Жоел Дикер

Книга за Балтиморови

Маркъс Голдман #2

В негова памет

ПРОЛОГ

Неделя, 24 октомври 2004 година

Един месец преди Драмата

Утре братовчед ми Уди ще влезе в затвора. Ще прекара там следващите пет години от живота си.

Докато пътувам от балтиморското летище към „Оук Парк“, квартала на неговото детство, за да бъдем заедно през последния му ден на свобода, вече си го представям пред високата желязна ограда на затвора в Чешър, Кънектикът.

Целия ден останахме в къщата на чичо Соул, където навремето преживяхме толкова щастливи мигове. С нас са Хилел и Александра, заедно, с които поне за няколко часа отново се събира някогашната ни чудна четворка. В този момент все още нямам никаква представа колко съдбовен ще се окаже този ден за нас.

Два дни по-късно ми се обажда чичо Соул.

— Маркъс? Чичо Соул е.

— Здравей, чичо Соул. Как си…

Той не ме оставя да продължа.

— Маркъс, чуй ме добре: трябва веднага да се върнеш в Балтимор. Не задавай въпроси. Случи се нещо сериозно.

Затваря. Отначало решавам, че връзката е прекъснала, и веднага го набирам. Не отговаря. Продължавам упорито да звъня и накрая той вдига само, за да повтори на един дъх: „Ела в Балтимор“.

Веднага след това отново затваря.

Ако ви попадне тази книга, моля ви, прочетете я.

Бих искал някой да узнае историята на Голдманови от Балтимор.

ПЪРВА ЧАСТ

Книга за изгубената младост (1989–1997)

1

Аз съм писателят.

Всички ме наричат така. Приятелите, родителите, роднините и дори непознатите, които обаче ме разпознават на обществени места и ме питат: „Вие не бяхте ли онзи писател…?“. Аз съм писателят, това е моята самоличност.

Хората си въобразяват, че като писател водя доста спокоен живот. Наскоро един приятел се оплака колко време му трябвало, за да измине разстоянието от дома до работата си, и накрая ми заяви: „Ти обаче ставаш сутрин, сядаш на бюрото и започваш да пишеш. Това е всичко“. Не му отвърнах нищо, без съмнение, съкрушен от мисълта до каква степен в колективното съзнание моята работа се свежда до това да не правя нищо. Хората си мислят, че безделничите тъкмо тогава, когато се трудите най-усилено.

Да пишете книга, е като да откриете летен лагер. Обичайният ви самотен и спокоен живот внезапно се изпълва с тълпа персонажи, които идват един ден с гръм и трясък и обръщат битието ви с главата надолу. Пристигат сутринта с голям автобус, от който слизат шумни, възбудени от отредената им роля. А вие трябва да се съобразявате с тях, да се грижите за тях, да ги настаните, да ги храните. Отговаряте за всичко. Защото вие сте писателят.

Тази история започна през февруари 2012 година, когато напуснах Ню Йорк с намерение да работя над новия си роман в къщата, която неотдавна бях купил в Бока Ратон, Флорида. Сдобил се бях с нея три месеца преди това благодарение на моя дял от авторските права за екранизацията на последната ми книга. Като се изключат няколкото кратки престоя през декември и януари, свързани с обзавеждането, за пръв път щях да живея там. Къщата беше просторна, с огромни прозорци и остъклени врати, с изглед към езерото — любимо място за разходка на околните обитатели. Намираше се в тих, потънал в зеленина квартал, населен предимно със заможни пенсионери, сред които аз определено се откроявах. Бях наполовина на тяхната възраст и избрах това място тъкмо заради абсолютния покой, който цареше в него. Идеален кът за писане.

За разлика от предишните ми пребивавания за по няколко дни, сега разполагах с много време и потеглих за Флорида с кола. Хилядата и двеста мили изобщо не ме плашеха: през изминалите години безброй пъти бях пропътувал разстоянието от Ню Йорк дотам, за да гостувам на моя чичо Соул Голдман, който се засели в едно от предградията на Маями след драмата, сполетяла семейството му. Така че познавах пътя наизуст.

Напуснах покрития с тънък сняг Ню Йорк, където термометърът показваше 10 градуса под нулата, а два дни по-късно се озовах в Бока Ратон сред мекотата на тропическата зима. Познатият пейзаж с облените в слънце палми неволно ме накара да се сетя за чичо Соул. Ужасно ми липсваше. Дадох си сметка за това в момента, когато поех по отклонението на магистралата към Бока Ратон, а така ми се искаше да продължа до Маями, за да отида при него. Дори се запитах дали всъщност предишните ми пребивавания тук наистина са били свързани с обзавеждането, или всъщност несъзнателно съм искал да възстановя връзката си с Флорида. Без него обаче не беше същото.

Мой съсед в Бока Ратон се оказа симпатичен седемдесетгодишен старец на име Ленард Хоровиц, бивше светило в областта на конституционното право от Харвард, който прекарваше зимите във Флорида. След смъртта на жена си той беше решил да запълва времето си с писане на книга, която обаче така и не можеше да започне. Видях го за пръв път в деня, когато купих къщата. Позвъни на вратата със стек бира в ръка, за да ми пожелае „добре дошъл“, и двамата веднага си допаднахме. Оттогава при всеки мой кратък престой идваше да ми се обади. Не след дълго наистина се сприятелихме.

