съм Фолко Чино д’Акорси — извика той. — Кой говори от името на Росо?

Бездруго щяха да го познаят, ако можеха да видят очната му кухина, но той не ги доближи чак толкова. А беше важно да научат, че е той.

Чу се глас от площадката над портата:

— Аз, владетелю — Горо Калмета, търговец от Росо, начело на тукашната комуна. Сигурно вече сте осведомен от вашия капитан защо постъпваме така, както и за платения на Авена данък в уговорения справедлив размер. Умоляваме ви в името на светия Джад и заради почтеността да се оттеглите от нашия град.

Умен човек — потвърди каквото бяха казали на Алдо, без да повтаря всяка подробност. Вероятно си го биваше в търговията.

— Да, той ми докладва всичко. Сами разбирате, че не подобава аз да преценявам как от Авена облагат с данъци подчинените си градове.

— Пред взора на Джад подобава — възрази Горо Калмета, — но да не говорим повече за това. Мисля си за нещо друго.

Изглеждаше поостарял, но гласът му беше силен.

— Ще те изслушам — каза Фолко. — Но от моя капитан сте чули самата истина: ако не се подчините сега и не платите отредените ви данъци, ако се наложи Авена да ме наеме, за да доведа достатъчно голяма войска догодина, Росо ще има ужасна участ. Ще бъдете унищожени.

— Но ако Росо предложи покорството си на Акорси, владетелю Фолко? Какво ще кажете? Всеизвестен сте в Батиара като почтен господар, който брани своите градове.

Не можеше да не признае, че това вече беше неочаквано. А може би трябваше да го предвиди.

Чу някакъв звук от гърлото на Джан зад себе си. Не се озърна. Имаше голямо значение как се държи, тук играеше роля.

И колкото и изкушаващо да беше предложението, оставаше си немислимо. Той защитаваше Акорси и подчинените му градчета със своите наемници, обаче успяваше да плати на хората си тъкмо с парите за такива задачи (и с още по-големите суми за кампании като възложената му от Фирента). На наемник можеха да простят, ако някой път мине на страната на противника — всички го бяха правили — но не и ако ограби града-държава, който го е наел. Да си присвои Росо означаваше да го открадне от Авена.

Освен това братята Ричардиано му бяха приятели още от прекараното заедно време в тяхната младост. Не най-добрите приятели, но не бе имало свади помежду им, дори когато отказа да се ожени за тяхната сестра и предпочете Мачера и Катерина.

И все пак се изкушаваше. Толкова се изкушаваше, че беше почти нелепо. Росо не беше разположен край морето (а той все така се нуждаеше от пристанище), но имаше пряк път към брега и селски пристан, подходящ за по-малки морски съдове.

Не, каза си той. Няма как да стане. Не и без да се променят твърде много неща.

И както умуваше в този миг, някой прояви глупостта си.

Стрела от арбалет се заби в земята на три крачки вдясно от него — защото някой бе опитал да се съобрази с вятъра по стените. Но долу имаше друг вятър.

С леко съжаление — защото в главата му още се въртяха видения как контролира Росо от Акорси, разполага с някакъв достъп до морето и се радва на по-голям престиж на владетел — той изпъна ръка към портата и насити гласа си със заплаха, както умееше.

— Как смеете! Обрекохте се с това коварство! Що за човек би постъпил така?

— Не е по наша заповед, господарю! Не е по наша воля!

В гласа на Горо Калмета напираше страх.

— И как да ви повярвам? Вие сте проклети от Джад нарушители на примирие!

— Не сме! Всичко е заради един глупак!

Тъкмо на глупака разчиташе. В такива моменти обикновено имаше един-двама, които проявяваха глупостта си.

— Щом е така, предайте ми го.

Мълчание. След малко чу от стената:

— Той е син на един от видните членове на комуната. Той… още е момче, владетелю!

Долавяше отчаяние. Калмета като че се досещаше какво предстои.

И то наистина предстоеше. Фолко вече бе правил и това по един или друг начин, но краят беше все същият.

— И момчетата могат да убиват мъже, синьор Калмета. Това ти е ясно. Могат и да съсипят своите градове.

— Нямаше заповед да стреля!

— Аха, нямало заповед. Ако бях умрял, това щеше да бъде голяма утеха за моя град и семейство, нали?

— Господарю, истината ви казвам, аз мога да…

Гласът на Калмета заглъхна.

Светът сякаш замря в светлината на утрото. Фолко виждаше пчели по цветята.

Направи няколко крачки напред. Трябваше да видят, че напира към тях.

— Сега чуйте какво ще се случи. Човекът, който стреля по мен, ще бъде хвърлен от стената. Незабавно. Портата ще бъде отворена, а вие ще съберете и ще изпратите дължимите на Авена данъци още преди залез, когато всички се отдаваме на молитви. Всички данъци, синьор Калмета. И ние ще преброим парите, и те също, уверявам те. След това ще си тръгна оттук, а вие няма да пострадате. Заклевам се в това. В противен случай комуната на Росо ще бъде нападната догодина от много по-голяма армия с оръжия за превземане на крепости и няма да приемем капитулация. Ще ви унищожим, синьор. Или с оръдия, или с обсада. Непременно сте слушали истории за грабежите, които следват, а може някои от вас да са оцелели някак след такава обсада. Ще има глад. Накрая ще гризете пергаменти и книги, ще варите кожата на барабаните, за да я предъвквате, след като сте оглозгали и последния плъх. Преди да настъпи краят, ще се ядете един друг. Не навличайте такава съдба на своя град и на своите деца.

Винаги бе имал плътен, силен глас и знаеше как да го използва, да го направи неумолимо убедителен.

Впрочем говореше съвсем правдиво. Ако го принудят да се върне, градът ще бъде разграбен, а в тези времена три дена плячкосване бяха обичайното правило. Не му допадаше, но живееше както по мирните, така и по военновременните закони, а искаше армията да му бъде предана.

Чуваше и други гласове от площадката над портата. Настойчиви, разярени, уплашени — какви други да бъдат.

— Господарю Фолко — провикна се Калмета, — моля ви за още малко време. Благоволете да почакате!

— Малко време — да! Но после ви обръщам гръб и си тръгвам, а знаете, че ще се върна.

Чакаше.

— Господарю — тихо се обади Джан зад него, — по-добре се отдръпнете по-надалече и…

— Не — отказа той, вторачен напред. — Не сега. Скръсти ръце на гърдите си, стъпи по-разкрачено и изглеждай разгневен.

— Аз съм си разгневен, господарю — отвърна Джан.

Развети от вятъра знамена, ухание на диви цветя, носещи се в небето бели облаци, издигащо се слънце. Толкова хубави страни си имаше този сезон. Гласът на Калмета прозвуча отново:

— Господарю, ние решихме, че… редно е да платим отредените ни данъци. Ще изпратим и свои представители в Авена да обсъдят какви ще бъдат сумите занапред.

— Добре — отговори Фолко. — Сега за човека, който стреля. Хвърлете го от стената. Хайде, съдбата на вашия град зависи от това.

— Господарю, не бихте ли проявили…

— Не. Не мога.

Това беше важно. Дори ако искаше да постъпи другояче, живееше в опасен свят и нямаше да оцелее толкова дълго без подобни мерки. Необходимо беше да се знае какво се случва, ако нападнеш Фолко д’Акорси… или просто му се опълчиш. Това бе поука не само за Росо, но и за света или поне тяхната част от него. Мълвата за случилото се тук тази сутрин щеше да се разнесе навсякъде съвсем скоро.

— Той е още момче, господарю! Наистина. И той е…

— Искате ли да се върна? Поставих ви две условия. Едно от името на Авена и едно от свое име. Изпълнете и двете, синьор Калмета, и във вечерните молитви днес благодарете за сполуката си.

Пак невъздържани гласове в ожесточен спор. Представяше си как се чувстват. И въпреки това…

Да, въпреки това.

Изпита мимолетно задоволство на предводител, но не и радост, когато видя да хвърлят мъж от стената, който се превъртя с писък и падна в рова. Можеше да е още жив, каза си Фолко.

— Джан, ще се погрижиш ли за него? — След миг добави: — Онези няма да ти сторят зло.

— Знам, господарю — отговори Джан.

Мина покрай Фолко към града. Скри се от погледа му в рова. И скоро се показа отново. Избърса меча си и го прибра в ножницата, без да бърза. Върна се при него.

— Колко млад беше? — попита Фолко.

— Достатъчно пораснал — каза Джан.

Тръгнаха обратно към палатките и бивака. Фолко умуваше какво да правят с каруците, натоварени с данъците, когато излязат през портата. Щяха да излязат, разбира се. Онези вече убиха едно от децата си.

Едва ли се налагаше да брои парите, но бе заявил, че ще го направи. И щеше да съобщи сумата на братя Ричардиано — така се грижеше да получат всичко, което им е изпратено. Хората от Росо можеха да стигнат с каруците си до Авена и без негова помощ, войниците им стигаха за охрана. Щяха да ги изпреварят двама негови вестоносци, за да съобщят за успеха. Всичко завърши по-лесно, отколкото би могъл да очаква. Понякога трябва да си благодарен, че на света има толкова глупаци.

И с доближаването до бивака видя, че са пристигнали двама мъже, които чакаха него. Личеше колко са уморени. А конете им зад тях бяха провесили главите си надолу от изтощение. Лош признак. Идваха от родния му град, познаваше и двамата — служеха в охраната на Катерина.

Ето как щом ги доближи, Фолко научи за събитията в Мачера, за въстанието там и за загиналите. Особено за една от жертвите. И в главата му — или може би в сърцето му — името ѝ започна да кънти като камбанен звън.

13.

Спомагателната армия на Фирента, предвождана от Ариберти Борифорте и съпроводена от административния надзорник на града, който в случая беше (неочаквано за всички, както и за самия него) по-младият син на Пиеро Сарди, се придвижваше бавно на юг. До Бишо имаше само няколко дни път, ако разполагаш с добри коне, но те щяха да се забавят.

И това се дължеше изцяло на артилерията, която по-малкият отряд трябваше да осигури. За тегленето на най-тежките оръдия бяха необходими впрягове от шестнайсет до двайсет и четири вола дори по сухи пътища, а през пролетта такива се намират трудно. Никому не би хрумнало да очаква бързина от волове, теглещи оръдия.

Само че тези оръдия бяха основното средство за превземане на градове. Можеш да започнеш дълга обсада с неизбежните ѝ проблеми как да изхранваш и снабдяваш армията си, докато умориш от глад враговете зад крепостните стени, а можеш и да опиташ пробив в същите стени с артилерията си и колосалните каменни гюлета, които също превозваха. За тях също бяха необходими каруци, волове и хора, които да се занимават с това.

В тази част от бойните действия нямаше нищо привлекателно. Тътриш се полека, кавалеристите скучаят и стават нетърпеливи, сапьорите и артилеристите се тревожат и изнервят. Дори през мека пролет настроението в такава войска рядко е бодро, особено ако знае, че в Бишо ще ги чакат защитници на града начело с Теобалдо Монтикола.

Не бяха научили как градът е успял да плати сумата, която Монтикола трябва да е поискал, за да им служи. Имаше само слухове — както винаги.

През освежаващо ветровит ден войската на Борифорте, наброяваща хиляда и двеста души, стигна по пътя на юг до място, където по-тесен път се отклоняваше на запад към близкото градче Донди.

Случи се в късния следобед на ден с обичайните затруднения, свързани с теглените оръдия и добичетата по път, който не беше по-приятен от повечето пътища в Батиара.

Един командир трябва да има способностите да се справи с това и Борифорте се поздравяваше мислено, че ги има… но тази работа му беше омразна.

Искаше да напада на най-добрия си кон сред най-добрите си кавалеристи. Да посича врагове, да пали селски къщи и хамбари, да плячкосва вещи и храна… също и жени. Иначе за какво бе станал войник! И не забравяше, че командирите имаха правото на пръв избор, както подобаваше.

А все още не бяха нападнали и опожарили нищо. Минаваха през земи, които бяха предложили верността си на Фирента. Едва сега край Донди стигнаха до онези краища, над които Бишо бе разпрострял властта си. Повечето територии, от които Бишо получаваше данъци, се намираха южно и западно от него, а не в посока към Фирента.

С други думи, досега нямаше никакви удоволствия и облаги, а след събирането с армията на Фолко правото на Борифорте да взема решения и да присвоява разни неща щеше да… ами просто щеше да се изпари. Не би го имало.

За един мъж с хъс това беше вбесяващо и можеше да го тласне към неприятности преди свечеряването в пролетния ден.

През същия следобед в Донди (където вече имаше денонощна стража на крепостните стени) Йелена завърши работата си в своята лечителска стая. Загърна се с наметало и излезе да се разходи на слънце и да усети ветреца. Тя беше от хората, които се чувстват притиснати натясно, ако не излязат по някое време, а пролетта я лишаваше от спокойствие.

Донди не беше голям. Нямаше как да обикаля дълго между стените му, а поради заплахата от война жителите му изобщо не биваше да го напускат. Разбира се, някои излизаха от града. Йелена също. Засега нямаше вести за войска от Фирента.

По-малката порта беше на западната страна, сутрин през нея влизаха селяни от разположените натам земи със стока за продан. Там се намираше и по-малкият пазар на града. Донди отваряше портата за малко, залостваше я до затварянето на пазара, после пускаше продавачите да си тръгнат. Мъжете на стената бдяха неспирно. Имаше надежда армиите на Фирента просто да ги подминат. Обаче никой не се уповаваше прекалено на това.

Йелена тръгна с последните селяни и каруците им, излезе с тях и тръгна към залязващото слънце. Знаеше как да се прибере след затварянето на портата. Един от нейните пациенти (мъж с обрив, който тя облекчи) ѝ разкри това. Винаги има начини да влезеш и да излезеш от големи или малки градове.

Чувстваше се прекрасно свободна навън дори насред всички страхове. За пръв път живееше обградена от крепостни стени. За нея беше много важно да има възможност да излиза и да се връща по свой избор. Но и страхът беше съвсем истински.

Нямаше никаква вест дали писмата, които изпрати по своя приятел киндат, са стигнали до получателите си. Тук бе дошъл пратеник от Бишо с насърчаващи думи… но не и войници. Ако нападнеха Донди, градът щеше да бъде превзет. Това беше ясно, както и опасността да загинат… ако не се предадат. Оставаше им само да се предадат и да се надяват.

Трябваше да напусне града със семейството киндати и техните каруци. Не бе живяла тук толкова дълго, че да изпитва силна преданост към Донди. Не можеше да си обясни защо остана.

Реши, че не ѝ харесва да бяга. Предпочиташе да се мести по свой избор. Отново изборът — важна дума в нейния живот, но тя знаеше и че границата между едното и другото може да се размие. А хората прокарваха отчетливи линии в света, каза си Йелена, дори когато нямаха основания да го правят.

Имаше изоставено светилище малко по на юг от отъпканата пътека на селяните. Основали го още когато Донди бил село, преди поне две столетия. Последните духовници, живеещи до светилището, се преместили в града… или заминали другаде. Сега беше порутено, празно и тихо. На Йелена ѝ допадаше да отива там. Понякога се появяваха животни, съществуваше и опасност от вълци, но не и в този сезон, а и не преди здрач. Веднъж зърна отдалече много голям глиган. Знаеше достатъчно за тези животни, за да не ги доближава.

Имаше и гробище зад светилището, с ронещ се нисък зид около гробовете и плочите — някои все още стърчаха, други бяха паднали. Тя тръгна натам. Въпреки вятъра денят беше мек, вече имаше полски цветя. Бледосините цветове на лена бяха навсякъде около нея, правеха света по-ярък. Тя носеше кошница за билки и се отклони от пътеката през полето. Лечителка знае какво да търси. Това беше важна част от работата ѝ.

Не откри нищо полезно днес, но набра анемони за къщата. Любимо цвете, свързано с древността. Всъщност с легенди, в които имаше глигани, богиня и неин умрял любим. Някога имало джадити, които свързвали цветето с Хеладикос — сина на Джад, който паднал със слънчевата колесница на своя баща и намерил смъртта си. Червеното по някои анемони било от кръвта му.

Сега Хеладикос беше ерес. Впрочем тя си беше еретичка. Застрашена. Кой ли не е застрашен?

Говореше се, че на изток отвъд морето, по-близо до Сарантиум имало светилища, в които синът на бога бил изобразен по куполите или стените. Питаше се ще види ли някога поне някое от тях. Светът беше огромен и никога нямаше да зърне голяма част от него. Такъв си е животът. Няма как да опознаеш всичко.

Забеляза ловуващ сокол, слънцето се спускаше зад него. Погледа го и заобиколи рушащите се стени на светилището. Покрива отдавна го нямаше, развалината зееше под небето. Каменният олтар още беше запазен, открит за слънчевите лъчи.

Влезе в гробището през пролука в стената, където някога е била портата. Захлаждаше се към края на деня, макар че още не се здрачаваше — тя трябваше да се прибере в Донди, преди да е притъмняло. Вятърът малко отслабна. Имаше каменна скамейка, където ѝ харесваше да седи, от нея се разкриваше изглед към хълмове и полета на запад и на юг. Тръгна натам и видя силно изненадана, че на пейката вече се е настанила друга жена. Досега не бе срещала никого тук.

Тази жена имаше дълга кестенява коса, разпусната свободно като нейната. И беше висока, по-възрастна от нея, но не и стара. Носеше роба с качулка в почти същия оттенък като косата. Сандали, сребърна огърлица, големи сребърни обеци. Йелена си каза, че е глупаво да носи накити извън града, но пък и самото идване тук е неблагоразумно, така че…

— Здравейте — поздрави Йелена. — Виждам, че харесваме една и съща скамейка.

Жената изви глава и се усмихна за миг. Имаше продълговато лице, светли очи, дълги пръсти. С три пръстена на тях. Още бижута, с които да изкуши някой разбойник.

— Харесвам я — съгласи се другата жена. — Особено в този час, през това годишно време.

— Не съм ви виждала досега. А идвам често.

— Аз пък те виждах. Оставях те да размишляваш в уединение.

— Не съм против разговорите.

— Аз съм против, струва ми се. Открай време. Затова ми харесва тук.

Йелена се постара да не извие вежди. Тази жена май я отпращаше.

— Е, ще ви оставя, щом е така. Насладете се на спокойствието.

Другата жена се взря по-втренчено в нея.

— Някоя е умряла. Виждам призрака ѝ над тебе.

Йелена се смръзна. След малко промълви:

— И това ли можете да видите?

Жената кимна.

— Ти не можеш ли? Нали си лечителка?

Йелена са прокашля. Изведнъж се уплаши. Откога пазеше тайната, а сега я чу изречена нехайно от непозната.

Кимна на свой ред.

— Понякога… Ще ми кажете ли как изглежда тя?

Мислеше си за своята майка и своите сестри, сърцето ѝ се разтуптя. Дори за миг не се усъмни в думите на жената. Как би могла? Нали самата тя виждаше духове? Понякога.

Жената гледаше над нея и малко вдясно.

— Млада, висока. Твърде млада за смърт, но и това се случва. Не прилича на тебе.

Йелена си прехапа устните. Опитваше да се досети коя от срещнатите в живота ѝ жени може да е…

— Името ѝ беше Адрия — добави жената на скамейката. — И още е, струва ми се. Не губим имената си, само живота си.

Йелена се отпусна тежко на скамейката. Имаше място и за нея. Лъхна я някакво благоухание откъм жената — теменужки и още нещо, по-трудно доловимо.

— Адрия Риполи. Ох…

И все пак не се съмняваше. Адрия беше мъртва, а тази жена видя призрака ѝ. За света няма простички обяснения, колкото и да му се иска на някого да не е така. Случайно срещната жена извън стените на малък град, и то насред гробище, би могла да знае за нечия смърт, да види дух и да го назове.

Другата жена сви рамене с безразличие.

— Твоя роднина? Любима?

Йелена поклати глава.

— Жена, която изцелих.

Първи слаб признак на изненада.

— Само това ли? Защо би се явила тук? При тебе?

— Не знам.

И това беше вярно. Въпреки че често сънуваше Адрия. Но тя сънуваше мнозина в нощите, когато би предпочела да не е сама.

Другата жена се изви, за да я гледа право в очите. Беше сплела дългите си пръсти в скута. На един от пръстените имаше тъмночервен кристал.

— И аз бях лечителка.

— Тук ли?

— Да.

— И?…

Другата поклати глава. Сега се взираше нагоре. В синьото небе, където бели облаци се носеха бързо, а соколът още ловуваше. После каза:

— Ще потеглиш скоро. Пътят ще бъде по-дълъг, отколкото повечето хора изминават. Предопределено ти е да заченеш дете от мъж, когото ще срещнеш в края на пътя.

— Какво?!

Пак вдигнати рамене, като че жената скучаеше.

— И ти би трябвало да виждаш тези неща.

— Не — отрече потресената Йелена. — Не мога.

— Ще можеш. Още си млада.

— Накъде… накъде ще се отправя?

— На изток. Някъде натам. Не се отървавай от детето. Тя ще ти бъде утеха по-късно.

Момиче. Щеше да роди момиче. Някъде.

— Защо каза „предопределено ти е“?…

Този път видя усмивка.

— Съжалявам. Така си говоря по навик. Ще заченеш. Но би могла да решиш и да не я родиш. Аз обаче ти казвам, че би трябвало да я родиш.

— И ми е… предопределено да бъда там?

— Ще бъдеш там.

Казано безпрекословно. Видяно и научено бъдеще или поне част от него.

— И… и онзи мъж?…

— Не виждам нищо за него. Ще носи име.

— Всеки…

— Значимо име. Няма да остане. Затова би трябвало да запазиш детето — да не си сама. Освен това наблизо ще има стар бог. Внимавай.

Йелена се изправи. Виждаше как треперят ръцете ѝ.

— И тъй като всеки носи име, ще ми кажеш ли твоето?

— Разбира се. Аз съм Ниора. Фамилното ми име е Баши. — Гледаше Йелена. Слънцето беше зад нея. — Не съм искала дарбите си, както и ти не си ги искала, убедена съм. Ние сме деца в сравнение със силата си, колкото и да е малка. — Тя се озърна през рамо. — Най-добре е да си тръгнеш, преди слънцето да се е спуснало твърде ниско. Видях три вълка вчера.

— Искаш ли да вървим заедно?

— Аз напуснах Донди преди известно време. Не ме заплашва нищо. Няма да вървя дълго. Твоят път е доста по-дълъг. Бъди предпазлива. И бъди благословена.

Ръката с червения камък на пръстена направи знак, но не беше слънчевият кръг.

— Ще мога ли… да те видя отново? Мисля, че мога много неща да науча от тебе…

— Не — прекъсна я Ниора Баши. — Казах ти, не ми допадат разговорите. Съжалявам за онази, която е умряла.

Йелена я зяпна. Отвори уста да зададе друг въпрос, но другата жена пак се бе извърнала, гледаше на запад към гората в чезнещата светлина на деня.

Йелена си тръгна. Провря се през пролуката в оградата, мина покрай останалата без покрив развалина на светилището, прекоси ливадата. Не закъсня и влезе в Донди през все още отворената порта. Стражниците на пост ѝ се усмихнаха. Тя беше лечителка, градът се нуждаеше от нея, не разпитваха за вяра и убеждения онези, които помагаха на хората, както правеше и Йелена.

Тя също успя да им се усмихне. Спря внезапно и се обърна.

— Някой от вас познава ли жена на име Ниора? Ниора Баши?

— Разбира се — отговори по-високият. — Тя беше лечителка тук, преди ти да дойдеш в града.

— Напусна ли? Премести се извън града ли?

— Ти така ли го наричаш?

— Кое?

— „Напуснала“?

— А ти как го наричаш?

Усети студена тръпка, но не беше от вятъра.

— Тя умря преди поне десетина години — обясни високият мъж. — Погребана е до разрушеното светилище, хората още използват гробището там.

Йелена се вторачи толкова задълго в него, че на лицето му се изписа тревога.

— Благодаря ти — каза тя накрая.

Пак се обърна, тръгна по улиците, влезе в къщата си и затвори вратата.

Спа зле през нощта. Как да приеме и смъртта на Адрия Риполи, и самата идея, че тази аристократка, която срещна само два пъти, и то съвсем за малко втория път, ще бъде сред реещите се край нея призраци, за да я зърне жена, която умее да вижда света на духовете.

Не знаеше защо призракът на Адрия е бил край нея. Напрягаше ума си да разбере през часовете на мрак. Но нима беше задължително да познава същността на всичко това? А покойницата каза и още нещо сред надгробните плочи и цветята — за пътя пред нея и детето, което ще роди в далечна земя.

Каза, че ще бъде момиче. Може би двете случки бяха свързани от живота ѝ на жена и опасностите от направения избор. Решенията, които вземаш, могат да те убият, нали? И една жена не би могла да принуди света да се нагоди към нейните потребности и способности?

Но би могла да опита. Поне това.

Лежеше и си спомняше Адрия Риполи по-ясно и по-тъжно, отколкото бе очаквала. Имаше храброст у нея, за да извърши каквото бе направила в Милазия. И да участва в надбягването на Бишо. И почти никой не знаеше, че е била тя, мислеше си Йелена. Правила е нещо в света, повлияла му е, но е останало скрито, тайно, лично.

У нея бе имало и самонадеяност, тя бе родена за власт, но неукротимото ѝ безразсъдство си беше лична черта. Как хората — и мъже, и жени, ставаха такива? Как, питаше се Йелена, самата тя стана каквато беше?

Чудеше се как ли е умряла Адрия.

Сутринта, щом светлината в пролуките на капаците извести изгрева, тя се надигна от леглото и се подготви да се справи с поредния ден.

Нито тогава, нито по-късно ѝ хрумна да прояви недоверие към казаното от Ниора Баши. И тя бе виждала призраци. Защо да ги няма около нея… или защо да не ѝ говорят от каменна скамейка и да не носят сребърни обеци и пръстен с червен камък?

Тя си рече, че е друг вид самонадеяност да вярваш в способността си да разбереш как е устроен светът. Невъзможно е, той е твърде сложен. Но трябва умът ти да остава буден за даровете и изискванията на твоя живот. Нали от години си мислеше за пътуване на изток! Чутото от другата жена беше потвърждение, а не откровение. Йелена си повтаряше това, докато се обличаше и закусваше.

Дръпна резето, отвори входната врата и излезе да види какво е донесло това утро.

Войници на Фирента, както се оказа.

Пред източната порта. Но имаше още нещо. Йелена видя страж, устремил се към нея, избутваше хората по улицата, когато тя излезе сред страха и бъркотията.

— Госпожо — започна той, щом спря задъхан пред нея, — един човек попита за тебе. Трябва да дойдеш при портата! Много е важно.

Светът изисква от тебе. Йелена тръгна с този мъж по улиците и научи, че там е дошъл Антенами Сарди.

Но май не беше довел армията си. Само той и неколцина придружители. Затова портата беше открехната колкото тя да се промъкне. Двама от техните войници стояха въоръжени отвън, но тя тръгна напред сама. Струваше ѝ се, че се събужда тепърва. Антенами? Твърде невероятно беше. Видя, че той носи брониран нагръдник на войник, но не и шлем. До него стоеше друг мъж и държеше юздите на превъзходен кон.

Усмихваше ѝ се Антенами Сарди, чийто рани лекуваше в странноприемница на юг преди година и с когото се люби толкова пъти, когато той се възстанови (достатъчно). Изглеждаше променен. Само за година? Но тази невъзмутима усмивка, бронята, стойката му. И самото му идване тук!

По-късно се върна към този ден в мислите си и прецени, че тази среща пред крепостната стена я изненада повече от разговора с мъртва жена в гробище предишния ден. И това беше забавно посвоему, разбира се.

Слънцето се издигаше зад него, когато ѝ каза:

— Ето те и тебе. Чудесно. Исках да се уверя, че още си тук и всичко е наред с тебе, преди да се заема с останалото. Наистина ли всичко е наред?

Тя успя да кимне. Прокашля се.

— Изглеждаш променен.

Веждите му се събраха на челото.

— Това добре ли е?

Сянка на колебливостта, която бе запомнила. Той беше уверен в знанията си за конете, в положението и богатството на семейството си. И във вкуса си за храната и виното. И в почти нищо друго.

Тя кимна отново.

— Да. Така… изглеждаш много добре.

— Започна от тебе — изтъкна той. — Исках да живея по-добре. След това. Дори баща ми забеляза. Иначе нямаше да бъда тук.

— А защо си тук?

— Той ме назначи за надзорник в тази част от нашата армия. И… не разчитах, че нашият командир ще ви остави на мира. Затова дойдох преди него. Вероятно ще довтаса скоро, щом научи, че съм тръгнал.

Видя, че той се усмихваше. Не се долавяше неловкост, докато говореше за тези неща.

Йелена си напомни, че в края на краищата пред нея е синът на Пиеро Сарди. Може и той да го е осъзнал, да е узрял за този факт.

Антенами добави:

— Погрижих се да препратя другото ти писмо на север към Мачера.

Тя впи поглед в него.

— Знаеш ли… дали нещо се е случило там?

Сега имаше плахост, колебание у нея.

— В Мачера ли? Не съм чул нищо. Ти какво знаеш?

Най-лесно беше да завърти глава и да отговори:

— Нищо. Какво ще… Антенами, какво ще правиш тук?

— Нуждая се от споразумение с водачите на комуната, за да ни дадат много храна и десет хиляди златни серала.

— Какво?! — възкликна тя.

За малък град десет хиляди серала бяха огромно богатство.

Той не се смути, дори вдигна рамене.

— Ще предложа, в случай че превземем Бишо и занапред ние — Фирента, получаваме данъците оттук, тази сума да ви бъде приспадната. Ще удостоверя това със своя подпис. Ако се провалим с Бишо, ще остане сума, която сте платили на армия, за да не ви тормози. Мисля, че мога да накарам нашия командир да се съгласи, но първо трябва да получа храната и парите. На армиите — изрече той сериозно — трябва да се угажда.

— Вече знаеш това?

Той се изчерви леко.

— Мисля, че знам. Освен това мисля, че Ариберти Борифорте копнее да плячкоса Донди. Йелена, аз мога да му заповядам да не го прави и е по-вероятно да ме послуша, като знае кой съм. Но аз се нуждая от храната и златото. Трябва да ми ги дадете. За да оцелеете.

— С мен ли преговаряш?

Той се усмихна отново. Тази усмивка ѝ беше непозната.

— Не. Исках да те видя. И да те попитам дали желаеш да си тръгнеш оттук. Мога да ти осигуря придружители докъдето поискаш. Ти каза… ти каза миналата година, че това място е ново за тебе. Смяташ ли го вече за свой дом?

— Не бих го твърдяла. Но няма и да си тръгна, ако градът е застрашен.

— Но хората си тръгват тъкмо в тези случаи.

Прозвуча разумно според нея.

— Не съм сигурна дали познавам човека, в когото си се превърнал — призна тя.

Гледаше я срамежливо, когато отвърна:

— И аз не съм. Но май го харесвам.

Този път тя се усмихна.

— И аз.

Сега слънцето беше зад него, над дърветата край пътя от изток на запад. Хрумна ѝ — и тя се почувства твърде особено от внезапността на тази мисъл — че това е глупаво, ненужно място да умре.

Щеше да остави за по-късно умуването какви ли места можеха да бъдат мъдри и подходящи за умиране.

Малко неприятно ѝ беше да изрича думите, но го направи:

— Ако не ги склониш да изпълнят твоите искания, кажи ми. Ще си тръгна оттук с твоите придружители. Прав си, Нами. Понякога се инатя излишно.

— Налагало ти се е — отвърна той и с това също я смая леко. — Върни се вътре и поискай някой с власт да излезе при мен. Предпочитам да стигнем до решение, преди да се е появил Борифорте, не се знае колко войници ще доведе.

— Ти наистина си се променил — отбеляза тя.

Не беше свикнала да повтаря толкова често думите си.

Той кимна.

— Ще обмислиш ли предложението ми да останеш с мен? Щом смяташ, че съм се променил?

Тя завъртя глава.

— Ти си Сарди. А аз не съм държанка. И ще потегля на изток, отвъд морето.

— Какво? Още сега ли?

Не бе очаквала да каже това. И толкова бързо да направи избора си част от света.

— Скоро, струва ми се.

— Към Саурадия ли ще тръгнеш?

Тя кимна.

— И към Сарантиум ли?

— Може би по-късно. Ако е безопасно.

— Защо?

Ами да. Защо? Защото призрак ѝ каза ли?…

— Има какво да науча там — заяви Йелена.

И го дари с най-хубавата си усмивка.

Обърна се и каза на стражниците при портата да повикат незабавно водачите на комуната за разговор с надзорника на армията от Фирента, преди да дойдат войниците и утрото да потръгне зле.

Накрая поканиха Антенами в града. Той влезе охотно. Никой не би му навредил. Неговото семейство щеше да изравни със земята крепостните им стени, да изпепели града, да поръси земята със сол и да накълца всеки от тях на мръвки за кучета и лешояди, ако нещо го сполети тук. Знаеха, че е така.

Командирът на съпровождащата артилерията част от армията на Фирента все пак отдели няколко мига да мисли за убийството на надзорника от управата на града. Желанието го обзе, когато видя Антенами Сарди да излиза сам от Донди, след като самият той бе препускал в галоп натам, а зад него и другите двайсет конници се вдигаха облаци прахоляк.

Слугата на Сарди изведе след него великолепния кон, който Борифорте копнееше да притежава. Направо зашеметяващо — градът отвори портата си! Въпреки присъствието на Борифорте и неговите хора. Едва ли не го оскърбяваха! Толкова слаб страх ли им вдъхваше? Очевидно беше, че Сарди е влязъл сам, без нищо да го предпазва.

Докъде щяха да стигнат така светът и военното дело?

По-младият син на Пиеро Сарди сякаш се разхождаше безгрижно към мястото, където Борифорте спря отряда си — внимаваше да са извън обсега на аркебузи и арбалети. Елементарна предпазна мярка. Сарди се усмихваше. Вдигна ръка за весел поздрав.

— Капитане! Радвам се да те видя! Така ще споделя още по-скоро добрите вести.

У Борифорте напираше отговорът „Да ти го начукам, богат шибан натрапнико!“.

Но на глас каза:

— Добрите вести винаги са добре дошли. Но повече не бива да отивате никъде сам, господарю. Нося отговорност за вашата безопасност.

Сарди го доближи. Усмивката му не изчезваше.

— Случва се човек да рискува — подхвърли и махна с нехайството на аристократ. И вече не се усмихваше. — Трябва да добавя, че снощи бях осведомен за твоето намерение да се придвижиш към тези крепостни стени с враждебен и коварен замисъл въпреки получените от мен указания, които са указания и от моя баща. Ще обсъдим това в моята палатка, когато се върнем в бивака, твоето обяснение ще бъде приложено към писмата, които ще изпратя вкъщи и на Фолко д’Акорси. Слез от коня, моля те. Ще ми се схване шията да те гледам от долу нагоре.

Ариберти Борифорте си рече, че гневът може да се изпари в миг, ако го изтласкат твърде тежки опасения. И още: „Ох, мили Джад…“

А идеята му се струваше толкова сполучлива предишния ден — да доближи града и да се върне в галоп с твърдението, че при обикновен оглед за разузнаване и показване на присъствието си са ги посрещнали с куршуми от аркебузи и стрели от арбалети… а такава проява на неуважение към Фирента е недопустима. Не и в началото на военна кампания!

После щяха да превземат и да окупират града, за да правят каквото правят войниците. И да вземат каквото вземат, преди Фолко да е стигнал до Бишо, за да поеме командването на армията и да прибере по-голямата част от облагите.

За него беше важно да разкрие кой го е издал на Сарди.

Може би сгреши, като сподели плановете си с толкова много хора. Всяка армия гъмжи от доносници, особено доносници на градските представители в нея, които се бъркат в нуждите (и желанията) на войниците.

— Слез — повтори Сарди. — Шията ми…

Втория път пропусна думата „моля“.

И Борифорте помисли, че пред него не е същият човек, когото бе виждал да пее посред нощ, стиснал в пръстите си чаша вино, в няколко от по-изисканите вертепи на Фирента през наскоро завършилата зима.

Скочи от седлото.

Толкова му се искаше да убие другия, но тук имаше двайсет кавалеристи, виждаха ги застаналите над портата стражници на Донди и… освен това нямаше особено желание да бъде кастриран и обезглавен, а главата му набучена на копие върху крепостните стени на Фирента.

— Щяхме да дойдем за оглед на местността, в случай че се налага да познаваме, терена.

— Нима? — вдигна вежди Сарди. — Хайде да обсъдим това, съгласен ли си? И можеш да добавиш бележката си към моите писма. Ще го направим както е редно, нали?

— Както е редно. Да — насили се да каже Борифорте.

Конят му пристъпи и тропна с копито до него. Той вдигна свободната си ръка, един конник ги доближи и пое юздите от него.

— Трябва да погледнеш лявото задно копито, струва ми се — посъветва го Антенами Сарди. — Може да е нещо с подковата.

Този човек щеше да го подлуди.

— Споменахте добри вести…

— О, да! — усмихна се младият Сарди. — Донди се съгласи да ни даде — още днес — осем хиляди златни серала, както и двайсет каруци, пълни със зърно в чували, също и конете за тях. Всичко мина съвсем лесно. Те изобщо не биха искали да ни оскърбят. Нито — добави тихо — ние да развихрим насилие в град, който скоро ще принадлежи на Фирента и ще плаща данъците си на него.

— Осем хиляди? — повтори Борифорте.

Неимоверна сума, ако малък град трябва да я събере незабавно. Правеше сметки наум.

— Убеден съм — продължи Сарди със същата усмивка, — че нашите войници ще бъдат доволни, когато им съобщим. Без обсада, без сражения, без бавене, без хабене на гюлета, от които ще се нуждаем за Бишо. И с дял за всеки от тях. И за капитаните, разбира се, както си ги поделяте обичайно.

— Осем хиляди серала. Днес?

— Както вече казах. След това и зърното. Ще оставим хора да чакат каруците и да ги съпровождат зад нас. Имам обаче въпроси какъв е замисълът на Фолко, за да не допусне Теобалдо Монтикола да го изпревари и да влезе в Бишо. Ами ако се натъкнем на неговата войска преди пристигането на основната част от армията ни, няма ли да загубим оръдията си? Няма ли и ние да бъдем погубени?

— На ваше място не бих се тревожил за Фолко — каза Борифорте, вкопчил се в остатъците от гордостта си на военен, защитаващ своя командир.

— Добре. Щом според тебе не бива, няма да се тревожа. Да потеглим ли обратно към бивака? Усещам, че огладнявам. Щях да хапна в Донди, поканиха ме, но тогава някой забеляза, че идвате.

„Осем хиляди. Двайсет каруци.“ Идиотът бе постигнал забележителен успех.

Още искаше да го убие. И не желаеше в никакъв случай описаните от Сарди писма да стигнат до баща му или до Фолко. Светът, каза си Борифорте, е пълен със затруднения. Случва се да те приклещят от всички страни.

Върнаха се. В бивака Сарди неочаквано повери на него да съобщи новината. Армията дълго надаваше радостни възгласи. Но щеше да се разчуе скоро, ако още не се знаеше, кой е договорил всичко — не беше техният командир.

Приклещен. От всички страни. Да беше станал духовник в обител на Синовете на Джад, носещ грубо жълто расо и слънчев кръг на врата си, палещ свещи по всяко време, будещ се в зимните нощи, за да коленичи и да се моли… обвързан от толкова много правила на набожността. Без коне, оръжия, пожари, кръв. И без живот.

14.

Отплавах от Сереса към Ремиджо, преди да получим вести за случилото се в Мачера. Затова не бях чул за Адрия, докато не се срещнах с Теобалдо Монтикола.

Не мисля, че бих постъпвал различно, ако знаех, но е невъзможно да съм уверен в това. Няма как да се върнем назад в живота си и да го направим друг, за да сравняваме. Няма живот, в който не слязох с нея по стълба в Милазия или не я намерих в странноприемница до Бишо, където тя не участваше в конно надбягване през отдавна отминала пролет, или не умря на друга стълба в родния си дом.

Бездруго бях съвсем незначителен човек, каквото и да чувствах. Един нисш представител на Сереса, изпратен да уреди някои финансови дела с владетеля на Ремиджо. Изпратен, защото дук Ричи бе решил по известни само на него причини, че аз имам заложби, както и защото споделих с него за предишната среща с Монтикола и благосклонното му отношение към мен.

Сереса открай време успяваше да намира дори най-дребните предимства в своя полза. Започнах да го проумявам още тогава. А сега знам много добре, че е така.

В онова пътуване Брунето Дузо ме придружаваше за пръв път. Старшият сред онези стражници, които бяха дошли на площада, за да ме съпроводят при дука. И не бяха забелязали убиеца на покрива.

— Желаеш ли да бъде екзекутиран старшият страж? — попита ме Ричи след края на разговора, през който ми предложи пост и първото пътуване по море.

— Какво?! — ахнах, искрено стъписан.

— Той се провали. Задачата му беше да те доведе невредим при мен.

— Господарю, той успя да ме доведе невредим.

— Само защото ти си видял онзи мъж на покрива. Нито той, нито подчинените му са го видели.

Гледах дука облещен. По онова време заемаше поста си отскоро, но не личеше по държанието му. Седеше невъзмутимо зад бюрото си, едната му ръка държеше очилата.

— Наистина ли ще заповядате да го убият, ако поискам това от вас?

— Разбира се. Иначе нямаше да те питам.

— Дори за да ме подложите на изпитание ли?

Усмихна се.

— Джуданио Чера, аз бих могъл да те преценя по отговора, но да заповядам той да бъде екзекутиран независимо какво ще кажеш.

— Недейте. Поне нека да не е по мое желание. Нали заловиха бързо онзи мъж.

— Вярно. Така да бъде. Желаеш ли да го изпратя с тебе? Ще се погрижа да го осведомят, че ти дължи живота си.

Примигнах.

— И охрана ли ще имам?

— И придружители. Както подобава на представител на съвета.

Преглътнах. Толкова бързо се случваше всичко…

— Ще се радвам, стига той… ако също желае…

— Неговите желания — заяви временният дук на Сереса — нямат никакво значение.

Неговите желания обаче отдавна имат значение за мен. Брунето присъства значимо в живота ми, винаги е до мен като мой приятел. И още е с мен след толкова години, макар че и двамата отдавна не сме младежи.

Адрия отсъства. Никой сред живите днес не знае какво означава това, колко често си я спомням и досега. Глупаво е, готов съм да си призная. Понякога сме глупаци. Но нали е вярно и че след смъртта си хората продължават да съществуват само в спомените на другите?

Убедих се, че понасям добре плаването, това ми помагаше през годините оттогава. Брунето се чувстваше зле през цялото време и още е така, когато морето е бурно.

Изляхме масло зад борда, за да бъде благословено пътуването, и поехме на юг покрай брега, спирахме в пристанища към края на всеки ден. Онези от Сенджан нападаха кораби в тези води, стигаха дори до бреговете ни, както научихме, а ние пренасяхме и стоки. (Защо да прахосваме плаване, без да продадем нищо?)

Харесваше ми да гледам делфините край кораба и зад него, харесваше ми и соленият привкус във вятъра. Още умувах какво ме сполетя. Аз бях книжар, а сега…

Една вечер с издигането на бялата луна над водата спряхме в пристанището на Милазия и платихме таксата за престоя.

Споходиха ме оплетени спомени през онази вечер, докато гледах крепостните стени и светлините на двореца в мрака. Аз бях убил двама мъже там, а мой приятел бе разкъсан от тълпа на площада.

Плавахме със задача от Съвета на дванайсетте, не качвахме пътници и никой не би поверил поща на хора от Сереса, защото се знаеше, че писмата ще бъдат отворени и прочетени. От друга страна, тъкмо ние охранявахме това море в полза на всички търговци и пристанища, нашите бойни галери ги бранеха от нападения на ашари и — доколкото ни стигаха силите — набези от Сенджан. Милазия и Ремиджо, също като останалите градове по брега, имаха разрешение да приемат кораби в пристанищата си само след като ни платят годишен налог.

Отчасти и на това се дължеше пътуването ми към Ремиджо. А дължимото от Милазия можеше да получи някой друг по-късно съгласно договора. Не бях против. Там имаше хора, които биха могли да ме познаят, а изобщо нямах желание това да се случи.

След няколко дни с източен вятър в платната си зърнахме Ремиджо на възвишение над водата, куполът на наскоро построено светилище лъщеше под косите слънчеви лъчи в края на деня. Влязохме в дълбокия, защитен от бури залив край града на Теобалдо Монтикола с развят над нас флаг на Сереса, Повелителя на моретата, и с официален пратеник на борда — аз.

— О, Тео, виж кой дойде при нас! Скъпият ми Данио!

Тя ме позна в мига, когато влязох, макар че седеше в отсрещния край на залата. Още не бяха обявили името ми. Признавам, че се почувствах много поласкан. Но Джиневра дела Вале си беше такава. Досещам се, че трябва да е била бдителна от самото начало, за да стигне до този момент… седнала до владетеля на Ремиджо и омъжена за него от миналата зима.

Да, случи се. Новината се бе разнесла бързо навсякъде из Батиара, защото такива събития бяха важни. Вълка от Ремиджо бе встъпил в нов брак, покорен и опитомен от отдавнашна, прочула се с красотата си любовница. Опитомен поне в техните отношения.

Тя беше забележителна личност. Опасно привлекателна и опасно умна. Да каже за мен „скъпият ми Данио“ можеше да бъде както добре, така и зле. Не можех да предвидя как ще ми се отразят думите ѝ. Забелязах обаче как някои мъже се обърнаха и впиха погледи в мен.

Монтикола седеше на трона си облечен като за лов, усмихваше се безгрижно, ала бях сигурен, че ме позна само след предупреждението ѝ заради моето официално облекло и новото ми положение в обществото. За него не бях нищо повече от присламчил се към отряда му човек, който го забавляваше по пътя, а после му направи услуга — помогна за голяма печалба.

— Данино е, вярно — каза той. — Много си се издигнал за една година. Ела насам.

Имах само най-обща представа за правилата, макар че един от спътниците ми на кораба, чието име беше Кератези, подхвърляше по някой съвет. Струваше ми се, че според него той — а не аз — би трябвало да е назначен за представител на съвета в това пътуване, а не само да ме придружава. Но беше прекалено опитен, за да се цупи неприкрито, и все пак ми каза някои неща.

Пристъпих към края на килима под техните тапицирани кресла и се поклоних със свалена шапка.

— Господарю, издигнах се само доколкото да имам отново удоволствието да видя и двама ви.

Тези думи като че подхождаха за случая.

Джиневра дела Вале в зелено и златно до своя повелител се усмихваше приятно.

— Колко е мил! — възкликна тя.

Стана сякаш по внезапно хрумване, слезе по трите стъпала на подиума и се изправи на пръсти, за да ме целуне по бузата. Носеше златни обеци, в уханието ѝ се долавяше нещо от източните земи. В залата се разнесе тиха гълчава.

— Нима искаш да го убия от ярост? — попита ухиленият Монтикола.

— Ще ти сипя отрова във виното, ако направиш това! — заплаши го тя със смях.

Придържаше полата на роклята с ръце, когато се върна да седне до него.

Възползвах се от повода за шега.

— Не бих казал, че ще имам някаква полза от това, щом вече ще съм мъртъв.

Монтикола се засмя, но само за миг.

— Доколкото си спомням, ти реши да се върнеш в родния си град, за да станеш книжар, след като отказа да постъпиш на служба при мен. А сега?…

Опасност както винаги. Колко бързо възниква. Може да се бе настроил срещу мен, защото съм го отхвърлил… заедно с децата му. Не би понесъл леко отказа.

— Аз бях книжар, господарю. Съвсем доскоро. Някой се опита да ме нападне в Сереса и дук Ричи ме повика да обсъдим случката. След това реши, че си струва да провери с тази мисия на какво съм способен.

— И те изпрати в нашия дворец, защото те познаваме и е възможно да бъдем по-откровени, отколкото с непознат.

Жената изрече тези думи, и то не като въпрос.

И двамата, напомних си аз: трябваше да бъда предпазлив.

Чудех се ще заприличам ли някога на тях в будната им проницателност. Или в каквото и да било важно качество. Ще бъда ли от онези, които участват в техния свят по периферията му? Или през лятото отново ще подвързвам и продавам книги?

— Господарю, госпожо, неизменна част от живота на Сереса е събирането на сведения. Както и от вашия живот. Но такава задача не ми е възлагана. Твърде неопитен съм. Тук съм само във връзка с… дължими суми тази пролет.

Дукът поиска от мен да кажа тези думи, включително да направя многозначителната пауза. Накара ме да ги повторя. Имаше причини за това. Той ми обясни и тях, както и за какво трябва да внимавам. Такъв си беше Сереса, моят роден град.

Имаше около четиресет души в залата за аудиенции. Монтикола не заповяда да излязат. Ние отидохме в по-малка стая през врата зад креслата — той, аз, Брунето като мой подчинен и двама придворни. Единият с много хубави дрехи имаше изкривена китка, значи беше Джерардо Монтикола. Разказаха ми за него, че е най-довереният човек на своя брат. Изглеждаше добродушен. Посъветваха ме да не се подвеждам по изражението му.

След като вратата се затвори зад нас, попитах:

— Господарю, намерихте ли наставник? За вашите деца?

Прецених, че е важно да задам въпроса. Монтикола се вторачи в мен не особено приветливо. С това телосложение, славата си и присвитите очи наистина плашеше.