Харесваше моята компания и остана видимо доволен, когато разбра, че този път ще остана за по-дълго. Обясних му, че имам намерение да пиша тук следващия си роман, и той веднага отвори дума за своята книга. Влагал в нея цялото си сърце, но така и не можел да напредне. Носеше навсякъде със себе си голяма тетрадка със спирала, върху чиято корица бе отбелязал с флумастер „Тетрадка № 1“, което предполагаше, че ще има следващи. Непрекъснато го виждах надвесен над нея: рано сутрин у тях на терасата или на масата в кухнята; на няколко пъти го бях заварил в едно кафене в центъра на града, съсредоточен върху бъдещата си творба. В замяна на това той ме гледаше да се шляя, да плувам в езерото, да отивам на плаж или пък да потичам. Вечер идваше и звънеше на вратата, понесъл изстудена бира. Черпехме се на моята тераса, играехме шах и слушахме музика. Зад нас се ширеше разкошната гледка на езерото с розови от светлината на залеза палми. От време на време, без да вдига очи от шахматната дъска, той ме питаше:

— Е, Маркъс, докъде стигнахте с вашата книга?

— Напредвам, Лио. Напредвам.

Бяха минали две седмици, когато една вечер той взе моя топ, спря се и с неочаквано раздразнение ми подхвърли:

— Нали бяхте дошли да пишете нов роман?

— Да, защо?

— Защото не правите нищо и това ме нервира.

— Какво ви кара да мислите, че не правя нищо?

— Ами защото го виждам! По цял ден блуждаете някъде, спортувате или зяпате облаците. Аз съм на седемдесет и осем години и на мен се пада да безделнича, докато вие, който сте малко над трийсетте, трябва да се скъсвате от работа!

— И какво точно ви нервира, Лио? Моята книга или вашата?

Бях попаднал в десетката. Той омекна:

— Просто ми се ще да зная как го правите. Моят роман изобщо не напредва. Интересно би било да разбера как работите.

— Сядам на тази тераса и размишлявам. И, повярвайте ми, това си е работа. Докато вие пишете, за да занимавате ума си. Там е разликата.

Той направи ход с коня и заплаши моя цар.

— Не бихте ли могли да ми дадете идея за сюжет на роман?

— Невъзможно.

— Защо?

— Тя трябва да дойде от вас.

— Във всеки случай избягвайте да споменавате Бока Ратон във вашата книга. Няма нужда всичките ви читатели да довтасат тук, за да видят къде живеете.

Усмихнах се и добавих:

— Идеята не трябва да се търси, Лио. Тя сама ще дойде при вас. Идеята е събитие, което може да настъпи във всеки момент.

Как бих могъл да предположа, че тъкмо това ще се случи, докато произнасям тези думи? Забелязах куче, което бродеше по брега на езерото. Имаше слабо, но мускулесто тяло, остри уши и вървеше, заровило муцуна в тревата. Наоколо не се виждаше никакъв човек.

— Изглежда, това куче е само — казах аз.

Хоровиц вдигна глава и погледна към скитащото животно.

— Тук няма бездомни кучета — заяви той.

— Не казвам, че е бездомно куче. Просто казвам, че се разхожда само.

Страшно обичам кучета. Станах, поставих ръце като фуния и подсвирнах, за да го повикам. Кучето наостри уши. Свирнах още веднъж и то затича към нас.

— Луд ли сте? — промърмори Лио. — Откъде сте сигурен, че няма бяс? Вие сте на ход.

— Не съм сигурен — отвърнах и разсеяно преместих моя топ.

Като наказание за моето нехайство Хоровиц ми взе царицата.

Кучето дойде до терасата. Клекнах пред него. Беше мъжко, доста едро, с тъмна козина, черно домино около очите и дълги като на тюлен мустаци. Опря глава в мен и аз го погалих. Изглеждаше кротко по нрав. Веднага почувствах, че помежду ни се поражда близост, нещо като любов от пръв поглед. Онези, които са имали работа с кучета, знаят какво имам предвид. Нямаше нашийник или друг отличителен знак.

— Виждали ли сте преди това куче? — запитах Лио.

— Никога.

След като проучи терасата, кучето си тръгна, без да мога да го спра, и се загуби сред палмите и храстите.

— Изглежда, знае къде отива — обади се Хоровиц. — Със сигурност е на някой съсед.

Вечерта беше задушна. Когато Лио си тръгна, въпреки мрака личеше, че небето е заплашително свъсено. Скоро се разрази буря, мълнии прорязаха хоризонта отвъд езерото и не след дълго плисна проливен дъжд. Към полунощ, докато четях в хола, дочух джафкане откъм терасата. Отидох да проверя какво става и през остъклената врата видях кучето с мокра козина и жалък вид. Отворих му и то незабавно се вмъкна в къщата. Вдигна към мен умолителен поглед.

— Добре де, може да останеш — успокоих го аз.

Сипах му вода и храна в две тенджерки, седнах до него, за да го изсуша с хавлиената кърпа от банята, след което двамата се загледахме в капките, които се стичаха по стъклата.

Прекара нощта при мен. Когато се събудих сутринта, го заварих да спи спокойно на пода в кухнята. С помощта на канап му направих повод, което се оказа напълно излишно, защото то послушно ме следваше, докато се отправяхме в търсене на неговия стопанин.

Лео пиеше кафе на верандата, а тетрадка № 1 лежеше пред него, разтворена на отчайващо празната първа страница.

— Маркъс, какво смятате да правите с това куче? — запита ме той, когато видя, че качвам кучето отзад в колата.

— Открих го тази нощ на терасата. Заради бурята го пуснах да влезе. Струва ми се, че се е изгубило.

— И къде отивате сега?

— Ще залепя обява в супермаркета.

— Всъщност вие наистина никога не работите.

— Напротив, тъкмо сега работя.

— Е, в такъв случай не се преуморявайте, драги.

— Обещавам.

След като залепих обяви в двата най-близки супермаркета, реших да се разходя с кучето по главната улица на Бока Ратон с надеждата някой да го познае. Напразно. Накрая се отбих в полицейския участък, където ме насочиха към кабинета на ветеринарния лекар. Някои кучета имат чип, с помощта, на който може да бъде открит стопанинът им. Случаят обаче не беше такъв и ветеринарят не можа да ми помогне. Предложи да го заведа в кучкарника, но аз отказах и се отправих обратно вкъщи с моя нов приятел, който въпреки внушителния си ръст беше необикновено кротък и послушен.

Лио стоеше на пост пред своята врата и дебнеше завръщането ми. Когато наближих, той се втурна към мен, размахвайки току-що разпечатаните страници. Наскоро бе открил магията на търсачката „Гугъл“ и сега чукаше на клавиатурата без ред всички въпроси, които му се въртяха в главата. За университетски преподавател като него, прекарал голяма част от живота си в библиотеките в правене на справки, вълшебството на информатиката беше особено впечатляващо.

— Направих малко проучване — заяви въодушевено той, сякаш току-що бе разрешил случая „Кенеди“, и ми подаде куп листове, което ме наведе на мисълта, че не след дълго ще трябва да му помагам да смени касетата с тонер на принтера.

— Какво открихте, професор Хоровиц?

— Кучетата винаги намират пътя към дома. Някои изминават хиляди мили, за да се завърнат.

— И какво предлагате?

Лио зае позата на древен мъдрец:

— Вместо да водите кучето, просто го последвайте. За разлика от вас, то знае накъде да върви.

Моят съсед имаше право. Отвързах кучето от повода и го оставих само да избира посоката. Отначало то пое покрай брега на езерото, а после кривна по една пешеходна алея. Прекосихме игрище за голф и стигнахме до непознат за мен жилищен квартал, недалеч от малък морски залив. Кучето очевидно познаваше пътя, защото на два пъти зави надясно и накрая се озова пред портал, отвъд който се виждаше разкошна къща. То седна на задни лапи и започна да джафка. Позвъних на домофона. Обади се някаква жена и аз обясних, че съм намерил кучето ѝ. Порталът се отвори и животното се втурна вътре, видимо доволно, че отново си е у дома.

Последвах го. На вратата се показа жената и кучето започна радостно да скача около нея. Чух я да го нарича по име — Дюк. Двамата започнаха да си разменят ласки. Когато се приближих, жената вдигна глава и аз замръзнах от изумление.

— Александра? — успях най-сетне да промълвя.

— Маркъс?

И тя като мен не вярваше на очите си.

Виждах я за пръв път малко повече от седем години след събитията, които ни бяха разделили. Тя се взря смаяно в мен и още веднъж възкликна:

— Маркъс, това ти ли си?

Продължавах да стоя, стъписан. Тя се втурна към мен:

— Маркъс!

В естествен изблик на нежност улови лицето ми с две ръце, сякаш и тя още не беше сигурна, че случилото се е истина. Продължавах да стоя безмълвен.

— Маркъс… — повтори тя. — Не мога да повярвам, че си ти.

*  *  *

Стига да не живеете като отшелник в някоя пещера, непременно трябва да сте чували за Александра Невил, най-известната певица и музикантка през последните години. Тя бе идолът, който народът отдавна очакваше и благодарение на който музикалната индустрия отново стъпи на краката си. Продажбите на трите ѝ албума достигнаха 20 милиона диска; втора година поред списание „Тайм“ я класираше сред най-влиятелните личности, а богатството ѝ се оценяваше на 150 милиона долара. Публиката я обожаваше, критиката я превъзнасяше. Млади и стари — всичко живо я обичаше. Цяла Америка не се изморяваше да скандира с любов и жар четирите срички: А-лек-сан-дра.

Имаше връзка с хокеист от Канада на име Кевин Льожандър, който тъкмо в този миг се появи зад нея.

— Значи, сте намерили Дюк! От вчера го търсим! Алекс направо се беше побъркала. Благодаря!

Подаде ръка за поздрав. Докато трошеше пръстите ми, видях как бицепсът му се издува. Бях виждал Кевин само на снимка в таблоидите, които непрестанно коментираха връзката му с Александра. Изглеждаше неприлично красив. Дори повече, отколкото на снимките. Огледа ме с любопитство, след което запита:

— Май ви познавам отнякъде?

— Казвам се Маркъс. Маркъс Голдман.

— Писателят, значи?

— Точно така.

— Прочетох последната ви книга. Александра ме накара. Тя много харесва вашето творчество.

Случило се беше нещо невероятно. Бях попаднал на Александра заедно с нейния годеник. Кевин така и не разбра какво става, покани ме да остана за вечеря и аз на драго сърце приех.

Пекохме огромни стекове на внушителното барбекю, поставено на терасата. Нямах представа как се развива кариерата на Кевин: смятах, че все още е защитник в „Нешвил Предейтърс“, но се оказа, че след летните трансфери вече играе за „Флорида Пантерс“. Къщата беше негова. Сега живееше в Бока Ратон и Александра бе използвала паузата в записите на новия си диск, за да го посети.

Едва към края на вечерята Кевин разбра, че двамата с Александра сме стари познати.

— От Ню Йорк ли си? — запита ме той.

— Да. Там живея.

— Какво те води във Флорида?

— От няколко години неизменно прекарвам известно време тук. Чичо ми живееше в „Коконът Гроув“. Често му идвах на гости. А неотдавна си купих къща в Бока Ратон, недалеч оттук. Нуждаех се от спокойно място, за да пиша.

— Как е чичо ти? — запита Александра. — Не знаех, че е напуснал Балтимор.

Отбягнах въпроса ѝ, като се задоволих да отговоря:

— Напусна Балтимор след Драмата.

Кевин спонтанно ни посочи с върха на вилицата си.

— Въобразявам ли си, или двамата наистина се познавате?