— Защо това би имало значение за представител на Съвета на дванайсетте? Или за книжар?

Прокашлях се.

— Господарю, може да ни интересува нещо и извън отреденото ни място в живота. Вашето предложение беше чест за мен. Съжалявам, ако въпросът ми е неуместен.

Погледът му остана пронизващ, но видях и някаква промяна. Това му беше присъщо. Понякога нравът му го тласкаше към насилие, друг път в обратната посока.

— Да, имаме наставник. От Варена. Вече половин година. Умерено доволен съм от него. Не повече.

Хрумна ми подходящ шеговит цитат, но го премълчах. Чаках.

— Да си свършим работата — подкани той. — Дължа на Сереса осем хиляди. А ти ми носиш?…

Затова се бяхме усамотили в стаята.

— Петнайсет хиляди серала, господарю, като допълнение на заплащането ви от Бишо. Мачера предложи същата сума.

— А ти си донесъл и сумата от Мачера, нали?

— Да.

— Значи днес ще получим от тебе банкови менителници за двайсет и две хиляди серала? Петнайсет хиляди от Мачера и седем хиляди от Сереса, като приспаднем осемте хиляди, които дължим?

Обърнах се. Въпросът беше зададен от неговия брат с плътен силен глас. Джерардо, който управляваше Ремиджо през отсъствията на своя брат… и до голяма степен дори когато си беше у дома, така ми бяха казали.

— Да, господарю — отговорих му. — Моят служител ги съхранява.

— Надявам се, че не подлежат на изплащане от банка Сарди във Фирента.

Думи на Теобалдо, изречени с усмивка. Нали и Бишо, и ние му плащахме да се сражава срещу армията на Сарди.

Аз не се усмихвах. Разговорът беше важен — същината на моята мисия тук. Честно казано, имаше и страх у мен. Само носех парите, но ги носех на него. За да воюва. Защото Мачера и Сереса бяха решили поотделно, а след това и съвместно, че няма никаква полза за тях, ако Фирента завладее Бишо и земите, от които този град получава данъци.

Прецениха, че имат общ интерес и са необходими разходи, за да помогнат на по-малкия град да наеме виден военачалник — най-видния може би с изключение само на един от другите. Разходи в разумни размери, то се знае. По петнайсет хиляди от всеки град изглеждаха достатъчно разумно, както дукът ми бе казал. И трябваше да бъде направено дискретно, защото Върховният патриарх вече беше от рода Сарди.

— Да, няма да ги изплаща банка Сарди — потвърдих. — Брунето?

Той пристъпи напред със склонена глава, както подобаваше, и извади книжата от своята чанта. Даде ми ги. Аз пък ги връчих на Джерардо, който ме доближи. Сложи си очила и ги прочете до запалена лампа. В утрото завесите на тази стая закриваха прозорците. Той погледна брат си и кимна.

Монтикола се усмихна.

— Имах свои причини да очаквам с нетърпение тази война, а вие ми дадохте още една. Добре. — После добави: — Аз обаче имам и едно условие.

Бях предупреден, че може да постави и условия. И имах указания да не се съгласявам с нищо, което е свързано с пари. По останалите въпроси трябваше да разчитам на собствения си разсъдък.

Нямах представа дори какво биха могли да означават тези думи. Можех ли да разсъждавам самостоятелно? Подозирах, че ако не се представя добре, пак ще си бъда книжар. В онзи момент такова бъдеще не ми изглеждаше чак толкова лошо. Нали година по-рано бях решил, че амбициите водят до оплетени ситуации.

— Условие ли, господарю?

— Да. — Още се усмихваше. Тази усмивка не ми вдъхваше доверие. Самоувереният хубавец срещу мен каза: — Ти ще дойдеш с мен на запад. Не чак до Бишо. Имам намерение да намеря Д’Акорси по пътя. Искам и ти да бъдеш там, когато се случи.

— Защо, господарю? — попитах, без гласът ми да трепне.

Но вече знаех отговора.

— Защото рано или късно ще се разчуе за ролята на Сереса. Бишо не би могъл да ме наеме само със свои пари. Но искам да се разчуе в подходящ момент за мен… или за Бишо, ако така ти харесва повече.

Не преливахме от добри чувства към Бишо, по-важни бяха опасенията ни от Фирента. Размишлявах напрегнато и се насилвах да извлека нещо полезно от ума си.

— И за ролята на Мачера ли, господарю?

— Ти не си свързан с Мачера, но той ще се досети. Каквото и да мислим за Фолко, не можем да отречем досетливостта му. Същото важи и за онова хитро копеле Пиеро Сарди.

— Господарю, възложено ми е да предам сумата и да се върна.

— И несъмнено ти е наредено да действаш според събитията. Познавам Сереса, не забравяй. Вече се е случвало да ме наемате. И моето условие е тъкмо такова събитие. Действай според него. Изпрати писмо по кораба, Данино от Сереса. Ще потеглим скоро, щом вече ми е платено.

Действай според събитията. И условията. Подвързването на книги беше по-лесно.

— Да, господарю — гласеше моят отговор. — Така ще направя.

— Не съм се съмнявал. А сега седни. Трябва да ти кажа нещо.

— Господарю?…

Той се настани пръв до голяма маса с две запалени лампи на нея. Посочи ми друг стол. Не можех да отгатна какво става. Сега си мисля, че той само проявяваше любезност, защото не знаеше чак толкова много…

Седнах.

— Имало е въстание в Мачера — започна Теобалдо. — Научихме снощи. Бунт на рода Абато, подкрепен и от Кондити. Можеше да се случи по всяко време.

Аз сякаш усетих леден повей в стаята.

— Аримано е смазал бунта — продължи той, — но двама от синовете му са загинали. И дъщеря му Адрия. Говори се, че умряла с меч в ръката. Забележителен подвиг, ако е вярно. Тя беше забележителна жена. Известно ми е, че ти я познаваше и може да не ти е била безразлична. Ако е така, съчувствам ти, но смятах, че трябва да научиш.

Ето как научих.

Дъждът тъгува за облака, докато пада в света.

Понякога е полезно да имаш задачи и задължения. Убеждавал съм се в това многократно. Когато първата ми съпруга умря при раждането на второто ни дете, което също умря, имах неотложна нужда да се занимавам с нещо. И намирах начини. Изстрелваме се като каменни гюлета в работата, докато не се забием в някаква стена на съзнанието си и тогава скърбим… ако мога да си позволя риска да прекаля с образността.

Върнах се на кораба и написах писмото си до дука и съвета. Постарах се да опиша колкото мога по-точно утрото в залата за аудиенции и по-малката стая зад нея… освен подробностите за Адрия Риполи и моята покруса. Дори когато служиш, позволено е някои неща да останат само в душата ти.

Все още вярвам в това, но е вярно и че можеш да смяташ нещо за лично, а да не е така.

Казах на Кератези, че той е старши при завръщането на кораба. Аз щях да пътувам с Теобалдо Монтикола на запад. Попита ме за причината. Не можех да отрека, че въпросът е основателен. Но му отказах отговор. Натъртих, че отговорът се съдържа в писмото до дука.

Не беше доволен да чува заповеди от мен, но му харесваше, че ще се разпорежда. И за нищо на света не би отворил запечатано писмо, предназначено за дук Ричи. Ако се разкриеше такова деяние, човек можеше да си навлече лоша смърт, а семейството му да бъде лишено от цялата си собственост. На кораба имаше шпиони. Сереса шпионираше и собственото си население, не само хората отвъд каналите и лагуната.

Проумях правотата на Монтикола. Нашето участие в отбраната на Бишо щеше да се разчуе скоро. Вероятно имаше предположения за това още откакто Вълка от Ремиджо се отправи към онзи град да гледа надбягване… и да разговаря с водачите на комуната там. Услугите му бяха скъпи. Не че те бяха бедни, но… той си оставаше скъп наемник. И не беше тайна за никого, че други сили няма да са въодушевени, ако Фирента разпростре властта си натам.

Нямаше да разкрия нищо, ако ме видят с него. Може би нещо щеше да стане очевидно заради присъствието ми и това дори би могло (размишлявах аз и ми се искаше да го обсъдя с някой мъдър човек) да предотврати война или обсада. Сарди бяха дръзки, биха могли да проверят колко решително са настроени други градове-държави, но Пиеро беше преди всичко банкер, значи благоразумието смекчаваше дързостта. Или поне аз стигнах до този извод без напътствие или подкрепа, докато си мислех безпомощно за Адрия.

Тръгнахме след три дена. Но преди това още нещо се случи през следобеда на онзи ден в пристанището.

Още пишех на дука и съвета. Първото от толкова много подобни писма по-късно. Опитвах да си представя какви изрази би подбрал моят учител.

Брунето застана пред ниската врата на малката каюта и съобщи, че някой на кея искал да говори с мен. После ми каза кой е човекът. Излязох на палубата и слязох по подвижното мостче.

Денят преваляше, слънцето осветяваше кулите и куполите на Ремиджо, корабите в пристанището наоколо. Пред мостчето бе спряла изискана карета. До нея стоеше с открито лице Джиневра дела Вале.

Отидох при нея и се поклоних ниско. Не мога да кажа какво съм очаквал. Изобщо не разбирах какво се случва.

Там бяхме сами в светлината на следобеда с кръжащите над нас чайки, с морския бриз и звуците на оживено малко пристанище. Тя изрече тихо и отсечено каквото бе дошла да каже и ме загърби.

Преглътнах на сухо и подвикнах след нея. Тя пак се обърна бавно към мен. Погледът ѝ беше спокоен и бдителен.

Зададох ѝ въпрос, колкото и неловко да се чувствах.

Веждите ѝ се извиха.

— Защото вече представляваш Сереса, синьор Чера, а твоят град е змийско гнездо. Искам да си наясно, че аз знам това и няма да забравя.

„Аз“, а не „ние“ или „Теобалдо“.

Само кимнах. Как да възразя срещу мнението на цяла Батиара за нас… за което имаше причини? Пак се поклоних. Тя се врътна и влезе в каретата, която потегли с тракане на колела и тропот на копита.

Върнах се на моя кораб, нашия кораб — на Сереса. Дотогава си бях въобразявал детински, че тя ме харесва, че дори изглеждам донякъде привлекателен в нейните очи. Може и така да е било, но беше толкова маловажно за нея, че всъщност нямаше значение. Сега разбирам това по-добре.

Монтикола ди Ремиджо поведе в подкрепа на Бишо голяма армия с добро снаряжение. Кавалерия с броня на конете, копиеносци и щитоносци сред пехотата, както и неговите знаменити конни стрелци с лък. Нямаше артилерия. Бишо разполагаше с оръдия, неговите щяха само да го забавят по пътя.

Армията чакаше в палатки извън Ремиджо. Изглеждаше, че са чакали мен… тоест плащането. Големите армии са скъпи, военачалниците не тръгваха на път без достатъчно пари. Но тръгнеха ли, способните предводители напредваха бързо, особено ако имаха намерение да изненадат врага и да стигнат първи до някое място. Поне толкова проумях положението, когато се отправихме на запад.

Яздех добър кон. Предполагам, че Монтикола се бе разпоредил лично за това. Помня го като човек, който умееше да изненадва по какви ли не начини.

И двамата бяха такива — той и Фолко. Равностойни в свирепото си противопоставяне, коренно различни, но с почти еднакви способности, желания, постижения.

Добрахме се до мястото, към което се стремеше Монтикола, но не преди Фолко да се появи. Тогава не разбирах защо е избрал това място. Сега знам. Попадах там не за пръв път.

От срещата им последваха големи промени, защото ние не повеляваме нито на всички, нито дори на повечето сили в света: земята и въздуха, водата и огъня, светлината и мрака. Нито на сполуката и завъртането на колелото ѝ.

Фолко д’Акорси все още сънува кошмари понякога. Никога не говори за сънищата си, но други го правят, някои са ги записвали още от епохата на древните, затова той знае открай време, че е нормално да има такива видения. Не се отличава с това. За хората е присъщо да преживяват неспокойни нощи, макар и всеки посвоему.

Той би предпочел да не прилича на останалите в това, но си остава смъртен човек и трябва да приеме тази истина смирено… и да се моли да намери светлината на Джад след смъртта си. Не е срещал досега войник, който да не се замисля за смъртта.

Случва се нощите му да са тревожни и от страх за неговата съпруга и децата, които доживяха да пораснат. Понякога сънува, че Акорси е обсаден от голяма, обгърната в мъгла армия, изпратена от могъщите градове-държави — а неговият град не е сред тях. Той е военачалник, баща му и дядо му също бяха такива, тяхното семейство се наложи в малък град. Продължава да бъде владетел на Акорси, защото го търпят Мачера, Сереса, Родиас, а напоследък и Фирента, откакто Сарди забогатяха. Служи на тези сили на бойното поле, има своята роля в запазването на равновесието между тях… за да стоят далеч от стените на неговия град.

Да, ако сега превземе Бишо за Сарди, ще наруши равновесието, но има и моменти, когато трябва да застанеш на страната на онези, които набират мощ. Или само да изглежда, че си на тяхна страна. Защото Фолко д’Акорси постига военните си победи колкото с умения, толкова и с хитроумие.

Не му се вярва, че ще превземе Бишо тази пролет.

Той е почти убеден, че Сереса и Мачера ще платят съвместно за толкова голяма армия, че не би могъл да я победи. Ще вземе пари от Пиеро Сарди, ще тръгне на война за него, после ще договори примирие пред стените на Бишо… преди жегите насред лято, вещаещи болести и глад за обсаждащата войска. Още пари, насърчаващи го да си тръгне, ще минат от едни ръце в други.

Такива са очакванията му. Това би трябвало да се случи, ако е познал в предвижданията си. Но трънчето в окото му, което все му пречи да прозре предстоящите събития достатъчно ясно, да състави правилно плановете си, е изпречващият се срещу него Теобалдо Монтикола… твърде много се е натрупало зад тях и помежду им.

Миналото може да съсипе увереността в настоящето.

В един от сънищата си, който едва ли би нарекъл кошмар, той убива другия. С различни оръжия, по различни начини. Не се съмнява, че Монтикола сънува как убива него.

И Монтикола има град, който трябва да опази, той също не иска да се превърне във враг на по-могъщи сили, но е толкова опасен. Смел, блестящ тактик. Склонен към внезапни хрумвания, затова непредвидим. А Фолко се опита да напредне към неговите земи, когато се погрижи Уберто от Милазия да бъде убит с надеждата да покори града му в хаоса, който би могъл да последва.

Колко жалко, че Монтикола бе научил за това от своята шпионка (отдавна мъртва) в Акорси. Онази жена — в собствения дворец на Фолко, в покоите на Катерина. Как да не сънува кошмари при подобни обстоятелства. Не може да си представи как ще продължи живота си, ако съпругата му умре. Лоша истина, но си оставаше истина.

Само че най-тежкият кошмар, който все го мъчи, не е за това. Твърде честото видение не е за бъдеще в скръб, а го връща в миналото…

Той беше съвсем млад.

Когато се събужда в ужас, всеки път си втълпява това отново: като прошка, обяснение, разбиране. Където и да е спал в този момент, потта лепне по лицето и тялото му, дори в палатката сега, когато е повел армия към Бишо след толкова много години.

Двайсетгодишен през онова лято. Не беше новак във войната, защото баща му го водеше със себе си в походи от години, учеше го (с резки думи), след това му поверяваше командването с по-дребни задачи: да събере налог, да се справи с разбойници, да се подчинява на старши военачалник, към чиято войска е присъединил своя отряд по уговорка. Джад му е свидетел, имаше предостатъчно войни, в които да върши такива неща.

Учеше се бързо. Внимаваше, запомняше и никога не му липсваше смелост. Яздеше умело, биеше се с меч умело. И беше много силен още на млади години. Приспособи се към загубата на окото при единоборство по време на зимно пиршество в Мачера. Оглеждаше се по-често и по-бързо, научи нови хитрости в схватките с мечове, стана още по-точен стрелец с лък. Капризите на сполуката ту даваха, ту отнемаха. Каква полза би имал от хленчене? Изразяваш благодарността си за даровете, молиш се за светлина накрая и продължаваш нататък.

В онази лятна жега предвождаше най-голямата си войска дотогава. Топлият сезон клонеше към края си, но им бяха платили да се присъединят към внушителна армия, сражаваща се за патриарха. Родиас искаше да наложи подчинение на два града, които изразиха неприемливо желание за независимост, тоест да не плащат данъци, за да поддържат хазната на патриаршията. Вече им бяха наложени верски наказания — останаха без благослов от духовници при раждане и смърт, което обаче рядко подтикваше хората да платят дължимото в този толкова неблагочестив свят.

За това бяха необходими войници. Заплахата със смърт беше ключът за ковчежетата.

Неговият баща се съгласи да добави отряд от Акорси към армията на друг предводител. Повери командването на Фолко. По онова време баща му вече страдаше от подагра, която се влошаваше в летните жеги. Фолко не вярваше, че болестта ще погуби баща му, но сбърка. До следващото лято той стана владетел на Акорси.

И вече носеше спомен, който още нахлуваше и тегнеше в твърде много нощи.

Теобалдо Монтикола също беше младеж, макар и по-възрастен с три години от него. По-късно, когато и двамата бяха признати за изтъкнати военачалници, хората предполагаха, че Фолко е по-възрастният. Не беше трудно да се заблудят. С годините Монтикола ди Ремиджо си оставаше смайващ хубавец, бе запазил цялата си коса, здрави зъбите си, не му липсваше око, не се сдоби с набиващ се на очи белег. По-късно разлика от три години беше нищо, но в младостта им този допълнителен опит във войните можеше да проличи.

Армията на Ремиджо бе наета от двата града, които патриархът желаеше да накаже. А тъй като наказанията в тези времена и в тази част от света обикновено включваха насилие, градовете обединиха силите си и наеха за защитата си един вече проявил се и може би великолепен млад командир.

А Теобалдо Монтикола наистина беше великолепен на бойното поле. С времето това стана неоспоримо като всяка друга истина, прошепната към бога пред олтара, но дори тогава познавачите на военното дело виждаха заложбите му.

В армията на Фолко имаше немалко кавалерия с по три коня за всеки ездач и двама придадени към него помощници, единият носещ пика според последното нововъведение. С пехотата и стрелците с лък числеността на армията ставаше почти пет хиляди. Нямаше как да пренебрегне и обичайните придружителки на войската (за да бъдат неговите войници доволни от живота), но те не биваше да го бавят. Той също си водеше жена. Това беше едва ли не задължително. Командирът трябваше да бъде мъжкар в очите на подчинените му мъже, особено ако беше съвсем млад. По-късно същата година започнаха преговорите за брака му с Катерина Риполи. Завършиха с голям успех за Акорси — техният млад господар се сроди със семейството, което властваше в Мачера.

Любовта между двамата съпрузи не беше важна в сложния танц на градовете-държави, въпреки че можеше да стане определяща за живота на мъжа и жената.

Той изпращаше съгледвачи. Двама от тях го предупредиха, върнали се в галоп един следобед в бялата мараня на жегата, че армията на Монтикола е разположила бивака си пред тях на широко равно поле. Имаше гора на север, а реката течеше южно от полето. Преценили, че противникът има горе-долу същата численост като тях.

Такава среща с вражески сили беше необичайна. И плашеше, макар че той не биваше да се издава. Защитниците на градове (в този случай два) вече трябваше да бъдат зад крепостните стени, за да подсилят отбраната и да се погрижат за докарването на още припаси. Изключително рядко се случваше армиите да влязат в пряк сблъсък на открито. Наемниците отбягваха смъртта като всеки друг. Искаха да си получат парите. Ако някой град решаваше да се предаде, обикновено спазваха уговорките. Понякога пробиваха крепостните стени и плячкосваха града. И това не се случваше често. Войници загиват при атаките. Прахосване на сили.

Щом младият владетел на Ремиджо (бащата на Монтикола бе умрял, когато той навърши седемнайсет години) бе извел войската си на това поле и им препречваше пътя, отправяше явно предизвикателство, дори подигравка към още по-младия син на владетеля на Акорси. Теобалдо Монтикола сигурно разчиташе да принуди армията на Фолко към позорно бягство или да ги удари толкова зле, че да навреди много на общата армия, която щеше да нападне поставилите се под негова защита градове.

Ето как двайсетгодишният Фолко бе предизвикан пред своите войници — и пред света — от човек, за когото вече се знаеше, че е опасен в битка.

Той прецени, че би могъл да заобиколи гората, като остави Монтикола да го преследва, и сам да избере полесражението, ако реши да се бие. Усетът му подсказваше, че другият очаква това и не би го подгонил. Договорът задължаваше Монтикола да потегли на югозапад, за да бъде зад крепостните стени на два града и да раздели силите си по неволя.

След време Фолко стигна до извода, че Монтикола се е съобразявал тъкмо с принудата да раздели армията си. И затова се е опитал предварително да победи по-неопитния командир. Както и за да умножи славата си… която можеше да му донесе още пари в бъдеще.

Не се бяха срещали в сражение дотогава.

А вече имаше слухове, че Теобалдо му извадил окото при дуел. Разбира се, всеизвестно беше как Теобалдо посегнал на сестра му Ванета една нощ в свята обител. Техният баща направи необходимото да се разчуе. Беше полезно.

Още преди срещата на това поле през лятото семействата и тези двама млади мъже вече се мразеха до смърт.

Фолко не се оттегли. Не заобиколи гората, за да избегне глупав сблъсък или да избере по-изгодно за него полесражение. Можеше да има какви ли не обяснения за решението му.

Според съгледвачите избраното от Монтикола място беше равно, все едно другият го приканвал към битка. Армиите им бяха равностойни. А ако успееше да победи Теобалдо Монтикола тук или поне да му нанесе достатъчни загуби, кампанията щеше да приключи.

Пък и той беше на двайсет години. Оттегляне щеше да бъде забелязано, разгласено, запомнено. Монтикола би се погрижил за това. Младият Фолко д’Акорси си беше предпазлив и пресметлив по природа, но не биваше да забравя как го виждат околните в началото на военната му кариера.

И в края на краищата не бягаше от предизвикателства.

Заповяда на армията си да продължи напред.

По залез се разположиха за нощувка в равнинна местност, откъдето виждаха войската от Ремиджо. Личеше, че земята се обработва, но не и тази година, всичко беше стъпкано. Бездруго нямаше какво да расте в препечената кафява почва посред лято. Негови хора пропълзяха по-наблизо, преди да притъмнее, за да преброят противниците по-точно, и потвърдиха сведенията: силите бяха равностойни.

Той можеше да победи в тази война сутринта. Това предопредели решението му. Внуши си, че постъпва правилно. И легна да спи, след като каза на офицерите си как ще разгърнат силите си, щом се зазори. Говореше пестеливо и точно. Знаеше какво иска.

И дори заспа, макар че с изгрева му предстоеше първата голяма битка като военачалник. Но се събуди в тъмата, сърцето му блъскаше в гърдите от ужас, чиято причина изобщо не успя да налучка. Страх от войната? От смъртта? Не му беше присъщо! Нали се бе сражавал!

Лежеше на койката в командирската палатка и му се причуваха гръмотевици в неговите вени. Устата му пресъхваше. Подвикна дрезгаво за вода и някой му донесе пълна чаша в мрака. Стана и излезе от палатката, стоеше под синята луна и оглеждаше мястото на предстоящата битка.

И нещо — инстинкт, който никога не можа да обясни или да разбере (тъкмо това му навличаше кошмарите занапред, нямаше никакъв контрол върху тази мисъл, тя просто… изникна в главата му под луната) — го накара да повика своя братовчед и втори по старшинство в армията. Заповяда на Алдо тихо и незабавно да поведе осемстотин пехотинци и стрелци с лък първо зад бивака, после към гората на север и да чакат в готовност там зад първите дървета, за да реагира при нужда.

Натърти, че не знае какво може да се случи, но има… има предчувствие. Не можеше да се изрази по-ясно. Алдо, верен до смърт и мразещ Теобалдо Монтикола може би по-силно и от него, щеше да твърди по-късно, че военният гений на неговия братовчед се проявил още тогава.

Фолко си знаеше, че не е така. Дължеше се на страха и подтика да направи нещо, за да го уталожи. Дръпна платнището и се върна в палатката. Дори поспа на пресекулки.

Слънцето се издигна, а с него нахлу и водата. Събуди се в наводнена палатка. Ботушите се носеха с водата около койката.

Облече се с трескава припряност. Пулсът му се забърза бясно. Ординарец му помогна да си сложи бронирания нагръдник и шлема. Навън крещяха. Навлече подгизналите ботуши и наджапа бързо в кошмар под слънцето.

Имаше плитко езеро, насред което стърчеше бивакът на неговата армия. Прътите на някои палатки се бяха изтръгнали, виждаше ги как плават наоколо. Имаше още ботуши във водата.