— Няколко години живях в Балтимор — обясни Александра.

— А аз имам роднини в Балтимор — добавих. — Чичо ми с жена си и братовчедите. Къщата им беше в същия квартал, където живееше Александра със семейството си.

Александра предпочете да не съобщава повече подробности и веднага променихме темата. Бях дошъл пеша и затова след вечерята тя предложи да ме откара до дома ми.

Останал насаме с нея в колата, усетих, че и двамата се чувстваме неловко. Накрая казах:

— Откачена работа. Трябвало е твоето куче да се появи пред моята къща…

— Често бяга — отвърна тя.

— Може би не обича Кевин — пошегувах се съвсем неуместно аз.

— Не започвай отново, Маркъс.

Гласът ѝ внезапно бе станал рязък.

— Не бъди такава, Алекс…

— Каква по-точно?

— Чудесно разбираш какво искам да кажа.

Тя спря колата насред улицата и впери очи в моите.

— Защо постъпи така с мен, Маркъс?

Трудно издържах погледа ѝ.

— Изостави ме! — възкликна тя.

— Съжалявам. Имах си причини.

— Имал си причини? Нямаше никакви причини да провалиш всичко!

— Александра, те… Те са мъртви!

— Е, и какво? Да не би аз да съм виновна?

— Не — отвърнах. — Съжалявам. Съжалявам за всичко.

Последва тягостно мълчание. Обадих се само, за да ѝ обясня къде живея. Щом стигнахме, тя каза:

— Благодаря за Дюк.

— Ще ми бъде приятно да се видим пак.

— Мисля, че е по-добре да спрем дотук, Маркъс. Не се връщай.

— У Кевин ли?

— В моя живот. Не се връщай в моя живот, моля те.

После си отиде.

Не ми се прибираше. Ключовете на колата бяха в джоба ми и реших да направя едно кръгче. Без да си давам сметка, стигнах до Маями, прекосих града, навлязох в тихия квартал „Коконът Гроув“ и спрях пред къщата на чичо. Времето беше приятно и аз излязох от колата. Облегнах се на каросерията и дълго гледах къщата. Струваше ми се, че той все още е тук, че мога да усетя присъствието му. Исках отново да се срещна с моя чичо Соул, но имаше само един начин това да се случи. Като пиша.

*  *  *

Соул Голдман беше брат на баща ми. Преди Драмата, преди събитията, за които се каня да ви разкажа, той беше — по думите на баба и дядо — много важна личност. Беше адвокат и оглавяваше най-реномираната кантора в Балтимор, а благодарение на своя опит бе успял да спечели няколко шумни дела в Мериленд. Негов бе случаят „Доминик Пернел“. Негов бе случаят „Балтимор срещу Морис“. Случаят с незаконните продажби в Сънридж също беше негов. Всички в Балтимор го познаваха. Изявяваше се в пресата, по телевизията и още помня колко впечатляващо бе това за мен. Женен беше за младежката си любов, за онази, която се превърна в моята леля Анита. В детските ми очи тя бе най-красивата жена на света и най-нежната от всички майки. Беше лекарка — видна специалистка по онкология в болницата „Джонс Хопкинс“, една от най-реномираните в страната. Двамата имаха чудесен син на име Хилел, приветливо и необикновено интелигентно дете. Разликата във възрастта ни беше само няколко месеца и аз го чувствах като брат.

Най-прекрасните моменти от моята младост са свързани с тях. По онова време дори само споменаването на фамилията им бе достатъчно, за да се изпълня с небивала гордост и щастие. За мен те стояха по-високо от всички други семейства, от всички други хора, които познавах тогава: по-щастливи, по-съвършени, по-амбициозни, по-уважавани. Бяха същества от друго измерение и животът непрестанно потвърждаваше това мое убеждение. Бях омаян от лекотата, с която минаваха през живота, заслепен от техния блясък, покорен от тяхната непосредственост. Възхищавах се от държанието им, от охолството им, от общественото им положение. От тяхната къща, от скъпите им коли, от вилата им в Хемптънс, от апартамента им в Маями, от традиционната им зимна почивка на ски през март в Уислър, Британска Колумбия. От тяхната простота, от щастието им. От приветливото им отношение към мен. От безспорното им превъзходство, което неволно будеше възхита. Бяха недосегаеми за завистта: стояха прекалено високо, за да може тя да ги докосне. Божията благословия беше над тях. Дълго време смятах, че нищо лошо не може да им се случи. Дълго време смятах, че завинаги ще си останат такива.

2

Деня след случайната среща с Александра прекарах затворен в работния си кабинет. Излязох за малко, само за да се възползвам от утринната свежест и да потичам край брега на езерото.

Без все още да зная защо, си бях наумил да изброя под формата на бележки най-впечатляващите събития, свързани с историята на Голдманови от Балтимор. Най-напред очертах родословното дърво на нашата фамилия и си дадох сметка, че ще трябва да добавя някои обяснения, особено за произхода на Уди. Не след дълго дървото се превърна в цяла гора от коментари и си казах, че за повече яснота ще е най-добре да използвам фишове. Пред мен стоеше снимката, открита две години преди това от чичо Соул. На нея бях самият аз отпреди седемнайсет години, заедно с още трима — същите, които бях обичал повече от всичко на света: любимите ми братовчеди Хилел и Уди и Александра. Тя бе изпратила на всеки от нас такава снимка, а на гърба беше написала:

ОБИЧАМ ВИ, ГОЛДМАНОВИ!