Стрели се издигнаха в дъги и се спуснаха към тях — от запад, където Теобалдо Монтикола бе преместил армията си на достатъчно високо място, за да не стигне водата до тях. Ординарецът на Фолко газеше шумно, за да вдигне щит пред своя командир.

След това си изясниха какво е станало.

Монтикола бе заповядал да отворят шлюзовете в бента край брега, през които селяните напояваха преди посев в годините, когато използваха тези земи. Вражеският командир ги бе забелязал и бе измислил как да се възползва от тях, ако има насреща си млад противник, когото ще подмами да разположи бивака си точно където е необходимо.

С пламнало от гняв и унижение лице Фолко изреждаше заповедите си толкова бързо — и невъзмутимо — колкото можеше. И неговите стрелци с лък можеха да отвръщат на враговете оттук. Хората на Монтикола нямаше как да напреднат в мочурището, без да си навлекат същите проблеми с придвижването. Изпрати пехотинците с пиките малко по-напред, предпазени от щитоносци, за да възпрат такива опити на кавалерията.

Най-разумно беше да отстъпят към възвишение. Войската на Ремиджо не би могла да ги последва, защото на свой ред щеше да се постави в уязвимо положение. Той прецени, че така щяха да се посрамят, но нямаше да бъдат разгромени. Положението не беше гибелно. Явно Монтикола бе решил предишната вечер, че пряко стълкновение не му е нужно. Но да превърне противника в посмешище беше великолепно постижение. Така се развеселяваше и разведряваше. А и можеше да подрони репутацията му за цял живот, както Фолко си даваше сметка — до края на живота и на двамата, щом историята се разчуе. Непременно.

Ала тогава историята се промени, както също се случва. Защото Джад като че не искаше младият Фолко Чино д’Акорси да бъде съсипан по такъв начин.

Собствените му стрелци с лък в гората, които бе пратил там през нощта под командването на Алдо, се заеха да обсипват със стрели армията на Ремиджо. Вълните от стрели се издигаха и спускаха към враговете една след друга. А после по заповед на Алдо пехотата излезе между дърветата и удари по фланга на кавалеристите от Ремиджо. И ги удари зле, преди да са реагирали и отвърнали на изненадата — изведнъж като по чудо подигравката се провали. Другата армия също крещеше и се щураше объркано, а някои от враговете умираха.

Конницата на Монтикола не смогваше да се престрои и оттегли достатъчно бързо, в такава ситуация атака на пехотинци с пики ставаше смъртоносна. А загубата на прекалено много коне също беше бедствие за една армия.

Фолко заповяда на тръбачите да дадат сигнал за отстъпление.

След успеха на контраатаката по фланга това решение беше избор на стратегия, а не слабост. Бълваше заповедите неспирно. Част от хората му събираха всичко от снаряжението, което можеха да пренесат. Палатките щяха да изсъхнат лесно в лятната жега. Както и почти всичко останало.

Виждаше как Монтикола пренарежда войската си, за да се справи с Алдо. Неговият братовчед обаче знаеше какво прави: оттегли пехотинците си обратно между дърветата. И пое с отряда си през гората, за да се присъедини към основната част от армията по същия маршрут, който изминаха през нощта.

Армията на Ремиджо можеше да ги подгони, но схватките в гора са трудни, а войниците на Фолко можеха да ги обстрелват по фланга, ако тръгнеха натам. Фолко заповяда на стрелците да се приготвят за това, ако е необходимо.

Но и онзи отсреща разбираше какво може да си навлече. Ето че и двете войски вече се оттегляха. И двете. Хвала на милостивия Джад — и двете.

И както се разказваше след това, шлюзовете били отворени през нощта, за да наводнят бивака на армията от Акорси, но опасността била предвидена от млад командир, който под прикритието на мрака изпратил голям отряд в гората, за да нанесе загуби на противника с неочаквани залпове от стрели и нападение на пехотинци.

Значи и двамата командири били умни, а по-младият Д’Акорси нанесъл по-тежки загуби, въпреки че се говореше със смях как войниците му и самият той газели във вода през лятното утро.

Нищо непоправимо не сполетя нито войниците му, нито неговата репутация… но само защото се бе събудил посред нощ от страх, който така и не разбра.

Размина се на косъм с ужасно поражение, дори плен, в най-добрия случай с посрамване, от което може би нямаше да се опомни… още през първата си голяма военна кампания.

Животът може да зависи изцяло от такива моменти. Понякога и ние, и други сме на ръба. Понякога стрелата или мечът не ни улучват или пък само ни раняват, вместо да убият, земетресението разрушава всичко малко встрани от мястото, където сме ние, и има още живот пред нас…

Яхна коня си и се загледа към пътя, по който дойдоха на това поле. Имаше обител на Синове на Джад, която бяха подминали. И сега куполът на светилището ѝ блестеше в светлината на изгрева.

После се обърна с гръб към слънцето към силуета на Теобалдо Монтикола, който също бе възседнал кон. Другият вдигна ръка за поздрав. На Фолко му се причу смях. Не му се вярваше да го е чул наистина сред виковете на мъжете наоколо и на такова разстояние, но оттогава все го слушаше в сънищата си.

Вече не помнеше дали отвърна на поздрава. Мислеше си, че сигурно го е направил. Така би трябвало — да отвърне с подобаващо послание.

15.

Без теглени от волове оръдия напредвахме бързо на запад от Ремиджо. Скоростта се определя от пехотата и снабдителите на една армия (не бива да се откъсваш много от тях), а имахме каруцари, готвачи с преносими печки, пекари, ковачи, коняри и лечители за конете. Но колкото и да беше необичайно, с нас не потеглиха жени и търговци. Монтикола отиваше в Бишо да отблъсне нападение или да издържи на обсада, нямаше място за типичните придружители на войската. Всичко се свеждаше до израза „безполезни гърла“.

Чувал съм истории за командири, които са заповядвали жените с армията да бъдат хвърлени от мост в буйни води, след като не изпълнили заповедта да се върнат. Питал съм се дали е вярно и дали войниците са се разбунтували, или са дезертирали. Възможно ли е да се подчиняваш на мъж, който е навлякъл смърт на близка за тебе жена, само за да е по-подвижна войската му?

Нищо хубаво няма във войната.

Но беше вълнуващо. Ако отрека това, бих излъгал. Имаше нещо особено в ставането сутрин (времето беше приятно по време на похода), хапването набързо, възсядането на конете и увереността, че врагът е някъде отпред и ще има изпитание за храбростта, може би също слава и богатство. Или смърт.

Не и за мен. Аз бях наблюдател и символ. Монтикола искаше да бъда до него, за да ме види и познае Фолко д’Акорси, ако го срещнем по пътя (каквото май беше намерението му), и да разбере, че Сереса е срещу него. Или срещу Фирента и Сарди, на които той служеше. И вероятно да проумее, че Мачера също участва. Имах достатъчно време да се досетя за всичко това.

Но мислите за Мачера ме подсещаха за Адрия и удоволствието от настъпилата пролет изчезваше. Съзнавах, че е глупаво. Срещнах я два пъти. Нейният живот нямаше почти нищо общо с моя.

Но и в никоя от срещите ни нямаше нищо обикновено, а в последното си писмо тя ме насърчаваше да продължа да ѝ пиша… с намек, че би искала и да я навестя някой ден. Знаех, че не съм си въобразил това.

Аз бях млад, а тя завладя някаква дълбоко скрита част от душата ми и легна с мен. А в сърцевината на преживяванията ми беше предчувствието, че може би никога няма да срещна жена като нея.

С годините — някои спокойни, други не толкова — се убедих, че съм познал. Тя живя не за да остави спомен у мен или у когото и да било, но се превърна в спомен. Някои хора те белязват, докато те подминават.

По пътя на запад мислех и за Джиневра дела Вале и за няколкото мига в Ремиджо. За казаното от нея на пристана под залязващото слънце и напиращия вятър. Съвсем друга жена, съвсем друг спомен.

„Трябва да знаеш следното: ако той умре в тази кампания, ще се погрижа да те убият.“

Липсваше ми самообладание в отговора на тези думи.

— Мен? — Гласът ми изтъня срамно. — Защо бихте… какво бих могъл да…

И тя ми отговори на свой ред. Аз представлявах Сереса пред тях в онази пролет. Тя ни нарече змийско гнездо.

Фолко знаеше точно накъде иска да потегли, щом се насочиха на запад след онази бърза, успешна, дребна кампания пред Росо. Братовчедът Алдо, който беше до него през почти целия им живот, си оставаше убеден, че Фолко винаги знае какво иска да постигне в една война.

Говореше се още от детството им, че Алдо всъщност е полубрат на своя командир, поредният син на бащата на Фолко (който имаше още няколко деца къде ли не из Батиара). Слухът не бе потвърден от никого, а и вече едва ли имаше значение. Алдо беше готов да умре за другия мъж, независимо дали му е братовчед, или брат.

Алдо Чино беше от рядко срещаните хора, които преценяват точно и достойнствата, и недостатъците си. Съзнаваше, че мястото му до Фолко през всички тези години е най-подходящото за него. И вярваше, че Джад е отправил милостив взор към него в деня на раждането му. Затова и беше изключително набожен в епоха, когато вярата в бога влизаше в душите на властниците през последната част от живота им, щом мислите им се насочеха към смъртта и незнайното след нея.

Алдо се стараеше неговият братовчед да изрича сутрешните и вечерните слова към бога, стига да е възможно. В Акорси това беше грижа на духовника на двореца. Но когато яздеха или вървяха в поход, или преди битка Алдо смяташе за свое задължение да напомня. И винаги отправяше молитва за душата на Ванета Чино, която бе обичал, внимаваше братовчед му да чуе тези думи и да стори същото.

Двамата се помолиха тази сутрин, преди да разположат своята много внушителна армия малко встрани от мястото, където пътят на югозапад срещаше другия от Ремиджо.

Наблизо имаше и голяма верска обител, Алдо виждаше стените ѝ, докато минаваха оттам, поглеждаше към купола на светилището и дима от комините, разнасян от хладния ветрец на утрото.

Разбира се, познаваха твърде добре и отдавна това място. Алдо се обърна на юг към реката, после на север към гората, спомените още бяха ярки. Помнеше как се промъкна в онази гора през нощта с осемстотин войници. И той бе преживял свой гняв и свои страхове, свързани с местността. Притаиха се задълго в душата му.

За Фолко тези чувства бяха още по-силни. Затова дойдоха тук.

Алдо се зае с разгръщането на армията. Знаеше какво неговият братовчед иска да бъде направено. Повери три хиляди конници на Джан, който беше много способен, и му даде точни указания. Те се отправиха на юг, минаха по речните бродове, пресякоха другия път и се отдалечиха през наскоро засети ниви, за да не бъдат видени. Нямаше как да не стъпчат нивите, присъщо е на армиите. Стопаните и техните ратаи не се мяркаха никъде. Алдо си рече, че постъпват благоразумно.

Проследи с поглед конниците на Джан, докато не се скриха зад един рид. Фолко бе запомнил този рид и го спомена в заповедите си. Алдо се върна при своя братовчед, който също бе гледал кавалеристите.

— А сега? — попита Алдо.

— Няма да чакаме дълго. Може би днес, ако не — утре, струва ми се. Той ще дойде тук.

Алдо долови, че Фолко е настроен да убива. Настървението му за битка не беше типично за него. Трябваше да е заради племенницата му, заради вестите, които получиха пред портите на Росо.

Искаше му се да каже, че смъртта на Адрия не е свързана по никакъв начин с Фолко и със съгласието му тя временно да бъде сред тях (по нейно решение и желание). Всичко се бе случило единствено заради предателство в Мачера, дори заради нехайството на баща ѝ, вероятно и заради собствената ѝ безразсъдна доблест (последното би премълчал).

Изобщо не се дължеше на нещо направено от Фолко или от нея за Фолко.

Все едно. Не можеш да върнеш миналото, Фолко скърбеше, те бяха тук и Теобалдо Монтикола идваше към тях.

Алдо мразеше Монтикола ди Ремиджо. Може би по-силно, отколкото неговият братовчед го мразеше.

За мен беше странен устремът, с който Монтикола се движеше на запад. Още беше ранна пролет, несъмнено имаше време да влезе в Бишо преди пристигането на войски за обсада. Умувах дали не искаше да пресече пътя на по-малката армия от Фирента, която щеше да докара артилерията. Но в този случай би изпратил кавалерията си напред, вместо да ограничава бързината ѝ с пехотата и обоза.

Примирих се, че не разбирам, а само присъствам. Пък и защо трябваше да разбирам войната? Всъщност исках ли?

Не можех да не искам поне в някакъв смисъл. И тогава, и сега (толкова години по-късно) войните бяха театрално действие, в което мъжете играеха роли, подлагаха се на изпитания, издигаха се в света. Като стъпваха по труповете на други, разбира се — но никой от нас не се е родил във времена на мир и благопристойност.

Моят учител Гуарино се опитваше да втълпи поне на някои от нас идеята, че има и други пътища да се докажеш и издигнеш, дори накрая да управляваш делата и отношенията между градове и държави. Само че почти всички негови ученици бяха потомци на могъщи родове и това учение нямаше особен успех сред тях. Днес бих казал, че той се опитваше да навлезе в тесен залив при насрещен вятър.

Към края на поредно утро проумях къде сме дошли, защото от случката бе минала само една година, а тя беляза особено важно място в собствения ми живот.

Пред нас вляво от пътя се простираха ниви, които помнех, вдясно минаваше речно русло, отвъд което имаше низина с още ниви, а нататък местността се издигаше и ставаше гориста. Тъкмо тук бях догонил малкия отряд от Ремиджо, всички се бяхме запътили да гледаме надбягването в Бишо.

Подминахме възвишението и самотното дърво — натам бях препускал, за да запазя коня, който още обичах. Недалеч оттук трябваше да се намира обителта, откъдето бе дошъл млад духовник, за да се изпречи пред Теобалдо Монтикола и отряда му (и неговата елегантна любовница).

Питах се какво ли се е случило с този духовник. Едва ли нещо особено. Сигурно е продължил с безкрайно повтарящите се молитви зад онези стени, които щяхме да зърнем скоро. Толкова малко време бе минало. Той би трябвало все така да търси набожността и безметежността в ритъма на камбаните и сезоните.

Конник препускаше в галоп към нас, зад него се стелеше прахоляк. Дръпна рязко юздите, за да спре пред Монтикола. Гласът му се разнесе към всички наоколо:

— Той вече е тук! Малко по-нататък, господарю! От другата страна на реката, в поле зад святата обител. Д’Акорси! С армията си!

Монтикола ди Ремиджо се усмихна и след миг се разсмя.

— Разбира се, че е тук — провикна се. — Нека отидем да се видим със скъпия ни Фолко. Това удоволствие липсва в живота ми толкова отдавна!

И аз тръгнах с него, затова мога да разкажа тази история.

Теобалдо продължи напред покрай руслото. Видяхме обителта от другата страна. Малко по-нататък започнахме да прекосяваме тясната бърза река. Артилерията остана пред нея. Дори ми хрумна, че биха могли да ни нападнат при минаването през водата, но с тези двамата тук не би се случило. Вестоносци на коне бяха изпратени да срещнат онези, които Фолко бе изпратил.

Видях как нашите войници се подреждат в полето. Армията на Фолко вече бе разгърната в западния край, ние заемахме източния. По-точно наемната армия на Теобалдо Монтикола го заемаше. Тази мисъл се мярна в главата ми — аз нямах нищо общо, а след миг я измести противоположната: тук представлявах Сереса, подкрепил Бишо срещу Фирента, което пък означаваше, че съм на страната на Монтикола. Така щяха да виждат присъствието ми.

Все едно беше как се отнасях към двамата. Аз заемах пост, моята роля беше определяща. Ново чувство за мен.

Опитвах се и да проумея какво означаваше числеността на двете армии, заемащи позиции между водата и дърветата. И си повтарях, че няма как да влязат в битка тук. Това би довело до неимоверно клане, а всички знаеха колко е омразно за предводителите на наемници да губят войници. Обителта с купола над светилището се виждаше добре от мястото, където бяхме ние. И те би трябвало да виждат всички ни оттам. Чудех се какво ли си мислят зад своите стени.

Монтикола спря на брега от нашата страна, гледаше срещата на вестоносците отвъд реката.

— Той не е забравял и за миг. Затова сме тук. Мина четвърт век, а споменът го изгаря отвътре.

Нямах представа за какво говори. Не го каза на мен… или на друг наоколо. Вятърът стихна. Нашите знамена с вълци провисваха от прътите си. На знамената на Фолко имаше ястреби, тези платнища също се увиваха около прътите. Помня, че следобедът не беше горещ. Приятни ухания във въздуха. Слънчево въпреки белите облаци високо в небето.

Нашите вестоносци се върнаха, копитата на конете им пръскаха капки над реката.

— Той казва, че за него ще бъде удоволствие да се срещне с вас — съобщи по-възрастният от двамата.

— Така ли се е изразил?

— Повтарям неговите думи, господарю. Предлага да имате по двама придружители.

Монтикола се усмихна. И назова две имена. Единият беше Гаетан от Фериер, вторият по старшинство в армията.

Аз бях другият. Аз.

Втълпявах си, че не е заради самия мен. Той искаше Д’Акорси да види човек от Сереса и да разбере какво означава това. И днес смятам, че почти налучках истината.

Тримата прекосихме реката. Кавалерията на Монтикола също бе преминала на другия бряг, но по на изток, за да не пречи на срещата или поне да не изглежда, че го прави. Реката беше бърза и студена, бреговете — доста стръмни. Видях шлюзове и започващи от тях канали на север. Водата можеше да бъде пусната по тях за напояване на нивите от другата страна.

Яздещият към нас Фолко също бе съпроводен от двама. Монтикола спря близо до брега. Чакахме, без да слизаме от конете. Устата ми пресъхваше. Хем исках да бъда тук, хем исках да бъда където ще да е, но не и тук. Чувах птичи песни. В такава пролет защо птиците да не чуруликат?

Монтикола започна пръв. Открай време беше по-спонтанен.

— Приветствам те! Да отворим ли шлюзовете, за да стане по-интересно?

— Отгатнах, че ще кажеш това — отвърна Фолко невъзмутимо. — Хайде да не ги отваряме. Забравих да докарам лодки.

Другият прихна, искрено развеселен.

— И аз. — Изражението му се промени. — Чух за Мачера. Както изглежда, дукът се е справил с въстанието, но съжалявам за момичето, Д’Акорси.

Не очаквах да говори за това още в началото. Преглътнах трудно, надявах се никой да не забележи. Едва ли ми обръщаха внимание.

— Мили думи — рече Фолко все още спокойно. И пронизващото единствено око вече се взираше в мен. — Довел си човек, за когото новината също е била тъжна.

Злепоставяше ли ме? Или само се опитваше? Монтикола знаеше, че познавах Адрия по някакъв начин, нали аз му казах за нея в Бишо преди надбягването. Само го излъгах за същината на познанството с нея. Или Фолко имаше друг замисъл?… Оплитах се отново.

— Така е, господарю — обадих се. — Тя дори започна да купува книги от моя дюкян в Сереса.

— Дошъл си доста далеч за един книжар, Джуданио Чера.

Не ми се вярваше, че е запомнил името ми.

— Аз вече не съм…

— Той е представител на Съвета на дванайсетте, изпратен да получи пристанищните такси от мен — рязко ме прекъсна Монтикола.

— Аха. И да ти плати за тази армия ли?

Фолко се бе взрял в Монтикола, но пак ме стрелна с поглед и поклати глава.

— Нима сте си въобразили, че е неочаквано за мен Сереса, а и Мачера… да не искат Бишо да бъде превзет? — Вторачи се отново в Монтикола. — Нужно ли беше това послание към мен? Или към Пиеро Сарди?

Монтикола сви рамене, но ми се стори, че е недоволен. Твърде малко постигна, като ме доведе. Всъщност нищо. Мълчах. Помня, че се страхувах. Онези двамата вдъхваха боязън у околните.

— Е, добре, значи той вече може да си върви у дома — каза той.

— Защо да ме е еня какво ще прави? — подхвърли Фолко д’Акорси.

За пореден път ме погледна и аз като че долових (или само се заблудих) разочарованието му. Не разбирах причината. И до ден днешен не съм разбрал. За какво им беше дори да говорят за мен? Или с мен? Или просто се възползваха от присъствието ми, както някой би могъл да попита друг за лозята или конете му, преди да го убие?

— Ще ти се да ме убиеш тук, нали?

Монтикола изрече думите. Мислех си обаче, че нищо не пречеше да ги каже и мъжът срещу него.

Фолко се усмихна, яхнал привично своя великолепен кон.

— А у тебе липсва подобно желание, така ли?

Теобалдо не отвърна на усмивката му.

— Не липсва. Винаги е с мен, Д’Акорси. Стига ми да си припомня лъжата за твоята сестра. Как я използвахте.

— Не я споменавай — натърти Фолко.

— Защо? От страх ли? От тебе ли да се страхувам? Или защото, щом заговоря за това, разобличавам пред света твоя баща… и тебе като лъжци?

— Не. Само от благопристойно отношение към покойниците, Ремиджо. Способен ли си на това?

— Да. Както винаги. А твоят баща? А ти — например в този момент?

Виждах как мъжът до Фолко се бе вкопчил в юздите на своя кон, сякаш потискаше гнева си. И Монтикола го забеляза.

— Алдо Чино! — каза той ведро. — Помагал ли си наскоро на Дъщери на Джад да прескачат оградата по тъмно?

Не бих могъл да се досетя за значението и на тези думи. Мъжът, който се оказа братовчедът и заместникът на Фолко, не продума. Но лицето му пребледня.

Не бих искал някой някога да ме гледа както Фолко гледаше Монтикола.

— Да оставим на мира починалите отдавна или наскоро. Да се помолим да бъдат с Джад. Можем ли да го направим?

Изражението на Монтикола беше странно. Инат, ярост, обида?

— Д’Акорси, покойниците бяха твое оръжие. И преди, и сега. Набожните слова не звучат добре от твоята уста.

Фолко изпсува грубо.

— Какво искаш, човече?

Теобалдо се разсмя отново, но нямаше веселие в смеха му.

— Какво искам ли? Да защитя Бишо срещу Фирента. Платено ми е да направя това. Ако изтребя достатъчно от твоите хора тук, ще си свърша работата.

— Предпочиташ битка ли?

Размахана ръка почти с възмущение.

— Фолко, в името на Джад, ти разгърна хората си тук! Аз съм се запътил към Бишо. А ти какво искаш? Да заличиш срама отпреди двайсет и пет години ли? Не мога да ти помогна.

Още не проумявах, но зърнах как се изопна лицето на Фолко. Неговият братовчед не го изпускаше от поглед.

Фолко завъртя глава.

— Не. Забавно е да съм тук. За да видиш какво ще разположим пред Бишо. Но ако искаш да се бием…

Монтикола изсумтя.

— Знаех какво се придвижва към Бишо. Знам колко сте. А артилерията? Поверена е на онзи суетен глупак Борифорте, нали? Той ли беше най-доброто, което Пиеро Сарди успя да направи за тебе? И ти си наясно с какво ще отида там, след като научи, че имам пари за по-голяма войска. — Посочи ме, докато казваше тези думи. — И така… вече не искаш да се биеш ли?

Повторно завъртане на главата.

— Мислех, че искам, но ще бъде прахосничество. Макар че щях да те победя.

Кратък смях.

— Никога през живота си не си ме побеждавал на бойното поле.

— А ти побеждавал ли си ме? Готов ли си да твърдиш подобно нещо? Пред Джад? Ремиджо, бихме погубили тук твърде много от хората си.

— Вярно е. Разбира се, бихме могли и да се бием само двамата. А после твоят братовчед ще те погребе тук или ще откара трупа ти вкъщи. Онези духовници могат да извършат литургията за тебе. — Монтикола кимна към обителта. — Д’Акорси, аз съм убеден и сега, че заслужаваш позорна смърт заради онова, което стори с доброто име на Ванета и паметта за нея.

Братовчедът пак помръдна на седлото, но този път и Фолко направи рязък жест.

— Казах ти да не говориш за нея! Не произнасяй името на моята сестра.

Монтикола почервеняваше.

— Вкопчил си се в лъжата? Сигурно не можеш иначе след толкова години. Така да бъде. Бий се с мен. Но знай: аз ще браня честта на Ванета Чино, а не нейният брат.

— Недей! Не изричай името ѝ!

— Как пък не! Дотегна ми, това се проточи твърде много. Аз ще говоря за нея и ще заявя, че баща и брат опетниха нейната памет… за свои себични цели. Бий се с мен заради тези думи! С армия или с меч в ръка. Ти избери. Нищо не се случи в онази обител!

— Ти отиде там! За да отмъстиш!

— И нищо не се случи. Знаеше го още тогава — от нея! Бий се с мен!

— Ти си порочен син на порочно семейство. Съсипа я със самото си отиване там! С нея бе свършено още когато се покатери през оградата и влезе в стаята ѝ. Каква полза да отричаме, след като това се разчу?

— Каква полза ли? От нейната дума, от моята дума под клетва? И Старшата дъщеря би се застъпила пред олтара за нея… и за мен, ако някой я бе попитал. Но твоят прокълнат от Джад баща реши, че няма да бъде така. Той съсипа детето си, за да навреди на мен и на Ремиджо, а ти повтаряше лъжата през всички тези години! Почиташ него, като позориш нея ли? Много достойно, владетелю!

Фолко вече трепереше. Монтикола — също, както виждах. „Миналото — хрумна ми внезапно — може да убива и днес.“

— Значи ще бъдем само двамата — изтръгна се от гърлото на Фолко. — Крайно време беше.

— Така е — потвърди Монтикола.

— Трябваше да те убия преди години.

— Трябваше да умреш, докато се опитваше. Желаеш ли първо да отправиш молитва, владетелю на Акорси? Помирил ли си душата си с Джад?

— Доколкото бих могъл.

— Фолко… — понечи да се намеси неговият братовчед.

Същият разсичащ въздуха жест, след който братовчедът млъкна.

Усетих, че и аз треперя. Чувах птиците, шума на реката зад нас.

И тогава чух… ние чухме друг звук, който ни накара да проумеем, че всичко се е променило. За всички преживяващи дните си в нашите времена, на това място, в света, даден ни какъвто беше… или създаден от нашия избор.

Спокоен ден с най-лек повей. Високо далечно небе. И в тази безметежност долу, където бяхме на божията земя до една река, ние чухме как зазвъняха камбани, ехтяха ясно иззад стените на обителта и светилището над полето към нас.

Още не знаехме. Не и в онези мигове. Обърнахме се обаче натам и видяхме как трима духовници в жълти раса излязоха през портата на обителта и закрачиха към нас.

Двама носеха камбани от тежките, които трябваше да държат с две ръце, и звъняха равномерно с тях. Третият беше висок слаб мъж, и то вече възрастен, както забелязах с приближаването им, видях и как ридае, сълзите се стичаха по лицето му, другите двама също плачеха, докато разклащаха своите тежки камбани. Вървяха към нас по пролетната земя под слънцето и високите облаци, спряха наблизо до нашата група от конници и високият — Старши син на Джад в онази обител, ни заговори.

Така аз научих… ние научихме за току-що получената при тях вест, че Сарантиум е превзет и светът се е променил.

Убедил съм се, че паметта е своенравно нещо. Припомняме си отчетливо някои моменти, дори отдавнашни (или си мислим, че е така), а с други, не по-маловажни, може би дори по-значими в нашия живот, се затрудняваме.

Денят, през който бях с владетелите на Акорси и Ремиджо и научих, че Градът на градовете е превзет от ашарите, беше слънчев и пролетен, знам това. Но щом се опитам да се върна в миговете, след като духовникът ни каза какво са научили преди малко… все ми се струва, че мъгла е изпълзяла откъм нашата лагуна или дъжд е скрил в сивота онова, което се опитвам да зърна отново през годините.

Бях потресен. Или е по-уместно да кажа, че бях смазан. Всички бяхме. И как да не бъдем? Как? Ние бяхме стъкло, пуснато отвисоко да се разтроши на каменен под.

В първия ясен спомен съм слязъл от коня (не помня как го направих), стоя на онова поле и гледам как Фолко Чино и Теобалдо Монтикола коленичат. Постъпих като тях. Старият духовник още плачеше, по-младите още разклащаха тежките камбани, по-големите камбани в светилището още звъняха. Или е така според моята памет. Ако може да се разчита на нея за онзи ден.

Струва ми се, че Фолко произнесе първите думи.

— Прости ни, най-свети боже. Това е страшният ни грях пред тебе и ще ни тежи завинаги.

И сякаш разтърсен от внезапно прозрение, той изви глава припряно към коленичилия до него Монтикола, който не продумваше и закриваше лицето си с длани.

— Теобалдо! — За пръв път го чух да произнася името. — Уповавай се на вярата и на бога! Може да е жив! Не всички са останали в града, не всички от останалите, убеден съм, са били…

— Да! — възкликна Гаетан, отдавнашният съратник на Монтикола, коленичил до мен. — Да, господарю. Трусио може да е оцелял! Не бива да…

В моя спомен Теобалдо Монтикола вдига хубавата си глава, обръща се към Фолко и казва:

— Не. Моят син е останал и е загинал на крепостните стени. Познавам го… познавах го. Мога само… мога… ще се помолиш ли с мен, Акорси, за душата му? Ще направиш ли това?

— За него, за всички тях — каза Фолко. — И за прошка, каквато не заслужаваме.

След това си спомням, че сме в оградената обител, въпреки че влизането ни там не е останало в паметта ми. Ние сме в светилището и отправяме молитви пред олтара заедно с духовниците: за Сарантиум и за всички онези, които са загинали там, докато ние сме се занимавали с живота си, с нашите войни, амбиции и обиди, сякаш именно първо към тях е трябвало да насочваме вниманието и копнежите си.

Градът на градовете. От моя учител знаех отчасти какъв може да е бил някога. Той ни бе показвал хроники, описания. Четохме ги. „Не можем да забравим тази красота“ — отбелязал в писмо до родината посланик на Москав, след като разгледал Сарантиум. Гуарино заведе някои от нас във Варена, показа ни мозайките там с изобразени двама императори и техни придворни.

Дори в нашето време, след дългия упадък на някогашната слава… дори хилядолетие след онези бляскави палати Сарантиум бе останал най-великият град в света. Твърдина на Джад на изток с тройни крепостни стени, ако ще там да имаха други възгледи за бога. А сега… вече го нямаше. Превзет. Виждах пожари във въображението си. Непристъпните стени бяха пробити. Не беше трудно да си представя какво са вършили там завоевателите под обсипаните със звезди флагове на своята вяра, към какво ги е подтикнало ликуването след толкова дългата и тежка обсада.

В паметта ми и досега, до тази нощ в Сереса са останали техните гласове в песнопението, както бяха коленичили един до друг. Гласът на Теобалдо неочаквано лек и мелодичен, гласът на Фолко по-плътен, носещ вярата — както си помислих тогава — като тежък клон.

„Нека светлината бъде милост за нас,

нека бъде твоя слава,

макар да сме недостойни.

Нека ти бъдеш наша съдба

за всички, които те обичаме.

Нека нашите слабости и грешки

бъдат забравени

като част от нашата същност —

защото такива ни сътвори.

Бъди милостив, най-свети Джад,

защото без милост сме загубени

в света, дарен ни от тебе.“

Чувствах се погубен, унищожен, затова спомените са откъслечни, разкъсани, ненадеждни. Знаех, че собствените ми чувства са нищожни, имаха значение само за мен. Мислех за всички духовници наоколо и какво означава това бедствие за тяхната вяра. А докато стоях до вратата на светилището и се подготвях за завръщане в коренно различен свят, още не бях научил как до тях е стигнала вестта за падането на града.

Преди година един от тях потеглил на изток към Сарантиум. През пролетта, докато аз бях в Бишо с тези двама мъже и Адрия Риполи, гледах я в надбягването, последвах я в странноприемницата, завладян и преобразен от нея — отново. „За цял живот“ — рекох си. Дори в онези мигове вярвах, че е така.

Казаха ни, че тъкмо през онзи сезон млад духовник напуснал тази обител и отишъл на изток да брани Джад от посегателства… както не бе постъпил никой от нас. Е, почти никой. Синът на Монтикола също е бил там. От мястото ми до вратата кожата по лицето на Ремиджо изглеждаше опъната върху костите.

Оказа се, че младият духовник изпращал писма до обителта през цялата година — стигали по-бавно в зимните месеци, но ги получавали. В последното писал, че го изпраща с последния кораб в нощта преди последния щурм — не можели да устоят, написал им той, нямало как да издържат.

Стената била пробита. Защитниците на града не стигали. Сарантиум бил лесна плячка. На сутринта щял да бъде превзет и те щели да умрат. Това им написал.

Той бил сред храбреци, някои от Батиара. Императрицата била отведена против волята си на безопасно място заедно с нейния син. (Предстоеше ѝ дълъг живот. Още е жива в Дубрава, докато си спомням онзи ден и разказвам историята.)

Но императорът и Източният патриарх останали с тях, написал духовникът, за да поведат оцелелите в битка за Джад и Града, а когато намерел смъртта си сутринта, щял да я посрещне с умиротворена душа, защото е служил на своя бог заедно със смели, силни мъже. И призовал да се молят за всички загинали в Града на градовете, не само за него, но помолил и да бъде помнен, а не забравен. Това ни каза старецът. Слушах го и душата ми се чувстваше дребна и незначителна.

Те бяха умрели преди седмици. И това беше част от ужаса.

Получените вести описваха отминал момент, колкото ще нови и тягостни да бяха за нас. Времето ставаше твърде особено, когато и разстоянието беше част от него. Научаваш нещо, смазва те в ден на разцъфтяваща пролет в света… а се е случило преди много седмици.

Фолко Чино д’Акорси излезе през отворената врата на светилището, спря и се загледа в сивите каменни стени на обителта и дърветата в огрения от слънцето двор. Монтикола го последва навън, подмина го и също се огледа, преди да се обърне към него.

Фолко му каза:

— Няма да воювам никъде тази пролет или лято. Нито за Сарди, нито за други. Ще им върна каквото ми платиха или ще поискам да го прехвърлим за догодина. Никой от нас не би трябвало да се сражава сега.

— Но ще се бием догодина, така ли? — попита Монтикола.

Усмихваше се само с устните, не и с очите, изтънелият му глас звучеше бездушно. И останалите излязохме при тях. Аз бях последен, не ми се искаше да напусна светилището, това средище на покой и молитви със слънчевия кръг и олтара, даващи нещо различно от… останалия свят.

— Такива сме си — каза Фолко пред мен, когато пристъпих към тях. Аз се взирах в Монтикола. — Не съм подходящият човек да се моля в обител до края на дните си.

— Вие можете да съберете войска, за да завоювате отново Града! — намеси се старият духовник внезапно и настойчиво. — Двамата можете да я поведете!

Военачалниците се спогледаха.

— Няма да се случи — промълви Монтикола потиснато. — Ще има приказки от устите на хора, които са по-могъщи от нас, но няма да се случи. Както нищо не бе направено, когато можехме да отплаваме натам и да разкъсаме обсадата.

Фолко кимна. Неговият братовчед стоеше до него, виждах в профил лицето на Алдо Чино, който също гледаше измъчено.

Фолко попита Монтикола:

— Ще загубиш ли парите си, ако аз се оттегля?

Другият сви рамене.

— Може би не. Де да знам. Мога да постъпя като тебе и да ти се опълча в Бишо догодина.

След кратко мълчание Фолко добави тихо:

— Много съжалявам за твоята загуба. Добре е, че имаш и други синове.

— Така е.

— Трябва да живееш, за да ги отгледаш.

— Вече ме съветваш ли, Д’Акорси?

Изречено с нотка на гняв. Или на болка.

— Съжалявам. Не исках да…

— Все още мога да те убия. В този двор или извън тези стени. С това щяхме да се заемем, забрави ли?

Фолко се вторачи в него.

— Да, щяхме. Това ли искаш?

Устните на Монтикола приличаха на тънка черта.

— Какво искам аз ли? Искам твоето признание пред този свят човек в този ужасен ден, че ти и проклетият ти баща лъгахте през всички тези години за твоята сестра. Ако не го чуя — да, в настроение съм да убия някого. А ти си подходящ, при това повече от всеки друг мой познат.

— А твоите синове? Твоят град? Ако бъдеш убит?

— Няма да се случи. Признай лъжата — тази лъжа на семейство Чино, после двамата можем да се отправим към домовете си. Ако откажеш и се бием, ти ще умреш. Изобщо не се съмнявай. Краят на твоите дни ще настъпи тук.

Лесно е да бъде разказано случилото се след това. Думите се редят просто, защото са само думи.

Чух задавен звук отдясно, иззад Фолко, и се обърнах натам. Помня това. И дори прекрачих натам, тласнат от някакъв инстинкт. Наистина. Старият духовник вдигна ръка. Помня и това.

И Алдо, братовчедът на Фолко, кресна с болката на изтезаван човек:

— Не беше лъжа, копеле! Ти я съсипа!

Измъкна кинжала си от ножницата на колана и го метна.

Спомням си как моите пръсти посегнаха към мишницата му, към рамото, за да попречат някак… но разстоянието беше прекалено голямо. След като излязох, застанах от другата страна на Фолко. От случайности зависи кой живее и кой умира, какви събития има в света.

Само ми се струва, че извиках, но виждам съвсем ясно как Фолко се извърта рязко при думите на своя братовчед, заради движението вдясно от себе си, вече знае… прави бързо движение, но пак е твърде бавно (завинаги си остава твърде бавно)… и неговата ръка се протяга отчаяно.

И помня, ще помня завинаги как ножът на Алдо Чино, хвърлен от човек, прочут с умението си, се забива в окото на Теобалдо Монтикола. Никога няма да престана да виждам това, докато изобщо съм способен да виждам нещо. Убеден съм.

Вероятно някои поети са писали оттогава за пробито око и за друго око, извадено отдавна… Не съм чел такива стихове, но е толкова натрапваща се асоциация за онези двама мъже, а истината умира преди сполучливите образи или мълвата.

Фолко уби своя братовчед (когото обичаше още от детството си), като преряза с кинжал гърлото му. Алдо носеше броня в онзи ден, не можеше да бъде наръган в гърдите. Кръвта шуртеше обилно, помня как опръска и мен, защото се бях устремил безполезно към него. Стоеше на бузата ми като петно или клеймо.

Видях как двама духовници притичаха към Монтикола, но той вече беше мъртъв. Всички знаехме това. Умря, преди да се свлече на земята. Старият духовник се отпусна отново на колене и зарида от мъка, закрил очите си с длани, сякаш за да се скрие от ужаса, извършен в святото средище.

И аз исках да се скрия.

Сведох поглед към ръцете си и открих, че несъзнателно съм извадил своя кинжал. Фолко се оказа по-чевръст (то се знае, че беше така) и уби братовчед си, който бе убил неговия отдавнашен враг.

Погледнах го и нямаше как да не се извърна встрани.

Дали рискуваш, или направо губиш надеждата си за светлина, мисли си той, ако проклинаш, когато си мъртъв? Когато сякаш гледаш отгоре тялото си и ругаеш глупавата си смърт тук? Тъкмо сега? От острие в окото… от ръката на братовчеда на Фолко Чино! Горчив плод на безмилостен… и вече изгубен свят.

Но неговата болка, гневът му — или неговата скръб, това е подходящата дума — незнайно как все още е за Трусио. Рее се над собствения си труп… и мисли за своя син, който трябва да е умрял в Сарантиум.

Преди седмици. Преди седмици. Ако наистина беше загрижен баща, нямаше ли да се сепне посред нощ в началото на тази пролет и да усети — да знае! — смъртта на сина си?

И все пак беше (преди смъртта си) загрижен, горд, обичащ баща. Толкова му тежеше на душата, когато неговият син се отправи отвъд морето към Сарантиум. Не можеше обаче да му откаже правото да постъпи така.

А преди малко Фолко Чино, хем самонадеян, хем проницателен, му напомни за задължението да живее, за да закриля по-малките си деца. Защото щяха да бъдат страшно уязвими, ако си отиде от света, преди те да са израснали като мъже. Ако това се случи.

И вече го няма. Напълно безполезен е за тях, не им е закрилник. Гледа надолу от някакъв странен промеждутък, неговите невръстни синове ще бъдат беззащитни пред света, а той познава този свят. Познаваше го.

Нямат никакъв шанс, мисли си, и му се приплаква. (Плачат ли мъртъвците?) Няма как да оцелеят след неговата смърт. Джиневра може и да запази живота си — в ролята на нечий трофей. Неговият брат, когото също обичаше, сигурно ще бъде убит заедно с момчетата. Ремиджо ще бъде прекалено изкусителна плячка. И градовете в Батиара ще се сръфат като олигавени от глад псета, за да я докопат.

В края на краищата всичко сторено от него беше напразно. Няма да остави нищо след себе си заради тъпия, озлобен, жадуващ смъртта му Алдо Чино… който също лежи мъртъв до вратата на светилището, погубен от ръката на Фолко.

Ако можеше да види Алдо в това пространство, ако другият също някак се рееше тук (каквото и да означаваше „тук“), би рискувал надеждата си да бъде с Джад и светлината, за да му каже прямо какво мисли. Не му се вярва, че би могъл да убие покойник, но може би има как да му каже какво би искал да му направи, нека и богът научи това.

А трябваше да внимава за изненади като хвърлен нож, след като спомена отново сестрата на Фолко. Всеизвестно беше, че Алдо е бил влюбен в нея.

Правдивостта на това съжаление го изгаря дори тук, където е недостъпен за погледите на живите.

Случи се заради Трусио. Затова прояви нехайство. Дори не съзнаваше точно какви думи изрече. Каза настървено на Фолко, че иска да го убие, но всъщност (както знаеше в душата си) си мислеше за избавление от скръбта чрез… това тук.

Недостойна мисъл, толкова много хора разчитаха на него… неговите и на Джиневра деца… дори Фолко му го напомни.

И сега не може да направи нищо, освен да чака ще му прости ли Джад греховете, защото е обичал искрено някои хора и не е извършил дори половината злодеяния, приписвани му през годините.

Хрумва му нещо. Мярнала се нишка на мисъл. Винаги се е поддавал на внезапни приумици, винаги е вярвал, че той е способен да прави неща, непосилни за другите, затова напряга всичко, което е останало от него тук — от Теобалдо Монтикола ди Ремиджо, най-изтъкнатия военачалник в Батиара, ако не и в цял свят — насочва волята си докрай към Фолко и онзи младеж от Сереса, който му беше симпатичен, застанал сега до Д’Акорси. Опитва се да превърне тази идея, това желание в нещо като кинжал от отвъдното.

Устремява желанието си към тях през цялото останало му време, с цялата си воля, с целия си копнеж и отчаяние, но вече чувства промяната в това пространство на сенките. Явно не може да се застоява в него.

Вижда онези около трупа му все по-мънички, все по-далечни. Вече не може да направи нищо нито на тях, нито заедно с тях. Може само да се рее… и да чака каквото му предстои сега и завинаги. Сеща се колко харесваше сътворения от Джад свят и своето място в него.

И тогава отправя искрена молитва към Джад — да благослови Джиневра и децата, също и брат му, който му беше скъп през всеки ден на земята. И си пожелава да бъде запомнен колкото е възможно по-честно в тези времена на безчестие. Дали пък не искаше твърде много, мисли си той с края на мисълта.

Привидя му се светлина и не знаеше дали ще бъде и негова, дали имаше милост за такива като него. Жадуваше както жадуваме всички, но не знаеше, защото никой от нас не може да знае.

Ашарите презимуваха край величавите крепостни стени на Сарантиум, продължаваха обсадата и през студените месеци, за да прекъснат снабдяването на града.

През пролетта с нови подкрепления и още оръдия те подновиха нападенията си. Припасите, необходими за презимуването тук, както Трусио Монтикола обясни на духовника Нардо, бяха колосално прахосничество. Напълно безсмислено с оглед на загубите сред хората и животните, които зимният студ и болестите причиняваха, както и цената за (недостатъчно) храна, подслон и отопление, та поне част от нашествениците да оцелеят.

Можеше да бъде оправдано само със свирепо настървение, каза Трусио. Но в града вече се бяха убедили, че халифът Гурчу е настървен безмерно. Искаше града, искаше и тяхната смърт. За него беше все едно колко от неговите войници ще умрат през зимата или в битка — стига да превземе Сарантиум.

И щеше да го превземе. Тази сутрин. Няколко седмици преди сблъсък край светилище и обител далеч на запад, където бащата на Трусио щеше да умре с мисълта за сина си. Същата обител, която Нардо Сарзерола бе напуснал, за да дойде в Града на градовете. Как би могъл човек да проумее по какви пътища се движи светът на Джад?

Нардо не беше войник, но молитвите и набожността биха помогнали непременно за опазването на града, мислеше си той, докато пътуваше насам преди година. Вече не си го мислеше, макар че бе запазил вярата си. И знаеше, че ще умре с нея.

През нощта — последната нощ, двамата с Трусио се прегръщаха, прекалено изтощени, прекалено и страшно изгладнели, за да се любят, но още живи в мрака, още търсещи подслон в друга душа, особено ако е на обичан човек. Нардо знаеше, че синът на Теобалдо Монтикола е тук, нали чу това от бащата при сблъсъка им миналата година. Щом пристигна, потърси го за поздрав, за да разкаже историята си и да обясни защо е тук. Цяла бездна делеше случилото се между тях от очакванията му. Това си беше благослов. До днес.

А сега по изгрев се бяха събрали пред зеещата рана в стените, пробита от вражеските оръдия, стояха сред останалите защитници и той знаеше, че краят е близо. Последен изгрев, последни чути птичи песни, последен сутрешен повей по лицето. Грамадните стени и морето бяха бранили града цяло хилядолетие. Ала нямаше да го опазят в този ден.

Врявата откъм враговете също беше като стена, долиташе към тях над разхвърляните отломки. Нардо усети как Трусио стисна ръката му, щом Източният патриарх завърши сутрешния призив към бога с думите и мелодията, които използваха тук. Някога Нардо би ги нарекъл ерес, заслужаваща смърт на кладата. Вече не мислеше така, но огънят предстоеше.

Изправиха се. Всеки тук беше толкова изнемощял и отслабнал от глада. Мършави мъже си помагаха взаимно да станат. Нардо се вгледа във високия мъж, когото обичаше, в когото неочаквано откри близка душа накрая, и видя в очите на Трусио, че и той — Нардо Сарзерола, е обичан, колкото и да беше изумително.

Шумолене зад тях. Стоящият до патриарха император ги доближаваше. Поздрави Трусио Монтикола, наследника на Ремиджо, сред хората с най-благородно потекло, които дойдоха в Сарантиум… и останаха. Целуна го по двете бузи, накрая и по устата. Така поздрави и Нардо, за колкото и недостоен да се смяташе младият духовник. Но и той беше тук, до тези двамата.

Императорът изрече със своя висок мек глас:

— Ще видим нашия бог днес и можем да му кажем, че бяхме твърди във вярата си.

Никой друг в света на Джад не бе постъпвал така, рече си Нардо. Не произнесе думите. Не подобаваше.

Императорът продължи нататък, за да поздрави другите и да поговори с тях.

Нардо, хванал неловко копие, натежал от бронята, която го накараха да носи, се озърна към Трусио.

— Сбогом — каза му другият. — Ти беше незаслужен дар на нежност. Аз съм тук и те обичам. Не се бой.

Нардо поклати глава.

— Аз вече съм отвъд страха. Двамата с тебе ще бъдем в светлината на бога днес.

Трусио се подсмихна както му беше присъщо. Тръсна хубавата си глава.

— Твърде много грехове съм натрупал. Не ми се вярва.

Нардо се насили да отвърне с усмивка.

— Но аз нямам много грехове, а ти си мой. Ще те отведа в светлината на Джад. Почакай и ще видиш. Само почакай и ще видиш, любими.

Барабани отвъд пробива в стената. Чуваха се гръмогласни заповеди, после врявата… ревът на пълчища, тръгнали към тях. Идваха.

Императорът им викаше да заемат боен строй. Знамената на Джад и Сарантиум се вееха до него в ръцете на момчета. Те сигурно се страхуват, помисли Нардо. Трусио се обърна и отиде отпред да посрещне първия щурм, затова и Нардо направи същото с броня върху жълтото расо на духовник и двамата умряха заедно в това утро до последния император на Сарантиум, когато градът бе превзет.

16.

Ще се кълна до последния си дъх, че вятър повя из двора в миговете след смъртта на Теобалдо Монтикола.

Нямам представа какво бих могъл да направя, за да променя онова, което се случи там. Но сънувам дори сега в неспокойни нощи как бутам ръката или тялото на Алдо със своето или съм до Монтикола и виждам хвърлянето на ножа, тласкам го встрани, изкрещявам предупреждението, което ще опази живота му.

И какъв ли щеше да бъде нашият свят, ако успеех?

Може би не по-рядко от това, което бихме искали да се случи, ние сънуваме онова, което бихме искали да не се е случвало. Носим се напред с времето, но умовете ни връщат назад.

За да не излъжа, няма да кажа, че Теобалдо Монтикола ми беше скъп. Уважавах го, страхувах се от него. Но той се държа добре с мен от мига, когато се срещнахме на пътя толкова близо до мястото, където животът му завърши. Той беше толкова завладяващ човек. Не биваше да умира така.

Впрочем същото важи и за Алдо Чино д’Акорси. И неговият живот завърши зле — убит от братовчеда, когото обичаше, трупът му бе предаден по-късно на армията на Монтикола, за да правят с него каквото поискат… а както всеки знае, някои гаври с тялото застрашават душата. Те поругаха трупа. Мълвата се разнесе.