По онова време тя беше седемнайсетгодишна, а аз и братовчедите ми само на петнайсет. Вече притежаваше всички качества, които по-късно щяха да накарат милиони да се влюбят в нея, само че ние не можехме да си я поделим. Тази снимка ме запрати сред дебрите на изгубената ни младост, много преди да изгубя братовчедите си, много преди да се превърна в изгряващата звезда на американския литературен небосклон и преди всичко много преди Александра да завоюва славата, на която се радваше днес. Много преди Америка да се влюби в нея, в песните ѝ, много преди тя да се сдобие, албум след албум, с милиони фенове. Много преди нейните турнета, много преди да се превърне в иконата, за която цялата страна отдавна мечтаеше.

Привечер верният на навиците си Лио позвъни на вратата.

— Всичко наред ли е, Маркъс? От вчера не съм те виждал. Откри ли стопанина на кучето?

— Да. Оказа се, че това е новият приятел на момичето, в което години наред бях влюбен.

Той ме погледна удивено:

— Светът е малък. И как се казва тя?

— Няма да повярвате. Александра Невил.

— Певицата ли?

— Същата.

— Познавате ли я?

Отидох да донеса снимката и му я подадох.

— Това Александра ли е? — посочи той с пръст.

— Да. Навремето бяхме щастливи младежи.

— А кои са момчетата?

— Братовчедите ми от Балтимор и аз.

— Какво стана с тях?

— Това е дълга история…

Двамата с Лио играхме шах до късно вечерта. Доволен бях, че дойде да ме разсее: така няколко часа можах да мисля за друго, а не за Александра. След срещата с нея се чувствах смутен. През всичките тези години така и не бях успял да я забравя.

На следващия ден не се сдържах и минах покрай къщата на Кевин Льожандър. Не зная на какво се надявах. Вероятно да я срещна. Да поговоря с нея. Само че тя сигурно щеше да се разсърди, ако ме видеше да идвам отново. Бях паркирал на улица, успоредна на тяхната, и ето че забелязах движение откъм живия плет. Загледах се и внезапно зърнах добрия Дюк да се измъква от храстите. Слязох от колата и тихичко го повиках. Помнеше ме и дотича до мен, за да го погаля. Хрумна ми нелепа идея, която не можах да прогоня от ума си: защо да не възстановя връзката си с Александра чрез Дюк? Отворих задния капак на колата и той охотно влезе вътре. Имаше ми доверие. Веднага потеглих и се прибрах у дома. Дюк вече познаваше къщата. Седнах на работната си маса, а той легна до мен да ми прави компания, докато аз отново се връщах към историята на Голдманови от Балтимор.

*  *  *

Името Голдманови от Балтимор имаше своя аналог в името, което аз и моите родители носехме според града, в който живеехме: Голдманови от Монтклеър, Ню Джърси. С времето за по-кратко те бяха станали просто Балтиморови, а ние Монтклеърови. Така ни наричаха дядо и баба Голдман, които за повече яснота в разговора деляха нашите две семейства по географски признак. Когато им ходехме на гости за новогодишните празници във Флорида, където живееха, това им даваше възможност да казват например: „Балтиморови пристигат в събота, а Монтклеърови в неделя“. Ала онова, което в началото бе само начин да ни отличават, постепенно се превърна в израз на превъзходството на Балтиморови в рамките на рода. Фактите говореха сами: Балтиморови бяха адвокат, женен за лекарка, а синът им посещаваше най-реномираното частно училище в града. Що се отнася до Монтклеърови, баща ми беше инженер, майка ми продавачка в нюджърсийския клон на нюйоркска фирма за модно облекло, а аз — обикновен възпитаник на общинското училище.

В семейния кръг дядо и баба имаха навика да изразяват чувствата и предпочитанията си чрез съответната интонация: в техните уста думата „Балтиморови“ сякаш бе излята от злато, докато „Монтклеърови“ изглеждаше като следа на плужек. Похвалите бяха за Балтиморови, а укорите за Монтклеърови. Ако телевизорът им не работеше, това бе, защото аз съм го повредил, ако хлябът беше сух, това бе, защото го е купил баща ми. Хлябът, донесен от чичо Соул, винаги беше великолепен, а ако телевизорът заработеше отново, това бе, защото Хилел го е оправил. Дори при равни позиции отношението беше различно: ако някое от нашите две семейства закъснееше за вечеря, за Балтиморови дядо и баба казваха, че горките, сигурно са попаднали в задръстване. Ако пък това се случеше на Монтклеърови, непременно се оплакваха от постоянните ни закъснения. При всички обстоятелства Балтимор бе столица на прекрасното, а Монтклеър — на „има какво да се желае“. И най-вкусният хайвер, купен от Монтклеър, не струваше пред вкиснатото зеле от Балтимор. При среща с познати на дядо и баба, когато посещавахме ресторанти или търговски центрове, баба ни представяше по следния начин: „Това е синът ми Соул, известен адвокат. Съпругата му Анита, уважаван лекар в „Джонс Хопкинс“, а това е синът им Хилел, същински малък гений“. Всеки от Балтиморови получаваше ръкостискане и лек поклон. Едва тогава баба разсяно посочваше с пръст родителите ми и мен: „А това са моят по-малък син и семейството му“. Трябваше да се задоволим с бегло кимване, с каквото обикновено удостояваха служителя на паркинга или домашния прислужник.

Единственото равенство между Голдманови от Балтимор и Голдманови от Монтклеър — поне през ранното ми детство — се свеждаше до броя: всяко от нашите семейства се състоеше от трима членове. Ала макар официално Голдманови от Балтимор да бяха трима на брой, всеки техен познат би ви казал, че са четирима. Много скоро братовчед ми Хилел, с когото споделях участта на единствено дете, бе дарен от живота с привилегията да получи брат. В резултат на събитията, които след малко ще ви опиша подробно, той бе следван неотлъчно от приятел, когото всеки би могъл да помисли за въображаем, докато не го видеше наяве: Удроу Фин, или Уди, както го наричахме, беше по-красив, по-снажен, по-силен, способен на всичко, грижовен и винаги налице, когато се нуждаеха от него.