Ами ако Монтикола не бе казал онези думи — за Фолко и за баща му? Умувам и за това, и то не само когато будувам нощем. Щеше ли Алдо да си кротува? Щяха ли двамата врагове да се бият в двора? Не ми се вярва, че някой от тях наистина искаше. Не и в онзи момент.

Изречени думи не бива да означават смъртна присъда, но могат да бъдат и се е случвало.

И убийството на братовчеда, и предаването на тялото му несъмнено бяха тежко бреме за Фолко. Да отстъпи трупа на Алдо на хората от Ремиджо беше правилно, дори необходимо… но дори това можеше да не стигне, за да опази Батиара от затъването в гнусна война. А тя можеше да започне още същия ден западно от оградата на обителта, където се бяха събрали две големи армии.

Но нямаше война. Камбаните биеха над нас. Сарантиум бе превзет и този неотменим факт хвърляше сянката си върху всичко, дори убийството на владетеля на Ремиджо.

Ала вятърът повя, кълна се в това.

И не беше нормален вятър. Не мога да ви обясня, но знам. Може би защото с напора на тази студена вихрушка в мек пролетен ден ме споходи една мисъл. Тя ми бе дадена, натрапена. Така и не намерих подходящите думи за нея. Но в онзи миг проумях какво ще направя. Изглеждаше, че нямам друг избор.

Втораченият в двата трупа Фолко д’Акорси се обърна и единственото му око срещна моя поглед. „И той го почувства“, казах си. Убеден съм, че той долови същото за мен.

През същия ден той продиктува писмо на духовниците и те започнаха да го преписват. Фолко щеше да подпише всички копия, които Старшият брат трябваше да удостовери. Даде два екземпляра и на мен с указания какво да правя. Говореше спокойно и точно. Но след това се върна в светилището и прекара цялата нощ в молитви. Аз също — до него.

Сарантиум бе превзет. Позволихме да бъде превзет. По едно време преди зазоряване той ме погледна и излязохме схванати навън. Поговорихме тихо под избледняващите звезди в сутрешния хлад, застанали до входа, където умряха двамата мъже.

Повече говореше той, а аз слушах. Вече знаеше къде ще отида. Затова ми даде две копия от писмото. Щом млъкна, аз кимнах. Бях готов да тръгна. Решението бе взето. Заради онзи вятър.

Помолих за два коня, преди да се е върнал в светилището. Той подвикна на човек, когото не бях видял в тъмнината. Джан пристъпи към него и изслуша заповедите. Отидох с него в техния бивак и получих коне. Брунето ме намери там, както си знаех, че ще направи. Той ме наглеждаше. Потеглихме с развиделяването към изгряващото слънце.

Джиневра дела Вале трябваше да е в Ремиджо — град, беззащитен пред света. Имаше две малки деца, останали без баща.

„Ако той умре в тази кампания, ще се погрижа да те убият“, бе казала тя.

Пътувах натам.

— Нямам нищо общо с това! — кресна Върховният патриарх на Джад от трона си към залата, претъпкана с разтревожените най-старши съветници. — Дори още не съм бил тук по време на почти всички събития на изток!

Не беше съвсем вярно. Повече от две години беше патриарх в Родиас. Но какво би могъл да направи?

Получиха вестта за превземането на Сарантиум.

Ужасът изпъкваше мрачно по лицата в пищно украсената зала. И поне този път нямаше преструвки. Патриархът забелязваше плачещи мъже. Това само засилваше опасенията и гнева му. Наистина ли се канеха да обвинят него? Някои биха опитали, знаеше си!

Уведоми ги внезапно, че слага край на тази среща. И обяви, че ще се молят отново. Нека се вижда, че отвръща с набожност… и ще има още време за размисъл!

Но и през допълнителното време, докато ръководеше рядко изпълняваната следобедна литургия, не успя да стигне до някаква смислена идея.

След това поиска да не го безпокоят. Извърши вечерните ритуали само с трима духовници в своите покои пред малкия олтар там. Нахрани се в усамотение и си легна рано без компаньонка. И в тъмнината, останал само с охраната и прислужник пред вратата, откри с изумление в някакъв миг, че също плаче.

Постът на патриарх беше неимоверна радост за млад човек сред този разкош и полезна власт. Нямаше почти нищо, което да пожелае и да не му бъде предложено от човек, стремящ се да му угоди.

Но в мрака на нощта, след като научиха за превземането на Сарантиум, прозрение (доста закъсняло, би казал някой) осени Скарсоне Сарди — властта може да налага и задължения. А някои събития са безвъзвратни и биха могли да променят света.

Примири се, че няма да заспи. Нареди да донесат светилници и от любимото му кандарианско вино (нямаше причина да променя всички свои навици, нали?). Заповяда да повикат главния секретар. Да, посред нощ. Градът на градовете бе превзет с огън и смърт. Един секретар може да стане и да си върши работата в такива времена!

Първо продиктува писмото до своя чичо във Фирента.

Заповяда на Пиеро Сарди (на когото никога не бе заповядвал до този миг) да се откаже от обсадата на Бишо. Нямаше да напада града през тази година. На света на Джад щеше да бъде наредено да спазва траур до есента, а каквито и да е бойни действия, каквито и да е сблъсъци щяха да навлекат на виновниците патриаршеско отлъчване от всички религиозни ритуали и служби, включително сватби, кръщенета, погребения и помени за душите на покойниците.

Диктуваше на секретаря си, че всички управници в градовете-държави и страните, почитащи бога, ще получат същите нареждания. Западът щеше да жали за Сарантиум… и да се покайва за общия си провал.

За следващата година щяха да мислят тепърва. Но светът, заяви Скарсоне, можеше поне да забави крачка, ако и да беше невъзможно да спре.

Хареса този израз. Не се върна в спалнята. Накара слугите да съберат духовниците от двореца за извънредно ранно начало на сутрешната служба, с което стъписа и тях, и себе си — донякъде.

Вече осъзнаваше нещо въпреки истината в думите си, че не е бил в Родиас през всички години, когато ашарите подготвяха завоеванията си на изток. Той ще бъде запомнен, може би завинаги, като Върховния патриарх по времето, когато е бил превзет Сарантиум, защото не получил никаква подкрепа от запад въпреки честите си молби. Това не му допадаше.

Извършиха богослуженията с особено усърдие през цялата седмица, дори добавиха онази обедна служба за Издигащото се слънце. Скарсоне беше по-зает от всякога с кореспонденцията си. Имаше твърдото намерение да наложи едногодишно примирие в Батиара и отвъд пределите ѝ, което споделяше с всяка видна особа.

Няколко дни по-късно до тях стигна новината и за друга смърт.

Нямаше да е почтено, ако кажеха, че мнозина ще скърбят за внезапната кончина на буйния, неукротим Теобалдо Монтикола. И все пак възникваха затруднения, причинени от неговата смърт.

Двама от съветниците на патриарха побързаха да изтъкнат очевидното: нямаше изявен водач, който да го замени в Ремиджо, защото синът и наследник на Монтикола също трябваше да е умрял през тази пролет. „На изток“, както те се изразиха.

Скарсоне Сарди не одобри тази уклончивост, макар да знаеше защо се държат така. Трусио Монтикола бе загинал като герой на Джад в Сарантиум. Другите синове на неговия баща още бяха малки и съвсем наскоро узаконени чрез брака му с тяхната майка. Затова пред Ремиджо можеше да има какво ли не бъдеще и… да, би могъл да попадне и под властта на Родиас.

Върховният патриарх можеше да се заеме благородно със закрилата на момчетата и нещастната им майка в името на свещената божия кауза… и покрай това да контролира добро пристанище в закътан залив.

Само че получиха и още едно писмо с неочакван подател, което промени всички сметки.

Бурни времена. Когато се връщаше мислено в миналото, Скарсоне Сарди щеше да помни тази пролет като слята поредица от молитви и постъпки, през която (както имаше основания да се твърди) самият той се промени значително.

Тези промени смутиха някои хора, което невинаги беше благоразумно (или безопасно) в средище на яростни амбиции като Родиас, но младият Върховен патриарх вече не беше загрижен за това.

За разлика от превземането на Града на градовете. Нито за миг не го напускаше убеждението, че от неговия отговор зависи как ще го съдят и богът, и идните поколения.

Така и не успя да сплоти запада за избавлението на Сарантиум. Твърде много несъвместими цели и стремежи имаше из различните дворци, твърде много вкоренена омраза, както и твърде силен страх от ашарите. Каквато и война на изток да започнеха, щеше да бъде страшно опасна. Трябваше навреме да защитят града, а не сега да се опитват да го отнемат от врага.

На изток не потегли могъща, единна, жадна за мъст войска на Джад.

Скарсоне Сарди направи каквото му беше по силите. Умоляваше, заповядваше, посрамваше. Изпращаше писма, изричаше гръмовни хули и отлъчвания. Призоваваше крале и принцове в Родиас. Понякога те идваха. Казваха правилните слова, ала не се обвързваха с обещания. Нито веднъж до края на живота си не спомена „Ашариас“ — новото име, с което неверниците назоваваха доскорошния Сарантиум. Не позволяваше и никой да го изрича в негово присъствие.

Покани императрицата-майка на Сарантиум да живее в някой от дворците на Родиас, щом бе потвърдено, че тя се е спасила от опустошението и пожарите. Тя отказа, избра обител на Дъщери на Джад отвъд морето в Дубрава. Може би за да остане по-близо до дома. До някогашния си дом. Казаха му, че е безцеремонна и озлобена жена. И май е по-добре да я няма в Родиас.

Когато отидеше при своя бог, Скарсоне Сарди можеше да каже правдиво, че поне се опита. И не беше онзи разпуснат човек, поставен на трона в Родиас именно защото беше лесно да го управляват, равнодушен към оплетената сложност на света, стига да има приятна компания в леглото, уют и забавления.

Никога не се отказваше от удоволствието да сподели леглото с жена или момче — внушаваше си, че Джад би искал да намира някакво облекчение от тежкото си бреме, но работните му дни в двореца бяха дълги и подчинени на строга дисциплина. Родиас и светът на Джад откриха, че имат решителен и явно набожен духовен и политически водач.

Разбира се, това разочарова чичо му Пиеро и братовчедите му от рода Сарди. Имаше (както винаги) какви ли не слухове след внезапната смърт на Върховния патриарх дванайсет години по-късно по време на зимно пиршество.

Статуята му в неговия параклис на светилището беше чудесна. Хората твърдяха единодушно, че това е една от най-прекрасните творби на великия Матео Меркати.

Писмото на Фолко до по-малкия отряд, който трябваше да се присъедини към неговите сили при Бишо, бе изпратено до надзорника от града, тоест Антенами Сарди. Когато Борифорте му го донесе, виждаше се, че е било отворено, и това го ядоса, после обаче зърна изражението на мъжа срещу себе си. Не каза нищо и прочете писмото.

Накара се да вдиша няколко пъти, преди да се опита да говори. И пак прочете писмото. Стискащата листа ръка трепереше. Борифорте мълчеше. Съобщеното от Фолко бе променило току-що света и далеч, и у дома. Сарантиум беше превзет, а Теобалдо Монтикола беше мъртъв.

Фолко щеше да се прибере с армията си, нямаше да воюва тази година. Както бе написал, не му подобаваше да казва на семейство Сарди и на Фирента как да постъпят, но ги съветваше също да се върнат и да жалят за превзетия град. Добавяше, че е писал и на бащата на Антенами, щели да се споразумеят за сумата, която е трябвало да получи.

Антенами вдигна глава. Още не беше готов да говори, да изразява мисли. Заплахата тегнеше над Сарантиум толкова отдавна, че сякаш се бе превърнала в част от подредбата на света. Винаги щеше да бъде застрашен, винаги щеше да иска помощ, ала нямаше да бъде — не можеше да бъде покорен.

— Не биваше да отварям писмото — каза Борифорте. — Съжалявам. Видях, че е от Фолко…

Гласът му притихна.

— Няма значение — отвърна Антенами. Хем имаше, хем нямаше. Но в точно в този момент май нямаше. — Монтикола е мъртъв — промълви той.

Още едно огромно събитие, по-незначително само от новината, която бяха получили от изток.

— Той… не обяснява как се е случило — смънка Борифорте.

— Така е. Сигурен съм… е, ще научим скоро, сигурен съм в това.

Борифорте кимна. Личеше колко е потресен. Антенами си каза, че собственото му изражение едва ли се различава много.

— Ще се върнем ли? — попита Борифорте.

— Как бихме могли да не се върнем?

Краят на утрото в прекрасен ден. Сега бяха южно от Донади, не много далеч от града, но още по-близо до Бишо. Опасно близо, както си бе помислил Антенами, но Борифорте като че знаеше какво да прави поне в този случай. Той бе избрал изгодна позиция на възвишение, за да са предпазени от безразсъдна атака откъм града. По-малките оръдия бяха разположени за стрелба. Антенами бе попитал какво ще се случи, ако Теобалдо Монтикола изпрати срещу тях част от войските си, за да ги лиши от артилерия. „Фолко няма да допусне това“, гласеше отговорът.

Монтикола беше мъртъв. Бишо вече нямаше страховит командир, който да го брани.

Само че нямаше и страховит командир, който да го нападне.

— Погрижи се вестоносецът да получи храна и вода — нареди Антенами.

— Разбира се — отговори командирът на техния отряд.

Борифорте имаше странно детински вид, като че можеше да се разхлипа всеки миг. Това, рече си Антенами, би го посрамило. И пак си напомни да диша дълбоко.

— Защо двамата с тебе да не се върнем в Донди? — предложи той. — И те трябва да научат. Можем да се помолим с тях в светилището им.

— Би ми олекнало — призна Борифорте. — Да изпратим ли вест и на Бишо?

Антенами обмисли думите му.

— Добре се сети. И при тях ще отиде вестоносец, не се съмнявам в това, но според мен подобава да им съобщим, че няма да нападнем. Това е… да, така трябва да постъпим.

Другият кимна.

— Ще избереш ли вестоносец и ще напишеш ли съобщение? — помоли Антенами.

Борифорте кимна още веднъж.

Антенами не го харесваше. Този мъж беше глупав и не можеше да се разчита много на него, но си оставаше човек и живееше през отредените му дни под божието слънце както умееше. „Като всички нас“ — хрумна му.

Дори неизречени, думите му се сториха твърде нравоучителни, но как да бъде настроен след такива новини? Неговият баща може би знаеше отговора и на този въпрос. А засега не намираше нищо лошо в желанието за молитва. Напротив. Малко по-късно двамата се отправиха към Донди с малобройна охрана.

Но тъкмо да потеглят и Борифорте вдигна ръка да ги възпре. Новите листа на дърветата шумоляха с ветреца.

— Заслушайте се — настоя Борифорте.

След миг и Антенами Сарди чу звуците от юг. Невидими оттук, всички камбани в Бишо разнасяха скръбния си звън надалеч. И там знаеха.

Йелена не отиде с всички в светилището, когато вестта стигна и до Донди. Всъщност Антенами им я съобщи. И той беше вътре, молеше се заедно с другите.

Не отиде не защото никога не влизаше в светилище, не се чувстваше под заплаха в свято средище на Джад, просто не би намерила там утеха или напътствие. А сега хората наоколо се нуждаеха в това време на страх и печал от залата под купола, от олтара и слънчевия кръг, от извършваните вътре ритуали. Затова се почувства отчуждена, откъсната от тях, както ѝ се случваше през твърде голяма част от времето.

Споделяше тяхната печал, разбира се. Въображението ѝ показваше с плашеща яркост какво може да се е случило, когато онези легендарни крепостни стени са били пробити и нашествениците, отблъсквани толкова дълго, са нахлули вътре като река през разкъсан бент.

Но представата за потоп, каквато и разруха да носеше той, не можеше да побере целия ужас на бедствието. Дори да се чувстваше откъсната — или поне се опитваше — от войните между Джад и Ашар в света, тя живееше в Батиара, в този град, сред тези потресени чеда на Джад и нямаше как в душата на човек да не се промъкне някаква вярност, някаква привързаност.

Поне в нейната душа. Не познаваше ашари, само неколцина киндати. Нейният свят беше свят на Джад, който почти винаги я търпеше, позволяваше ѝ онзи живот, който вече изграждаше за себе си.

Можеше да скърби заедно с тях. Нима не беше печално за всеки да умрат толкова хора, да има такова ужасно опустошение. Предстояха промени. Тъкмо тя — млада лечителка в градче някъде из Батиара, не би могла да предвиди какво ще се промени, но превземането на Сарантиум щеше да разтърси неизбежно света.

Тя бе имала желанието да тръгне на изток някой ден, ако обстоятелствата са благоприятни, да стигне чак до великия град: да разгледа величавото светилище, построено от Валерий преди хилядолетие, още по-старите укрепления и мястото, където е имало състезания с колесници пред петдесет хиляди зрители (петдесет хиляди!), палатите и градините, морето с делфините, за които някога се говорело, че отнасят душите на мъже и жени след смъртта им.

Езическо вярване, днес се смяташе за ерес. Всъщност тя не вярваше в това, ала то беше по-близко до нейния усет за света, до представата ѝ как всичко може да бъде божествено, свято, вплетено в неспирно разгръщаща се история.

Собствените ѝ промени, рече си Йелена, новото обмисляне на планове беше дреболия. Може би щеше да види града някой ден… или пък не. И докато се заслушваше в ехтящия из Донди звън на камбани и песнопенията от светилището, седнала в двор наблизо, тя реши, че все пак ще тръгне на изток.

И… да, разговорът с призрак извън крепостните стени също повлия. Кой би пренебрегнал думи от света на полусенките?

Изчака службата в светилището да завърши. Стоеше отпред и чакаше Антенами. Той я видя в мига, когато излезе. Тя си помисли, че е свестен мъж, който може да стане и влиятелен човек.

Той дойде при нея. „Мога да ти осигуря придружители докъдето поискаш“, това каза, когато дойде да предотврати щурм на града. А тя му отвърна, че не е държанка и ще отиде в Саурадия. Може би дори в Сарантиум някой ден, ако обстоятелствата позволяват. Помнеше как изрече думите.

Не беше трудно да ги запомни. Случи се толкова наскоро, преди светът да се преобрази.

Може би, мислеше си той, докато крачеше към Йелена през пълния със скърбящи хора площад, се е влюбил в тази своенравна, самостоятелна жена, която спаси живота му… и го направи съвсем различен.

А може и да беше само влечение, породило се от особената им среща, когато той за малко не умря, и от страстта им, докато оздравяваше. Страст като част от лечението?

Какво пък толкова, прецени Антенами Сарди, това също не е лоша причина да се влюбиш в някоя жена.

— Колко ужасно е всичко — каза ѝ, след като се поздравиха.

— Прав си, разбира се.

Хора навсякъде около тях. Същинско гъмжило на площада. И все пак сякаш бяха намерили чудато уединение. И насред тълпа можеш да се уединиш, хрумна му. Стояха един до друг, за да се чуват въпреки гълчавата и камбаните.

— Прости ми — започна Антенами, — но сега не е подходящо време да тръгнеш към Саурадия.

Тя кимна. Той се бе опасявал да не прояви ината си. Нямаше как да я възпре.

— Знам — каза Йелена. Усмихна се само за миг. — Упорита съм, но…

— Няма как да знаем какво ще се случи в онези земи.

— Знам — повтори тя. — Мисля да се възползвам, ако още имаш желание да ми осигуриш придружители. До Фирента, ако си решил да се прибереш, и след това до родния ми край във Варена. Съгласен ли си?

Не бе очаквал това.

— То се знае. Може би ще се опитам да те склоня да останеш при мен.

— Може би за малко.

— Като… благодарност ли?

Йелена разпозна съмнението в гласа му. И отговори искрено:

— Не, ще остана, защото ми харесва да съм с тебе.

Той се изчерви. Потомък на рода Сарди, най-богатите банкери в тези времена, властват във Фирента, а един от тях е Върховен патриарх…

— Ще оставя на Борифорте връщането на армията и оръдията. Ще потегля към дома с половин дузина мъже. Ти ще дойдеш с нас. Ще се приготвиш ли до сутринта?

Тя кимна.

— Но ако ще се движите бързо, трябва да те предупредя, че не съм умела ездачка.

— Мога да те науча. Познавач на конете съм.

— Вярвам ти.

Той се усмихна, но гласът му прозвуча сериозно:

— Йелена, няма ли да останеш с мен? Няма ли поне да си помислиш? Не е приумица.

Тя се взираше в него. Някой я бутна и се извини.

— Според мен е приумица, но си напълно искрен. И казвам искрено, че ми харесва да съм с тебе. Но това не е нито моята съдба, нито твоята. Вярно е обаче и че ще ми липсваш, когато си тръгна.

* * *

И във Фирента я убеждаваше отново да остане. Нощем бяха заедно в къщата, където я настани, но той знаеше, че дните… а и нощите с нея са преброени. Тя му даряваше удоволствие и блаженство, той вярваше, че я дарява със същото. И си знаеше през тази пролет, че животът му би станал несравнимо по-добър, ако тя присъства в него.

Не се заблуждаваше, но вярно беше и че смисълът на нейния живот не е да прави неговия по-добър, накрая дори той успя да го проумее.

Една сутрин, докато Йелена още беше във Фирента, той се срещна с баща си и брат си в двореца. Баща му вдигна поглед от счетоводната книга — и тримата имаха изписани с числа книжа пред себе си.

— Кажи ми коя е тя — започна той направо.

Антенами дори не помисли да се преструва, че не разбира. Отношенията с баща му бяха по-добри от когато и да било, постигаха някакво разбирателство, сякаш отвориха капаци на прозорци, за да има светлина.

— Не се тревожи. Тя е лечителка, езичница, но ще си тръгне скоро, за да се прибере у дома си във Варена.

Неговият брат също вдигна глава и се усмихна със стиснати устни.

— Езичница ли? Може да ни бъде от полза. Защо да не я дадем на духовниците. Моментът е подходящ хората да отприщят яростта си срещу неверниците.

Антенами запази самообладание. Едно от откритията му напоследък беше, че вече не се бои толкова от гнева си, макар все още да се налагаше да го обуздава. Каза тихо:

— По-скоро бих те убил.

Стори му се, че тъкмо спокойният му тон подтикна техния баща да си мълчи, да гледа и да слуша.

— Какво? Заради езичница?

— Тя ми спаси живота.

— А, тази ли била? — вметна баща им.

— Да.

— Значи всички сме ѝ задължени.

Версано се ухили отново.

— Е, ако Антенами стиска зъби и я чука от благодарност, бих казал, че вече е изплатил семейния дълг.

Оказа се по-лесно, отколкото очакваше, да вплете такива думи в своите… представи за Версано. Смяташе, че вече разбира по-добре своя брат.

И рече сдържано:

— Знаеш ли, може би аз съм виновен за всичко това. Нашият баща беше принуден да разчита само на тебе. Аз не помагах в нищо. Залисвах се с незначителни неща, проявявах нехайство. Но както изглежда, братко, с времето ти си станал злобен и дребнав. Това никак не подобава на един Сарди. Аз бях небрежен, но няма да е така занапред. Ще те държа под око.

И сякаш зърна с ъгълчето на окото как устните на баща му се извиха за миг, преди пак да наведе глава към сметките, за да се прикрие.

— Я си го набутай — процеди Версано.

Антенами се постара неговият брат да види усмивката му и пак се зае със своята работа.

Тя знаеше, че не може да остане, колкото и интересен да беше Фирента. В края на краищата откри, че не се страхува от големия град. Тук дори се нуждаеха от лечители, макар че би трябвало да има ожесточена конкуренция между тях и лекарите в толкова богат град. Тя се досещаше, че може и да съществува някаква опасност за нея в месеците след превземането на Сарантиум.

Войните бяха отменени временно в Батиара, може би и другаде. Фолко д’Акорси отведе армията си, армията на Ремиджо също се прибра с тялото на своя господар. Но това не пречеше да има какво ли не насилие.

Наоколо бродеха наемници, останали без пари тази година, да тръгне сама беше недопустимо безразсъдство. След два месеца в къщата, която ѝ осигури Антенами, тя му каза, че е време да се прибере у дома. Нямаше да се заседява и във Варена, но беше важно да отиде там. Той се погрижи да я придружат двайсет мъже в лятната жега. Според нея бяха прекалено много, но не отказа този жест. Сутринта, преди тя да замине, той се разплака в спалнята, която споделяха.

За своя почуда Йелена също едва сдържаше сълзите си. Целуна го с цялата нежност, която имаше в душата си.

Неговите хора я отведоха до дома ѝ. Тя бе писала на семейството си, посрещнаха я с изненада, но не и с изумление. Всичко беше наред.

Остана две години в къщата, където бе израснала. Време на насилие и несигурност отвъд морето. Войски на ашарите налагаха покорство навсякъде из Саурадия. А това означаваше предимно плащане на налози, включително поголовен данък, ако семейството откажеше да приеме тяхната вяра. Можеше да означава и смърт, ако се разбунтуваш. Налозите бяха важни за ашарите. Империите са скъпи.

Тя превърна едно от помещенията в лечителска стая — онова с птици в древната мозайка. До Варена имаше немалко път, но хората започнаха да идват при нея: от града, от околностите, а след време и от по-далечни места. Тя изцеляваше умело, вече имаше и усет, и опит.

Една сутрин се събуди с летния дъжд и разбра, че моментът е настъпил. Сънува нещо, но не го запомни. След няколко дни целуна за сбогом майка си и сестрите си, прегърна силно баща си, напусна семейството и дома си и тръгна към брега. Качи се на кораб и отплава през тясното море към Саурадия. Вестите гласяха, че положението там се е подобрило. Някои търговци дори пътуваха отново до Сарантиум, макар че уж имаше наложена забрана. Сега градът се наричаше Ашариас. Поредната промяна в света. Йелена си казваше, че винаги има промени.

Нейната майка я бе попитала защо прави това. Досега би трябвало да има смислен отговор на този въпрос, обаче нямаше. Повтори каквото бе казала на Антенами Сарди: „Има какво да науча“.

Поне беше вярно, а може и да имаше по-дълбок смисъл в думите. Не знаеше дали е така.

С нея пътуваха трима телохранители. Спечели пари през тези две години, дори спести някаква сума, въпреки че бе настояла да плаща на родителите си за подслона, храната и лечителската стая. Можеше да се свърже с Антенами въпреки изминалото време, да го помоли отново за придружители, но сега ѝ се струваше нередно — щеше да се възползва от дълга му, без да предложи нищо в замяна. Твърде самолюбива беше, както чуваше от всеки, който я познаваше. Бе разбрала отдавна, че това няма да се промени.

Изобщо не бе намислила къде да отиде в Саурадия. Знаеше малко за тези земи и чувстваше лека уплаха, когато потегли на изток през пущинаци от пристанищния град, където корабът акостира. Дърветата бяха други, както и много от есенните диви цветя.

Можеше да остане на брега, да отиде на юг в Дубрава — всички казваха, че е великолепен град, който приемаше лечители. Не успя да прецени защо не постъпи така и какво търсеше… или какво я зовеше.

Един ден на широк път от запад на изток керванът на търговци, към които се бе присъединила с телохранителите си, стигна до място, където дървари бяха изсекли гората нагоре по северен склон. И тъкмо там Йелена усети някакво присъствие. Нещо огромно, сила в гората. Не я разбираше. И я завладя страх, какъвто не бе изпитвала дотогава. Причуваше ѝ се рев в гората. Дъхът ѝ секна. Трепереше.

Наложи се да спре на пътя, за да се опомни. И телохранителите спряха, впиха погледи в нея. Но след миг тя осъзна, че всъщност трябва да продължи, да се махне от това място. Изобщо не можеше да отгатне какво има в гората, а не личеше някой друг да е чул нещо. Засегна само нея. И преди се бе случвало, но не така.

Ужасът ѝ отслабна малко, после още малко, когато продължиха нататък. Йелена извади кърпа и избърса студената пот от лицето си. Усещаше как пулсът ѝ се забавя постепенно. Само че не поглеждаше наляво. Вторачи се напред, без да се озърта към дърветата.

По-късно през същия ден видяха малко светилище на Джад, увенчано с купол, имаше и ниска ограда около него. Търговците пожелаха да спрат, за да се помолят, както и двама от телохранителите ѝ. Йелена не влезе. Не и в такъв ден. Остана отвън с третия телохранител.

След време щеше да влезе в това светилище, за да разгледа купола отвътре — стара мозайка с бога на вярващите в Джад, показан мършав, с тъмна брада и очи според източната традиция. Въздействащ, загадъчен образ, но не беше нейният бог. Някои мънички плочки бяха паднали, мозайката бе изработена отдавна. Понякога се чудеше кой я е създал. Духовниците не знаеха. Твърде древна беше, твърде много време бе изминало. Винаги се губи по нещо, включително знания.

През онзи пръв ден тя и въоръженият мъж повървяха по тихия път. Приятен следобед, листата променяха цветовете си, но още не падаха, имаше свежест във въздуха. Запомни тези подробности.

Скоро стигнаха до село, нямаше никакви защитни стени. Просто селце с въглищари, берачи на диви плодове и билки, ловци, земеделци с малки ниви, които тя виждаше южно от пътя — хората живееха заедно за взаимна защита, утеха и топлота. И за да бъдат близо до светилището и гробището.

Доближи ги куче. Обикновено се плашеше от тези животни, но кучето се оказа кротко, имаше златиста козина и проявяваше предпазливо любопитство. Йелена протегна ръка въпреки припряното предупреждение на телохранителя и кучето облиза пръстите ѝ, после отърка глава в краката ѝ.

— Намерихте си приятел — подвикна засмяна жена от входа на къща.

— Така изглежда — усмихна се и Йелена.

— Топля супа, ако вие двамата сте огладнели — предложи жената.

— Ще бъде чудесно, ако можем да я опитаме.

Не напусна това селце до края на дните си, а те бяха още много въпреки цялото насилие в света, което не подминаваше и хората тук.

Една нощ много висок мъж със суров поглед и рана от меч дойде на кон, вече се знаеше, че в селцето има лечителка. Тя го пусна в къщата си тихомълком, защото го издирваха ашарите и излагаше на риск всички.

В лечителската стая почисти и превърза раната на светлината от фенер. Почти не говореха. Той ѝ благодари и не пожела да остане. Знаеше, че носи опасност на околните. Плати ѝ и си тръгна в мрака.

Връщаше се много пъти, винаги нощем, винаги безшумно, винаги преследван, пак ранен или довел друг ранен мъж, винаги отиваше да воюва отново, връщаше се към своя пожизнен бунт. В някои нощи обаче оставаше, лягаше с Йелена, за да потърси облекчение във взаимното желание и страст, заради убежището, давано и вземано от нея — убежище, което тя беше за другите през целия си живот.

А то се намира трудно. Място може да се превърне в наш дом поради причини, които не разбираме. Градим спомените, които ни правят каквито сме, а после каквито сме били, когато се огледаме към миналото. Живеем в светлината, която ни огрява.

17.

Яздихме с Брунето почти по целия път от мястото, където Теобалдо Монтикола умря. Той беше с мен в много пътувания на кон и с кораб през живота ми, макар че историята не е за тях. Сега разказвам моята част от история за хора и събития преди много време, когато бях млад и имах досег с живота на по-ярки личности от мен.

Той беше мой приятел през всички тези години. Според мен знае колко ценя това. Мисля си за онова утро, когато се запознахме, когато едва не умрях от стрела по заповед на бащата на Адрия, както стоях пред входа на сградата, където живеех.

Когато отивахме на изток през онази година, накарах го да тръгне по едно разклонение на пътя на няколко дни от Ремиджо. Аз може би си навличах гибел и не беше необходимо, нямаше никаква причина той да бъде до мен. Дадох му едно от двете писма, които Фолко ми бе поверил — предназначеното за дука на Сереса.

Бездруго бях решил, че е по-добре да бъда сам. Никой с моя ранг (имах и пост, и задача от Сереса) не би пътувал без придружители в Батиара. Появата ми пред портите на Ремиджо щеше да бъде послание и сама по себе си.

Поне се надявах на това. Тя бе казала, че ще ме убие, ако той умре.

Мъката (и страхът) у нея и у всички в Ремиджо щеше да боли като открита рана. Сега нямаха закрила — жената, двете деца, градът. Държах се глупаво, като отивах там. Брунето не се умори да ми повтаря това по пътя. А аз нямах смислен отговор. Мисълта да постъпя така просто ме споходи в двора на обителта. Стори ми се правилна, но и решението сякаш не беше само мое. То ми бе внушено. Няма как да го обясня по-добре дори сега, след толкова години.

Видях Ремиджо във ветровито утро, морето отвъд града бе сиво и развълнувано. Понякога в спомените си за онези дни все усещам вятър. Знам, че не е вярно, но истината и паметта не са добри партньори за танц, както казваме в Сереса.

Както и очаквах, новината ме бе изпреварила, макар че се движех много дни пред армията, завръщаща се в Ремиджо с тялото на владетеля.

Отвориха ми портата и аз влязох. Един-единствен мъж, който не заплашваше никого, а един страж на крепостната стена ме помнеше и потвърди думите ми кой съм. Сереса ме защитаваше и ми даваше самоличност.

Придружиха ме до двореца. Виждах признаци на спряно строителство по улиците. Сега всичко бе замряло в Ремиджо. Може би освен страха, засилващ се като удари на барабан. Улиците бяха призрачно пусти в пролетната сутрин. Забелязах, че камбаните на светилището и кулата с часовника не бият. Питах се кога ли са млъкнали. Усещах повея на морския бриз.

Пред портата на двореца отведоха коня ми. Помнех просторната, красива зала, чиято врата ми отвориха. Не се измих и преоблякох, бях прашен и мръсен, не знаех ще сметнат ли това за неуважение, но нямах избор. С удоволствие бих се отбил някъде да се почистя и да сменя дрехите си. Никой не обяви официално пристигането ми, въпреки че явно им бяха съобщили. Бърз вестоносец от портата.

— О, вижте — изрече Джиневра дела Вале, — Сереса ни навестява отново.

Гласът ѝ не звучеше като миналия път, когато всички доловиха радостта ѝ да ме види… или преструвката. Този път имаше студена злоба в него. Помня, че потръпнах.

Тя не седеше на някой от двата трона. Стоеше пред тях в дълга, черна, препасана в талията рокля, косата ѝ бе прибрана под черно дантелено боне. Наблизо и едно стъпало по-надолу бе застанал Джерардо Монтикола, братът с изкривената ръка. Онзи, който никога не бе воювал, камо ли да командва. Имаше други способности.

Миналия път тук присъстваха около четиресет души, сега бяха осем-десет, както и десетина въоръжени стражници. Почувствах как в залата тегнат страх и гняв. Мярна ми се мисълта, че ще бъде благоразумно да коленича.

Но аз не можех да падна на колене. Все още бях представител на дука и съвета на Сереса, а ние бяхме по-силни и много по-влиятелни от Ремиджо. Имаше си правила.

Попадал съм отново в подобно положение един или два пъти по-късно. Изпълняваната роля може да те ограничи и контролира с риск за собствения ти живот. Случва се. Понякога хора наистина умират заради такива неща.

Все пак се поклоних. Направих няколко крачки и се поклоних повторно и на двамата. Щом се изправих, застанах с колкото можеше по-вирната глава. „Ти си Сереса“, напомних си.

Чакаха. Никой не продумваше, затова аз трябваше да говоря. Започнах внимателно:

— Скръбта ми е тежка, господарке, господарю. Аз бях там, видях смъртта му. Видях как бе убит и мъжът, който го погуби. Знам и че връщат тялото му тук.

— И ние знаем — каза Джерардо Монтикола. — Защо дойде?

Сопнато, рязко, тъжно, гневно.

Уместен въпрос, разбира се. Имах доста дни да стъкмя отговора си. От опит научих, че се справям по-добре, когато разполагам с време да умувам.

— Дойдох да ви предам писмо и — ако позволите — да споделя с вас някои мисли.

— Защо ще искам да слушам твоите мисли? — тросна се Джиневра.

Братът се огледа към нея само за миг. Съвсем безизразно, но тя не пренебрегна погледа. Обърна се към него:

— Казах на този, че ще го убия, ако Теобалдо умре.

— Защо тъкмо него? — попита Джерардо.

— Имах си причини.

Забелязах висок, изключително хубав мъж сред малкото хора в залата. Знаех кого виждам. Не го бях срещал дотогава, но славата му се разнасяше навсякъде редом с каква ли не мълва за него. Трябваше да е художникът Меркати. Той бе работил по различни поръчки тук. В Ремиджо строяха и украсяваха. Теобалдо и Фолко си бяха съперничили и за неговите услуги… а искаха да го привлекат и Мачера, и патриархът, и Фирента. Модерният творец, какъвто си остана още години след това. Ние също го примамвахме. Сереса не би изостанал в нищо, което беше свързано с престижа му.

Не ми се вярваше да се застои в Ремиджо. Не заради някаква заплаха лично към него, но този човек отиваше там, където му плащаха, а парите щяха да се превърнат в проблем тук без наемна армия под командването на владетеля. Долових с какво хищно внимание ни наблюдаваше Меркати. Ние бяхме зайци в поле, а той — сокол в небето. Помислих, че той ще се възползва от този ден. За него не бяхме източник на печал или загриженост, а материал за картина или скулптура. Нашите лица, пози, настроението в залата, светлината на утрото в прозорците.

Художниците (рекох си за пръв, но не и за последен път) могат да бъдат и студенокръвни твари.

После забравих за него, защото Джиневра каза:

— Говорех сериозно, Джуданио Чера. Имах видение за предстоящото.

Преглътнах на сухо.

— Ако беше по силите ми да не допусна това, господарке, щях да го направя независимо от риска. Опитах се. Само че бях… от другата страна.

— От другата страна — повтори тя враждебно. — Прилича на точно описание. А както знаеш, някои хора умират именно защото са били от другата страна.

— Господарке, исках да кажа, че…

— Знам какво искаше да кажеш. Ти спомена писмо.

Май нямаше да умра незабавно. Трудно е да обясня, но наистина си бях мислил по пътя към Ремиджо, дори на влизане в тази зала, че тя може и да заповяда убийството ми. Брунето, който се опитваше да ме убеди, че не бива да идвам, имаше същите опасения. Значи не се дължеше на моята страхливост.

— Нося го.

Бръкнах в малката си кесия да го извадя.

— И то е от?… — попита Джерардо с глас, чут от всеки в залата.

Поех си дъх.

— От Фолко д’Акорси.

Двамата мълчаха. Не се обади и никой друг, разбира се. Видях как художникът се приведе напред, сякаш зоркото му внимание ни поглъщаше. Пристъпих към подиума и подадох писмото с ръка, която успя да не трепне. Джерардо го взе. Погледна Джиневра дела Вале. Тя кимна. И той отвори писмото.

— Знаеш ли съдържанието? — попита ме тя.

— Да, господарке. Заръчано ми е да ви осведомя, че копия от писмото са изпратени до всеки по-голям град-държава в Батиара и до патриарха.

— И какво ни е писал?

Джерардо четеше. Той се бе преместил до прозорец, за да вижда по-добре думите. Но тя се взираше в мен. Помнех как Фолко диктуваше на писарите в обителта, докато камбаните още биеха. Поиска да стоя до него, за да знам всяка дума.

И аз изрекох в напълно притихналата зала:

— Заявява, че и той, и баща му са знаели — Теобалдо Монтикола никога не е сторил никакво зло на тяхната сестра и дъщеря Ванета. Тя е потвърдила това под клетва пред олтар, била е и прегледана. Казва, че съжалява за стореното от тях двамата и се моли всеки ден за прошка. Неговият баща е взел решението, че ще бъде изгодно за стълкновенията им с рода Монтикола да се разгласи история за посегателство. Когато сестра му починала, вече нямало кой да опровергае лъжата, а тя бездруго не би се опълчила на баща си. Той също не го направил, макар да знаел, че е негов дълг. И заявява, че така е опетнил душата си.

По-нататък отбелязва, че с това писмо гарантира независимостта на Ремиджо и безопасността на вдовицата и децата на Теобалдо Монтикола до края на своя живот. Всяка войска — от наемна армия до сили на патриарха или на град-държава, потеглила в поход, за да наложи волята си на този град, ще се сражава срещу армията на Акорси, в което той се заклева пред Джад в скръб и в памет за преждевременно и неправедно погубения владетел.

Писмото вече е всеизвестно, разбира се, всички научиха за него още до края на онази пролет. Отекна като гръмотевица в нашия свят. Но тогава може би за пръв път беше и прочетено от получател, и разгласено.

Питах се дали тя няма да заплаче. Не се случи. Тя се озърна към своя девер. И той кимна. Забелязах, че Джерардо по-трудно сдържа сълзите си.

— Не е достатъчно — промълви Джиневра дела Вале.

Не това очаквахме всички в залата, включително и аз.

И казах (изненадан от самия себе си):

— Нищо няма да е достатъчно, господарке. Не можем да върнем покойниците сред нас. Можем само да облекчим хаоса, причинен от кончината им.

— Хаоса, причинен от кончината им — повтори тя присмехулно. — Какво красноречие. Ти пък какво знаеш за хаоса, Данино?

Детинското ми име. Монтикола го предпочиташе. Може би заслужено. Наведох глава. Образът на Адрия нахлу в ума ми, още в същия миг, смъртта ѝ ме прониза като острие. Знаех, че няма да я видя никога до края на дните си, когато и да настъпи. Но не казах това. Мястото не подхождаше. Каквото и да чувствах, не можеше да се мери с преживяното от нея. Джиневра загуби съпруг, а този град — своя щит.

— Наемната армия, която ще ни нападне, може да бъде и собствената ни — каза Джерардо Монтикола.

Извих глава към него. Още стоеше до прозореца.

— Нямате ли доверие на предводителите им?

— Доверявах се на тяхната преданост към моя брат. Но новите обстоятелства подклаждат амбиции.

— А това писмо?…

Според мен онова утро отбеляза моето начало като човек, който би могъл да вникне задълбочено във властта и света. Все казвах думи, които бяха неочаквани и за мен. И се стараех. Да разбера, да повлияя по колкото може по-добър начин. Ако нямаше как всичко да е наред, исках поне да няма разруха.

Джерардо се обърна към Джиневра, за да отговори на нея, а не на мен.

— Това писмо би могло да ги обуздае.

— Следователно?… — подкани го тя.

Изглеждаше пребледняла.

— Следователно предводителите, особено Гаетан, може би ще приемат ранг и заплащане, за да командват нашите войски. Някои може и да си тръгнат, но други ще решат да останат, да бъдат наша армия и занапред, за да има градът свои приходи.

— Вероятно ще има време, за да уговорите всичко — вметнах аз. — Не ми се вярва да се водят сражения тази година, не и след като…

— … Сарантиум е бил превзет. Така е. Съгласен съм. — Той ме погледна. — Трябва да си смел, щом дойде тук.

Мълчах. И двамата впихме погледи в жената на подиума.

— Така е — призна тя накрая. — Спомена, че имаш да казваш още неща.

„Защо ще искам да слушам твоите мисли?“, бе ме скастрила преди малко.

Събитията могат и да се преобразят още докато се случват, понякога твърде бързо. Понякога дори към добро.

— Убеден съм — подех, — че Сереса ще подкрепи позицията на Фолко. Нямаме претенции към Ремиджо, твърде отдалечени сте на юг, а и не се нуждаем от вашето пристанище. Ние бихме желали да запазите своята независимост и ще се противопоставим на ламтежите на друга сила. Може би в замяна на предоговаряне на таксата за търговия по море, която се стремим да правим безопасна с… с по-големи разходи напоследък.

— То се знае, че Сереса веднага ще подхване разговор за пари — подхвърли тя.

Вече имаше някакъв блед руменец на бузите ѝ.

— С какво ще платим подкрепата ви? — уточни Джерардо. — С тази по-висока такса ли?

Върна се на подиума и пак застана на стъпалото под нея.

— Постът ми е твърде нисък за такова решение — отговорих. — Но аз се връщам в родния си град и бих могъл да предам предложение от вас.

— Те ще поискат да се омъжа за някого от Сереса — натърти Джиневра с груба прямота и отегчение от света. — Джуданио от Сереса, ти би ли се оженил за вдовица?

— Не го разигравай. — Джерардо не се усмихваше. — Не се налага да вземеш такова решение скоро.

— Нима? — промълви тя едва чуто. — Така ли мислиш? Пресметливите и амбициозните още не умуват за вдовицата на Теобалдо Монтикола, сама с децата си в Ремиджо?

— Не си сама — каза той тежко. — А тази сутрин вече получихме две предложения за подкрепа.

Тя затвори очи. Когато ги отвори отново, пак се чудех дали ще видя сълзи, но ги нямаше. Тя въздъхна:

— Но аз съм сама, братко. Той няма да се върне при мен.

И аз осъзнах, че има не само власт и загуби в тази игра, а и още нещо. Тук бе имало силна обич. Но вече я нямаше.

Не ме убиха, разбира се. Седя тук и се връщам назад (по много причини) към своята част от стара история. Минали са двайсет и пет години, сега е нощ в Сереса, в голямата зала на дукския дворец. Занимаваме се с разгръщащи се събития, а аз мисля за вчерашното. За онова време, когато все ми се е струвало, че брули вятър. Мисля и си спомням Адрия, Монтикола, Фолко Чино и Джиневра дела Вале, която умря чак миналата година, без да напуска Ремиджо, където властва нейният по-голям син и командва тяхната армия. Те оцеляха. Аз оцелях. Младият Монтикола прилича на баща си, а другият брат — на майка си. Техният полубрат загина в Сарантиум.

В онзи отдавнашен ден, когато бях дошъл сам в Ремиджо, някой потропа на вратата ми по тъмно.

Настояха да остана в двореца. Заръчаха на слуга да се грижи за мен, но аз вече го бях отпратил в този час. Останах сам. Бях помолил да ми дадат хартия и мастило, седях пред прекрасно бюро в прекрасна стая. Записвах случките и мислите си за дука. Не за да му изпратя записките, щях да ги отнеса у дома, но исках да съхраня всичко казано сутринта, включително и от мен. Имаше вероятност, и то сериозна, да съм прекалил опасно в твърденията си за закрилата, която Сереса би предложил. Какъв бях аз, кой бях аз, че да говоря от името на републиката? Тук знаеха, че нямам такива пълномощия, но аз все пак бях официален представител.

Вдигнах глава припряно, щом чух тропането.

От опит знам, че ако не очаквате любим човек, посетители в нощния мрак не са особено желани. То се знае, че бях уплашен. Целият град беше уплашен. Предстоеше да си тръгна сутринта. Казах и направих онова, заради което дойдох. Не исках армията с тялото на владетеля да ме завари в Ремиджо. И Брунето настоя за същото, когато му казах да се прибере в нашия град. Силните на деня могат да говорят и да постъпват както си искат, но на войниците може да им хрумне нещо друго, а тези се бяха отнасяли с обич към Монтикола.

Нямаше смисъл да не отворя. Нима бих възпрял убиец, като се преструвам, че ме няма? Станах, отпих бърза глътка от чашата с вино на бюрото (прекрасна чаша, както всичко изглеждаше в Ремиджо), отидох при вратата и отворих.

— Разкажи ми как умря той — помоли тя. — Разкажи ми всичко както се случи.

Онемях за миг-два. Тя носеше тъмносиня рокля и бе разпуснала косата си за нощта. Може да се е приготвяла за сън. Отдръпнах се безмълвно и тя мина навътре покрай мен.

Напомних си, че тази жена знаеше много добре какво прави, особено с мъжете, а скръбта не би променила тази черта, само би я откроила. Заради нейните нужди в безмилостен свят, заради нуждите на децата ѝ.

Доближих масата и обърнах листовете със записките си. Тя видя и се подсмихна. Взех втора чаша, сипах вино и за нея. Тя завъртя глава и аз оставих чашата настрана. Напълних отново своята чаша, но оставих и нея.

Тя седна на леглото. Аз застанах до камината, където дървата догаряха. Не добавих още дърва и не разрових жаравата.

Разказах ѝ всичко за онзи ден, както си го спомнях. Спречкването на полето, когато едва не се стигна до сражение на място, което и двамата май помнеха. Звънът на камбани след това, тримата духовници, дошли при нас с вестта. Връщането с тях в обителта. Молитвите и случилото се след това.

Смъртта.

— Мисля… — запънах се, — всъщност съм убеден, че вашият съпруг бе повлиян твърде силно от смъртта на своя син.

— Как да не бъде! — Тя махна нетърпеливо с ръка. — Нима не е очевидно? Това го е разсеяло, отвлякло е вниманието му.

— Може и да е станал безразсъден от гняв.

— От мъка, не от гняв — поправи ме тя. — Гневът само му даваше сили. Такъв мъж беше. Размислих, ще пия вино.

Подадох ѝ чашата. Пръстите ѝ докоснаха моите, когато я поемаше. Знаех, че беше нарочно. Нямаше нищо общо с желание или интерес към мен — бе поредният ход в стратегия. В някаква схема, съвсем второстепенна, обмислена мимолетно, тя бе решила, че си струва да ме привлече като съюзник.

И аз я уверих:

— Господарке, аз съм ваш съюзник. Нямам представа как бих могъл да помогна, знаете колко съм незначителен. Но ще направя каквото мога.

— Защо?

Прям въпрос, прям поглед в полумрака на стаята. Вдигнах рамене.

— Той се отнасяше добре към мен. И беше несравним с никого. Не биваше да умре. Вие също се държахте добре с мен.

— Знаеш, че имах себични причини. Не си…

— Знам, че ги имахте. Знам, че ги имате и сега.