Твърде скоро Уди се сдоби със статут на пълноправен член на Голдманови от Балтимор и стана част както от тяхното, така и от нашето семейство: племенник, братовчед, син и брат. Присъствието му бе толкова обичайно, че когато го нямаше по време на фамилните събирания, всички питаха къде е. Тревожеха се защо не е дошъл, тъй като пребиваването му сред нас бе не само законно, но и задължително, за да бъдем всички налице. Ако накарате някой, който ни е познавал по онова време, да ви каже кои са Голдманови от Балтимор, той ще спомене Уди, без дори да се замисли. За пореден път ни бяха победили: в мача между Балтиморови и Монтклеърови резултатът вече не беше три на три, а четири на три.

Уди, Хилел и аз бяхме най-верни приятели. Уди беляза с присъствието си най-прекрасните ми години, прекарани заедно с Балтиморови — времето от 1990-а до 1998-а, едновременно благословено и подготвило почвата за разразилата се по-късно драма. От десет- до осемнайсетгодишна възраст тримата бяхме напълно неразделни. Превърнали се бяхме в трилико братство, в триада, в троица, която гордо наричахме „бандата на Голдманови“. Обичахме се, както малцина родни братя са се обичали: дали си бяхме взаимна клетва за вярност, смесихме кръвта си и тържествено се обрекохме на вечна любов. Въпреки всичко, случило се впоследствие, онзи период от живота ми завинаги ще си остане изключителен: епопеята на трима юноши в благословената от боговете Америка.

За мен щастието се свеждаше до това да бъда в Балтимор заедно с тях. Чувствах се пълноценен само когато са до мен. Признателен съм на моите родители, че на възраст, когато малко деца пътуваха сами, те ми позволяваха да ходя до Балтимор, за да прекарам почивните дни, съчетани с празници, при хората, които толкова обичах. За мен това бе началото на нов живот, белязан от календара на ваканциите, свободните от занятия дни и честванията на героите на Америка. Наближаването на Деня на ветераните, Деня на Мартин Лутър Кинг или Деня на президентите ме изпълваше с небивала радост. При мисълта, че ще ги видя, не ме свърташе на едно място. Слава на воините, паднали за Родината, слава на доктор Мартин Лутър Кинг-младши, че е бил толкова добър човек, слава на нашите почтени и доблестни президенти, които ни освобождаваха от училище всеки трети понеделник на февруари!

За да спечеля допълнителен ден, моите родители ми позволяваха да потегля веднага след училище. След часовете се прибирах със скоростта на мълния и приготвях нещата си. С чанта на гърба чаках мама да се върне от работа, за да ме откара до гарата в Нюарк. Тръпнещ от нетърпение, сядах във фотьойла до входа обут, облечен, готов. Винаги подранявах, а тя закъсняваше. За да убия времето, разглеждах снимките на нашите две семейства, подредени върху шкафа до мен. Струваше ми се, че колкото ние сме невзрачни, толкова те са впечатляващи. При това животът ми в Монтклеър, красиво предградие на Ню Джърси, беше охолен, спокоен, щастлив и не изпитвах нужда от нищо. И все пак нашите коли ми се струваха не толкова лъскави, разговорите — недотам забавни, слънцето — не толкова ярко, въздухът — не толкова чист.

Най-сетне чувах мама да натиска клаксона. Втурвах се навън и се качвах в старичката хонда сивик. Мама освежаваше лака на ноктите си, пиеше кафе от картонена чаша, хапваше сандвич или попълваше рекламни формуляри. Понякога всичко това едновременно. Беше елегантна и винаги добре поддържана. Красива и с приятен грим. Ала на връщане от работа върху ревера продължаваше да виси баджът с нейното име и надпис отдолу „На вашите услуги“, който ми се струваше страшно унизителен. Балтиморови бяха обслужвани, а ние обслужвахме.

Упреквах мама за закъснението и тя ме молеше за прошка. Не ѝ прощавах, но тя нежно прокарваше пръсти в косите ми, целуваше ме, лепваше ми червило на бузата и веднага гальовно го избърсваше. След това ме откарваше до гарата, откъдето привечер вземах влака за Балтимор. По пътя тя ми напомняше колко ме обича и че вече ѝ липсвам. Преди да се кача във вагона, ми подаваше пакет със сандвичи, които бе купила заедно с кафето, сетне ме караше да обещая, че ще бъда „възпитан и послушен“. Докато ме прегръщаше, пускаше в джоба ми банкнота от двайсет долара, сетне ми казваше: „Обичам те, котенце“. Полагаше върху бузите ми две целувки, които понякога стигаха до три или четири. Винаги казваше, че една не е достатъчна, но на мен и тя ми беше много. Като се сещам днес, се упреквам, че не съм ѝ позволявал да ме целуне десет пъти преди всяко отпътуване. Упреквам се дори, че толкова често съм се разделял с нея. Упреквам се, че рядко съм си давал сметка, че нашите майки не са вечни, че толкова рядко съм си повтарял: обичай майка си.