Тогава тя се усмихна. Отпи от виното.

— Ако оцелееш, Джуданио Чера, може и да станеш важен човек.

— Ако решите да не ме убиете тук ли?

Тя пак махна с ръка.

— Това вече би било глупост, може би дори прахосничество.

— Може би — откликнах аз.

Устните ѝ пак се извиха нагоре, макар и съвсем леко. Тя попита:

— Наистина ли си добронамерен към нас?

Връщам се в миналото и виждам как се променях тогава. За добро или за зло — човек, крачещ напред през дните си.

— Да — потвърдих. — Но не мога да говоря от името на Сереса. Мога само да…

— Не можеш, разбира се — прекъсна ме тя.

Запънах се, но продължих:

— Господарке, наистина стоях от другата страна. Съдба, случайност. Чух звук и се обърнах. Фолко също.

— А Тео? Той какво направи?

Припомнях си.

— Гледаше Фолко. Само него.

— Ах, както винаги. — Джиневра дела Вале отпи още една глътка от виното. — Дебнеха се, където и да бяха. И Фолко уби своя братовчед?

— Да, господарке. А аз знам, че го обичаше.

— И от това трябва да ми олекне ли?

Примигнах.

— Не вярвам да ви олекне, каквото и да кажа. Само разказвам какво се случи.

Тя вече държеше чашата с двете си ръце, взираше се в мен от долу нагоре.

— Данио, утешавал ли си жена досега?

Нямаше нищо общо с плътско желание, знаех това. Спомних си (как да не си спомня?) Адрия Риполи ранена, на тъмна стълба в Милазия, докато слизах към нея. Но тази жена мислеше не за такава утеха.

— Не съм, господарке. Не и в такава скръб. Съжалявам.

Накара ме да се почувствам твърде млад.

— Може и да го направиш някой ден — каза тя. — Зависи накъде ще те поведе животът. Понякога е добре да си човечен. Невинаги, но се случва.

— Вие го обичахте — промълвих аз.

Не беше въпрос. Тя мълча по-дълго, отколкото очаквах.

— Той ме закриляше. От всичко, освен от тази загуба. Да, обичах го.

Сви рамене и се изправи. Остави чашата и тръгна към вратата. Последвах я. Спря пред прага и ме целуна леко по бузата.

— Благодаря ти. Бъди наш съюзник.

Кимнах. Изведнъж загубих дар слово.

Тя се загледа в мен още миг-два.

— Вече няма да бъдеш книжар. Знаеш, нали?

— Аз… не знам какво ще се случи, когато се върна в Сереса.

— Е, да, не знаеш. Но аз съм права. Освен това, Данио, нужно е да се научиш как да прикриваш по-добре лъжите си.

— Не съм ви лъгал, господарке. Не и в тази стая.

— Знам. И все пак е нужно. Запомни. Научи се. Важно е.

Научих се как да прикривам по-добре лъжите си през годините между онази нощ и тази. Всичко е преплетено между паметта и онова, в което се превръщаме. Винаги сме хората, които сме били някога, но и ставаме нещо съвсем различно, ако живеем достатъчно дълго. Вярно е и едното, и другото.

Тя излезе. Затворих вратата.

С това нощта би трябвало да приключи, така да завършат спомените от онези часове в Ремиджо, докато седя и си мисля за тях в голямата зала на Съвета на дванайсетте в Сереса толкова години по-късно. Имаме важни дела тази нощ, но има и забавяне, затова умът ми се отплесва. С повод, разбира се. Жената, дошла при нас тук и излязла преди малко…

Но през онази нощ в Ремиджо през младостта ми, след като Джиневра дела Вале ме целуна по бузата и напусна стаята… е, ако пресъздавах внимателно историята, ако я насочвах с умение и цел, моят разказ би завършил, а аз щях да съм потеглил към родния град сутринта. Но аз само си припомням и въпреки че паметта подвежда и подлъгва, знам за следващото тропане по вратата на стаята ми доста скоро след като тя си тръгна.

Животът, истинските разгръщащи се събития не са точно или изящно стъкмени, какъвто вид би могъл да им придаде някой автор. Има мигове, които ни намират като бездомно куче на селски път и може да не са значими, а само истински: случили са се и ние ги помним.

Отворих вратата отново. Незнайно защо не се боях втория път. Обземаха ме любопитство, съмнения, печал, но вече не се страхувах, че може да умра през онази нощ.

Много високият мъж, когото видях да ни наблюдава в тронната зала, сега стоеше в коридора и държеше свой запален фенер.

— Бих искал да те нарисувам — каза Матео Меркати. — Не е нужно да се чукаш с мен, просто ми позирай.

— Сега ли? — изтърсих глупаво.

Той се засмя.

— На прага ли ще говорим?

Отдръпнах се и той влезе. Долових, че веднага забеляза двете чаши с вино. Погледна ме и се усмихна за миг.

— Видях я да влиза и изчаках. Тя не се заседя дълго.

— Да — потвърдих.

— Питаш се какво става — започна той. — Вече ти обясних. Искам да те нарисувам и дойдох да ти го кажа. И да добавя, че си проявил смелост с идването си тук. Искам да съхраня в картината твоето изражение сутринта, когато влезе в залата.

— Ясно — отвърнах.

Но не ми беше ясно, честно казано. Твърде много неща ми се струпаха едновременно, за да схвана… или да придам значение на това.

Той прекоси стаята с дълги крачки, взе чашата, оставена от Джиневра, и попита:

— Ти искаш ли си виното?

Пак тази уверена усмивка. Какъв самонадеян и умен мъж беше. Най-изтъкнатият художник на нашето време. По-късно щях да осъзная, че да го наречеш само „умен“ означаваше да го подцениш.

Не изчака да му отговоря. Взе и моята чаша, подаде ми я. Моите записки още бяха обърнати с текста надолу на бюрото. Зарадвах се, че е така. Той явно беше от хората, които забелязват всичко. „Моето изражение тази сутрин ли?“

— Ще замина след ден-два — рече той. — Сега не им е до изкуство тук, значи няма и пари. А аз обикновено предпочитам да ми плащат.

Взрях се в него.

— Те биха могли да ви помолят да проектирате гробницата му.

Той кимна.

— Все някога, но няма да е скоро. Всичко споменато от тебе днес трябва да бъде обмислено и уговорено. Може да бъдат нападнати, обсадени, собствената им армия може да се опълчи срещу тях. Или някой военачалник да реши, че ще му хареса да е на власт тук. Може би ще се наложи тя да се омъжи за такъв човек. Всичко е несигурно.

— Фолко им обеща закрила. И то писмено.

— Чух това. Ами ако от Родиас му предложат по сто хиляди серала годишно в продължение на пет години, за да бъде главнокомандващият на патриарха, а в замяна да ги остави да си присвоят Ремиджо и неговото великолепно пристанище?

До ден днешен този разговор си остава сред най-чудатите в моя живот. Той бе дошъл в моята стая („не е нужно да се чукаш с мен“) посред нощ, малко след излизането на Джиневра…

— Не мисля, че той би приел предложението. Не и ако означава да се отметне от дадената дума. И смятам, че затова даде обещание в писмо, което разпрати навсякъде.

Той вдигна рамене.

— Може и да го познаваш по-добре. Но хората се отмятат често. Готов съм да призная, че Фолко е необикновен мъж. Рисувал съм в Акорси само веднъж, а той не си беше у дома почти през цялото време. Но… признавам честно, че бих приел такова предложение, ако бях на негово място. И бих направил такова предложение, ако бях на мястото на патриарха. Не че някога ще бъда патриарх. Или командир на наемна армия. — Прихна от собствената си шегичка. — А пристанището си е великолепно, няма спор. Разбира се, Сереса и други сили също биха имали какво да кажат, ако се случи нещо подобно. Интересно е, а?

— Не и тази нощ — възразих.

Усмивката му избледня, но грейна отново. Меркати беше такъв хубавец през целия си живот. Умря преди няколко години в Родиас, изпълняваше поръчка на най-новия ни патриарх. Цяла Батиара скърбеше за него… освен може би някои от другите творци. Струва ми се, че той освободи много място за тях.

— Преценяваш ме — подхвърли той през онази нощ. — Все едно чувам и виждам как го правиш. Не съм против. Аз все пак искам да те нарисувам. Къде да те намеря?

— Знаете къде. Живея в Сереса, служа на съвета и на дука.

— Значи там, стига да оцелееш. Опасно си е в Сереса. Открай време съм се убедил в това. И е влажно. Но пък вие плащате винаги. Не може да се отрече. Благодаря ти за виното.

Остави чашата и се накани да си тръгне, прибра си фенера от масата.

— Почакайте — помолих го аз. — Защо? Защо искате да ме нарисувате?

Отговори ми незабавно.

— Ти влезе в онази зала с видим страх, но опитваше да го прогониш, да го овладееш. Иска ми се да използвам твоето изражение от сутринта за образа на Леандрос, когато отишъл да се бие с Малтиас.

Толкова древна легенда. За пастирчето и великана. Нашите набиращи сили градове-държави я въплъщаваха в стенописи или в статуи, за да покажат, че се борят срещу тиранията. Те бяха младият Леандрос в началото на пътя му към властта.

— Някой е поръчал, така ли? — попитах го.

— Досетлив си. Да, помолиха ме от Милазия и се съгласиха с цената, която назовах. В края на краищата нали и те свалиха своя тиран.

Излезе и ме остави за пореден път да се пренеса мислено в Милазия, където започна толкова важна част от живота ми: Адрия, ние двамата, толкова млади, стъпало след стъпало надолу, накрая излязохме в света и се разделихме.

Така и не ме нарисува. Някой друг му е позирал за прочутата скулптура, която създаде за Милазия. Той проектира и една знаменита гробница, но не на Монтикола. И пак Меркати нарисува Адрия на кон в параклиса на Риполи в огромното светилище на Мачера.

Отидох там като пратеник на Съвета на дванайсетте, а по-наскоро и като член на съвета, след като се издигнах достатъчно в обществото чрез втория си брак, за да уреди дукът моята кандидатура да бъде гласувана. Видях какво е постигнал Меркати с образа на Адрия Риполи. Превъзходна картина. Но жената изобщо не приличаше на нея.

И едното може да бъде вярно, и другото.

Не мога да кажа убедено защо онези години, когато я срещнах и обикнах (и тази любов, изглежда, ще остане с мен завинаги), когато срещнах Фолко, Теобалдо, Джиневра и моя дук, присъстват толкова отчетливо в мен, не само през тази нощ в залата на нашия съвет.

Може би е вярно за всеки живот, че времето на младостта остава с нас, дори когато хората вече ги няма, дори ако много, твърде много случки са се наместили между настоящето и спомените.

Тази нощ съм препълнен със спомени от онова време… Когато срещнатите хора ме променяха и пресътворяваха.

Фолко умря в годината, когато и Меркати почина. Неговият син властва в Акорси, както синът на Теобалдо властва в Ремиджо. Сега няма раздори между тези семейства. Дори се говори, че синът на Теобалдо ще се ожени за внучката на Фолко. Сереса не е нито за, нито против такъв брак — обсъдихме го и стигнахме до това решение.

Дук Ричи, избран на поста с официално гласуване преди години след смъртта на Лучино Конти, живял по-дълго, отколкото някой очакваше, беше нашият представител, когато положиха ковчега на Фолко в параклиса във вече построеното светилище на Акорси. Дукът ме покани да го придружа, макар че в онзи момент тепърва ми предстоеше да стана преуспяващ търговец и негов съветник. Още не се бях оженил повторно. Той знаеше — винаги знаеше толкова много неща — колко важен е бил някога в моя живот Фолко д’Акорси, ако ще и за съвсем кратък период.

Видях там Антенами Сарди, управника на Фирента след смъртта на неговия баща и покушението срещу неговия брат. Помнех го като глупак, срещнат на пътя към Бишо, а после пред стаята на Адрия в странноприемница. Той вече не беше глупак. Някои хора се променят неузнаваемо. Не мисля, че същото важи и за мен — аз само бях неоформен и придобих своя образ с напътствия, защото имах шанс.

Сарди е на моята възраст, по-побелял от мен, по-натежал. Говорихме за малко покрай погребението, предимно за коне. Оказа се, че той ме помнеше от онези дни в Бишо, изненада ме с това. Казах му, че не съм забравил неговия превъзходен кон и дори името му — Филаро. Нямам представа защо още помня. Когато чу тези думи, погледът му се замъгли.

По пътя към дома научих от дука, че Сарди е пътувал с група търговци до Ашариас (новото име на Сарантиум). Имало и някаква озадачаваща история как спрял в селце до някакво светилище по пътя и останал там няколко дни.

Докато яздехме по обратния път в безветрието на есенния ден, дукът отбеляза, че Сарди може и да е стигнал до зрялост, ала си е останал чудак. Но пък ръководеният от него Фирента процъфтяваше, което трябваше да признаем като заслуга на Антенами Сарди, добави той.

За самия себе си мога да кажа, че несъмнено се справих добре в нашия опасен свят и град. Достатъчно добре, за да търсят някои хора моята благосклонност и подкрепа, а други да ме мразят. Моята втора съпруга се отнася с неприязън към мен, аз ѝ отвръщам със същото, но умеем да се държим сърдечно помежду си пред околните, когато е необходимо — тоест често с оглед на моя пост.

Аз бях обикнал силно първата си съпруга. Тя дари двама ни с дъщеря две години преди да умре заедно с второто ни бебе. Почитам паметта за нея, а обичта ми към моята дъщеря е безмерна и знам, че и тя ме обича. Имам тази радост в живота. Не всекиму е дадено. И онзи първи брак беше уреден, но се случва, както стана при нас, да се зароди привързаност. Имаше смях в нашия дом, в нашата спалня, имаше чувство, че светът е място, което си струва да опознаваме заедно. Ние бяхме млади, това има значение.

Мнозина ме смятат за прекалено разсъдлив и излишно сериозен. И съпругите, и приятелите ми знаеха, че не е вярно. Първата ми съпруга се радваше на това, чувствахме се добре насаме. Провървя ми. Според втората, с несравнимо по-добро потекло от мен, моите прищевки и приумици ме лишават от достойнство. Вероятно е права, щом още се държа така на сегашната си възраст.

Вторият ми брак стана последствие от желанието на дука да ме включи в съвета, където да го подкрепям. Видният баща на втората ми съпруга му дължеше значителна сума. Бракът ми с дъщерята беше цената за опрощаването на дълга. Тя не можа да прости нито на баща си, нито на мен. Разбирам я. Аз съм син на занаятчия. Но тя беше доволна, когато ме избраха в Съвета на дванайсетте, пък и аз спечелих много пари, освен това помагах на баща ѝ.

Нямаме деца. Не живеем в любов. Не на всекиго се случва.

Странно е колко съм оплетен в паметта си тази нощ. А може и да не е чак толкова странно. Жената, излязла преди малко от тази зала през малката странична врата заедно с мъжа, редом с когото ще шпионира за нас в Дубрава, толкова напомня за Адрия. А аз познавам бащата на тази жена. Аз убих дядо ѝ.

Убих само двама мъже през живота си. И двамата в Милазия.

При такова съвпадение не е чудно, че съм до заседателната маса на съвета в пролетна нощ и преживявам отново онези отдавнашни години.

По какъв начин някой ти напомня за друг човек? Няма никаква външна прилика. Тази жена е нисичка и слабовата, с по-печално изражение, отколкото някога съм виждал на лицето на Адрия. Тя беше в обител на Дъщерите на Джад на известно разстояние от брега, изпратена там от баща си, за да скрие срамната тайна на семейството. И името на бащата е Ериджо Валери от Милазия.

Родила дете в обителта, взели ѝ го веднага. Изпратих запитване, защото е добре да имаш такива сведения, но те не ми отговориха, затова не знаех къде са отнесли детето. Старшата дъщеря ни бе осведомила, че при тях е постъпила жена със силен дух и явен ум. И тази жена може би ще прояви желание да ни бъде полезна, ако я отървем от живота в обителта. Както се подразбираше, срещу дарение от Сереса за Дъщерите.

Правили сме го и преди.

Дук Ричи изпрати мен да поговоря с нея, Брунето ме придружаваше. Дукът знае толкова много неща, но не знаеше, че съм убил някого от семейство Валери. Никой не знае. И когато яздех към обителта за срещата с тази жена, това завъртя нов кръг на времето за мен, а може и да се каже, че миналото се вряза в настоящето като острие.

Тя се оказа каквато ни я описаха. Скърбяща и разгневена. Не желаеше да приеме безропотно живота, който семейството ѝ бе избрало за нея. Тоест баща ѝ бе избрал. Обясних ѝ какво предлагаме и какво ще искаме от нея и си тръгнах.

Върнахме се след два дена. Тя се съгласи да бъде шпионка на Сереса. Каза го направо, изрече думата. Потеглихме заедно с нея към града. Тя яздеше превъзходно и сякаш преоткриваше поне представата за радост, ако не и самото чувство, докато пътуваше на добър кон до мен към Сереса.

Може би това тласна мислите ми към Адрия, която също отхвърли границите на избора, наложени ѝ от света, но не ѝ бе позволено да доизрасне и да се превърне в онази жена, която можеше да бъде.

Исках тази непозната, тази Леонора Валери да има такъв шанс за избор. Изобщо не знаех дали ще приеме. Не ѝ предлагахме кой знае какво, а опасностите нямаше да бъдат малко. Хора умират, докато шпионират. Но тя реши, че такъв живот е по-добър от онзи зад стените на обител.

Тя вече излезе от залата, яркото присъствие го нямаше. Долавям, че и дукът откри нещо познато в нея. Личеше по държанието му, докато тя беше тук…

И с отслабнало зрение той забелязва повече неща от всеки друг мой познат. Ще ни напусне скоро. Говори за остров в лагуната, за беседи с набожни люде и философи, за ритуалите на молитвата. Обещах да го навестявам. Не съм готов за оттеглянето му. А засега той задвижи някои неща тази нощ и ще видим тепърва докъде ще стигнат. Харесва му да прави това. Направи го и с мен преди двайсет и пет години, ето къде съм сега. Да, ето къде съм.

Пред нас ще се яви и млад художник, чакаме го, но има малко забавяне. Още една интрига, още един шпионин, когото искаме да изпратим със задача… а може да стане и убиец. Винаги имаме такива кроежи в Сереса. Никой не ни вярва.

Светлината на оставените от слугите лампи трепка и играе по голямата дъбова маса сред мрака. Просторната зала ехти, тъмата скрива стените ѝ. Нейната величавост би трябвало да вдъхва страхопочитание. Портретите на дуковете на Сереса ни гледат отгоре. Трудно ми е да ги различа в този момент, много нависоко са.

В спомените ми е по-светло. Не съм стар. Има места, които искам да видя, и мечти, които мога да сбъдвам. Може и да намеря любов, преди да отида при бога.

Някога познавах жена, искряща като диамант, и двама мъже, които няма да забравя. Изиграх своя роля в история насред свирепо, диво, обрулено време. Поне това имам. И винаги ще го имам. Аз съм тук и то ми принадлежи през онзи отрязък от вечността, който ни е отреден.

Благодарности

Някои книги се появяват с ясна история на произхода си, други — включително и тази, имат нишки, които се преплитат, за да създадат началото на един роман. Такава нишка бяха четенето и размислите за враждата между родовете Монтефелтро и Малатеста през петнайсети век (и преди това) в Италия. В ума ми се загнезди фактът, че изтъкнатите военачалници в разгара на сблъсъка (Федерико и Сигизмондо, които ме вдъхновиха за образите на Фолко и Теобалдо) са били господари на малки, второстепенни градове. Достатъчно богати поради внушителните суми, получавани от наемниците, но никога не са били наистина могъщи в сравнение с градовете-държави, на които са служили те и техните армии.

Започнах да чета за войните по онова време, в които са използвани тези кондотиери. Има полезни раздели във „Войната в европейската история“, от сър Майкъл Хауърд. Научих най-много от „Наемниците и техните господари — военното дело в ренесансова Италия“ от Майкъл Малет, класик в тази област. За мен беше особено полезна „Вендета“ от Хю Бичено, която оспорва някои общоприети мнения, представящи Монфелтро като добрия, а Малатеста като лошия. (Впрочем прочутият Пиеро дела Франческа е нарисувал и двамата.)

Работата с този исторически материал ме подтикна да прочета отново книга, от която се възхитих при проучванията за романа „Тигана“ преди много години — „Власт и въображение — градовете-държави в ренесансова Италия“ от Лауро Мартинес. Мартинес има и издадена много по-наскоро книга със заглавието „Фурии“, в която обхваща по-голям период и разглежда ужасяващите косвени щети от европейските войни, страданията на цивилните заради неспирните сражения: обсади, глад, беззаконие във военните кампании, започващи едва ли не всяка пролет. Препоръчвам тази силна творба, изпълнена със състрадание.

Има много свидетелства за на практика необузданото насилие, извършвано от някои владетели на италиански градове-държави. Мога да кажа, че за съжаление Звяра в моя роман далеч не е на върха в класацията. Джон Адингтън Симъндс в своя отличаващ се със стила си труд от деветнайсети век „Ренесансът в Италия — епоха на деспоти“ пише с високомерен английски потрес за италианците и все пак книгата е полезна. Може би си заслужава да отбележа, че той симпатизира на Федерико и е зле настроен към Сигизмондо.

Относно по-светлата страна на този период препрочитането на написаната много достъпно „Ренесансов гоблен“ от Кейт Саймън за рода Гонзага в Мантуа ми напомни за школата там, основана от Виторино да Фелтре, любимец на своето време, в която наистина са приемали понякога и деца на занаятчии. Историята като скеле за измислицата.

Към края на 80-те години на миналия век живеехме и пишех за известно време ту във Флоренция, ту в Сиена и един ден в Сиена попаднахме на поредното шествие в чест на квартала, победил в надбягването Палио предишната година. Това беше запомнящо се зрелище и оттогава съм запленен от това състезание. Случва се нещо интересно да чака дълго, докато намери мястото си в роман, но ето го и надбягването. Няколко книги ми бяха полезни в съчиняването на моя версия, вдъхновена от елементи на истинската надпревара. „Палио и Понте“ от Хейуд ми помогна много, в нея се споменава и за участвала в надбягването жена.

Мнозина историци са представили задълбочено (и понякога драматично) живота на жените през Ренесанса, като са насочили вниманието си — отчасти защото има повече сведения — към някои забележително независими и храбри аристократки. Сред тези трудове намерих много интересни неща в „Тигрицата от Форли“ от Елизабет Лев. Има и въздействаща глава за съпругите на Федерико и Сигизмондо, както и по-общо за жените в дворците в „Орелът и слонът“ от Мария Грация Пернис и Лори Шнайдер Адамс.

Интересът ми към медицината през Средновековието и Ренесанса е траен и е очевидно, че повлия за тази книга. Вече съм споменавал няколко текста, които ми помогнаха, но има и нова книга — „Средновековната медицина“ от Тони Маунт.

„Облеклото в ренесансова Флоренция“ от Карол Колиър Фрик беше много интересна, понякога и по неочакван начин. Книгите на Киара Фругони за всекидневието са наситени с подробности — „Всекидневието в средновековния град“ и „Книги, банки, копчета“.

Както винаги, ако ще да пишем книгите си сами, мнозина трябва да присъстват преди, по време и след това, за да подкрепят и подпомагат работата. Благодарен съм на моите издатели и редактори — Никол Уинстенли и Лара Хинчбъргтър в Торонто, Клеър Зайън и Ребека Бруър в Ню Йорк и Оливър Джонсън в Лондон. Трудно намирам думи, за да кажа колко ценя техния ентусиазъм спрямо този роман. Клеър прочете ръкописа, докато пътуваше из Тоскана. Написа ми, че дори видяла къде би трябвало да е къщата на Йелена.

Моите литературни агенти Джон Силбърсак, Джони Гелър и Джери Каладжян са не само заслужили доверието ми колеги, а и отдавнашни приятели, на които съм много признателен. Кетрин Марджърибенкс, която вече е редактирала девет мои книги, допринесе с обичайното съчетание от прецизност, хумор и бързи, точни отговори на зададени в последния момент въпроси. Лайза Кембъл ми помагаше отново да се сдобия с трудни за намиране статии. Библиотекар може да бъде чудесен източник на материал. Скъпият ми приятел Мартин Спрингет добави важни детайли в своята карта, създадена за „Деца на земята и небето“, за да се вижда по-ясно мрежата от градове и градчета в средните области на Батиара. Дебора Мегнаджи и Алек Линч все така ръководят и координират работата по brightweavings.com — официалния сайт за моето творчество.

И накрая както винаги изразявам неизчерпаема обич и безкрайна благодарност към Лора, Сам, Матю и към Сибил — моята майка.

Content

Гай Гавриел Кай
Отдавна отминала светлина

Основни действащи лица

Първа част

1.

2.

3.

Втора част

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Трета част

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

Благодарности