Само след два часа пристигах на централната гара в Балтимор. Смяната на семейството най-после можеше да започне. Свалях твърде тесните дрехи на Монтклеърови и обличах одеждите на Балтиморови. В падащата нощ тя ме чакаше на перона. Красива като царица, сияйна и изискана като богиня, тя бе тази, чийто образ спохождаше понякога по твърде срамен начин младежките ми нощи. Леля Анита. Затичвах се към нея, прегръщах я. Все още чувствам нейната ръка в косите си, тялото ѝ, долепено до моето. Чувам гласа ѝ да казва: „Марки, скъпи, толкова се радвам да те видя“. Не зная защо, но най-често идваше да ме посрещне сама. Причината сигурно бе, че чичо Соул оставаше да работи до късно в своя кабинет, а на нея не ѝ се искаше да мъкне със себе си Хилел и Уди. Възползвах се от случая, за да си я представя като моя годеница: малко преди пристигането оправях дрехите си, сресвах се в отражението на стъклото, а когато влакът най-сетне спреше, слизах с разтуптяно сърце. Изневерявах на майка ми с друга майка.

Леля Анита караше черно БМВ, което вероятно струваше повече от годишните заплати на моите родители. Качването в колата бе първият етап от моето преображение. Забравях за разхвърляната хонда и изпадах във възхита от тази огромна, дъхаща на лукс модерна кола, с която напускахме центъра на града на път за тузарския квартал „Оук Парк“, където живееха. „Оук Парк“ бе различен свят: тротоарите бяха по-широки, от двете страни на улиците растяха грамадни дървета. Къщите бяха една от друга по-големи, порталите си съперничеха по украса, а оградите по височина. Минувачите ми се струваха по-красиви, кучетата им — по-елегантни, тичащите за здраве — по-атлетични. В нашия квартал в Монтклеър къщите до една бяха гостоприемни, без огради около дворовете им, докато в „Оук Парк“ почти всички бяха закътани зад жив плет и стени. По тихите улици минаваха колите на частната охрана с оранжеви буркани и надпис „Патрул Оук Парк“ на каросерията, които бдяха над спокойствието на обитателите.

Прекосяването на „Оук Парк“ заедно с леля Анита поставяше началото на втория етап от моето преображение: започвах да се чувствам висше същество. Всичко край мен сякаш бе съвсем в реда на нещата: колата, кварталът, моето присъствие. Служителите от патрула на „Оук Парк“ имаха навик да махат с ръка за поздрав на жителите на квартала, които им отвръщаха със същия жест. Това бе знак, че всичко е наред и богатите обитатели могат спокойно да се разхождат. Когато се разминавахме с първата патрулна кола, служителят ни махаше и аз бързах да върна поздрава. Сега вече бях тукашен. Пред къщата леля Анита натискаше два пъти клаксона, за да извести за нашето пристигане, след което с дистанционното отваряше двете железни челюсти на портала. Поемаше по алеята и влизаше в гаража за четири коли. Едва-що слязъл, виждах как входната врата се отваря с весел грохот и към мен с крясъци се втурваха Уди и Хилел, братята, с които животът така и не ме дари. Всеки път влизах с омаян поглед: вътре всичко беше красиво, луксозно, величествено. Гаражът им бе голям колкото нашия хол. Кухнята им — колкото цялата ни къща. Баните им бяха като нашите спални, а спалните — достатъчно на брой, за да приютят няколко поколения от рода ни.

Всеки следващ мой престой там беше по-хубав от предишния и укрепваше възхищението ми от чичо и леля и особено от съвършената хармония, която цареше в бандата, съставена от мен, Хилел и Уди. Те бяха кръв от моята кръв, плът от моята плът. Харесвахме едни и същи спортове, едни и същи актьори, едни и същи филми, едни и същи момичета, и то не по силата на някаква предварителна уговорка или специално постигнат консенсус, а защото всеки от нас се явяваше естествено продължение на другия. Отправяхме предизвикателство към природата и науката: родословните дървета на нашите предци не излизаха от едно стъбло, но разклоненията им следваха еднакви извивки. Понякога отивахме на гости у бащата на леля Анита, който живееше в дом за стари хора — „къщата на мъртвите“, както я наричахме, — и си спомням, че леко изкуфелите му приятели непрекъснато питаха кой е Уди и ни бъркаха помежду ни. Сочеха ни с криви пръсти и безцеремонно задаваха един и същ въпрос: „Този тук от Голдманови от Балтимор ли е, или от Голдманови от Монтклеър?“. Когато трябваше да отговори леля Анита, тя с нежност в гласа обясняваше: „Това е Удроу, приятелят на Хил. Момчето, което приютихме. Толкова е добро!“. После се обръщаше да види дали Уди е в стаята, за да не го оскърби, макар по тона ѝ веднага да ставаше ясно, че е готова да го обича като роден син. На същия въпрос Уди, Хилел и аз давахме отговор, който ни се струваше по-близък до истината. Зиме, когато коридорите се изпълваха с особена миризма на старост, обитателите ни дърпаха за дрехите със сбръчканите си ръце, за да ни накарат да кажем имената си и по този начин да заситим излинялата им памет, а ние отвръщахме: „Аз съм един от тримата братовчеди Голдман“.

*  *  *

В средата на следобеда довтаса моят съсед Лио Хоровиц. Разтревожен бе, че цял ден не ме е виждал, и искаше да разбере дали при мен всичко е наред.

— Всичко е наред, Лио — успокоих го аз от прага.

Вероятно се чудеше защо не го пускам да влезе и подозираше, че крия нещо.

— Сигурен ли сте? — настоя той, а в гласа му звучеше нездраво любопитство.

— Напълно. Нищо особено не се е случило. Просто работя.

В този момент той зърна зад гърба ми Дюк, който се бе събудил и бе дошъл да провери какво става, и се ококори:

— Маркъс, какво дири това куче у вас?

— Взех го назаем — наведох засрамено глава.

— Как така?

Направих му знак да влезе и бързо затворих вратата. Никой не биваше да разбере, че кучето е при мен.

— Исках да видя Александра — обясних му. — Наминах към тях и тогава се появи кучето. Реших, че мога да го доведа тук и довечера да го върна под предлог, че само е дошло при мен.

— Драги приятелю, вие сте си изгубили ума. Та това си е отвличане!

— Не, взех го назаем и нямам намерение да го задържа. Ще остане тук само няколко часа.

Докато ме слушаше, Лио извади от хладилника бутилка минерална вода, после, без да иска разрешение, се настани на барплота. Явно бе доволен, че необичайната случка ще разнообрази скучното му всекидневие.

— Защо не изиграем партия шах? — предложи лъчезарно той. — Така ще се поотпуснете.

— Не, Лио, точно сега нямам време за това.

Намръщи се и отново се върна на темата за кучето, което през това време шумно лочеше вода от тенджерката на пода.

— Я ми обяснете, Маркъс, за какво ви е това куче?

— За да имам причина отново да видя Александра.

— Това го разбрах. Но защо ви трябва специална причина, за да отидете да я видите? Не можете ли просто да се отбиете и да я поздравите като цивилизован човек, без да отвличате кучето ѝ?

— Тя ме помоли да не ѝ се обаждам повече.

— Че защо го е направила?

— Защото я напуснах. Преди осем години.

— Дявол да го вземе! Значи, наистина сте я оскърбили. Не я ли обичахте вече?

— Напротив.

— И все пак я напуснахте?

— Да.

— И защо?

— Заради Драмата.

— Каква драма?

— Това е дълга история.

*  *  *

Балтимор

90-те години на XX век

За миговете щастие с Голдманови от Балтимор трябваше да плащам два пъти годишно — когато двете ни семейства се събираха за Деня на благодарността у Балтиморови и за зимната ваканция в Маями у баба и дядо. За мен в тези фамилни срещи нямаше нищо приятно, защото те напомняха на футболен мач. Едната половина на терена бе заета от Монтклеърови, другата от Балтиморови, а в центъра бяха баба и дядо Голдман, които служеха за съдии и отброяваха головете.

Денят на благодарността бе ежегодният триумф на Балтиморови. Фамилията се събираше в огромната им разкошна къща в „Оук Парк“, където всичко беше съвършено — от игла до конец. За мое щастие, спях в стаята на Хилел, а Уди, който заемаше съседната стая, довличаше матрака си при нас, за да бъдем заедно дори в съня. Родителите ми заемаха една от стаите за гости с баня, а баба и дядо се настаняваха в другата.

Чичо Соул отиваше да посрещне дядо и баба на летището и през първия половин час след пристигането им у Балтиморови разговорът бе посветен на удобството на тяхната кола. „Само да бяхте видели — възклицаваше баба, — направо страхотно! Не можете да си представите колко много място има за краката! Спомням си, когато се качих в твоята кола, Натан (баща ми), веднага си казах: никога повече! А колко беше мръсна! Какво ви пречи да минете една прахосмукачка? Колата на Соул е като нова. Кожата на седалките е непокътната, веднага разбираш, че е грижливо поддържана.“ Сетне, когато нямаше какво повече да каже за колата, тя се прехласваше от къщата. Разхождаше се из коридорите, сякаш идваше за пръв път, и повтаряше с какъв вкус е обзаведена. Хвалеше качеството на мебелите, подовото отопление, чистотата, цветята, свещите, които изпълваха с благоухание стаите.

По време на вечерята за Деня на благодарността баба не се уморяваше да превъзнася качеството на блюдата. При всяка хапка издаваше одобрително ръмжене. А менюто наистина си го биваше: крем супа от тиква, крехка печена пуйка с кленов сироп и пиперен сос, макарони със сирене, сладкиш от тиква, картофено пюре със сметана, парченца цвекло, които се топяха в устата, нежен зелен фасул. Десертите също не отстъпваха: торта със сирене, пита с пекан и ябълков сладкиш с тънък хрупкав блат. След вечерята и кафето чичо Соул донасяше на масата силни питиета, чиито названия по онова време не ми говореха нищо, но си спомням, че дядо вземаше една по една бутилките, сякаш в тях имаше вълшебен еликсир, четеше с благоговение етикетите, дивеше се на цвета и вкуса на отлежалите напитки, докато през това време баба отправяше още една възхвала на вечерята, а оттам на къщата, на живота на Балтиморови и накрая поставяше черешката на тортата: „Соул, Анита, Хилел и Уди, скъпи мои: благодаря за всичко. Вие сте чудесни“.

Много ми се щеше тя и дядо да ни дойдат на гости в Монтклеър, за да им покажем ние на какво сме способни. С всичката наивност на моите десет години веднъж дори я попитах: „Бабо, защо с дядо не дойдете веднъж да спите у нас, в Монтклеър?“. И веднага получих съответния отговор: „Не можем, скъпи. У вас няма достатъчно място и удобства“.

Второто голямо събиране на Голдманови ставаше в Маями за Нова година. Докато навърша тринайсет години, дядо и баба обитаваха достатъчно голям апартамент, за да може да приюти нашите две семейства, и така прекарвахме заедно цяла седмица, без да се разделим нито за миг. Престоят ни във Флорида ми даваше възможност да установя безграничното възхищение на дядо и баба от Балтиморови, същински марсианци, които сякаш нямаха нищо общо с останалата част от фамилията. Ясно виждах роднинската връзка между дядо и татко. Освен външната прилика, те имаха едни и същи мании, а и двамата страдаха от лениви черва, които постоянно обсъждаха. Ленивите черва бяха любимата тема за разговор на дядо. Помня го като спокоен, разсеян, ласкав и преди всичко запечен. Тръгваше за тоалетната така, сякаш се отправяше на далечно пътешествие. С вестник под мишница, обявяваше тържествено: „Отивам в тоалетната“. Целуваше баба по устните за сбогом с думите: „До скоро, скъпа“.

Дядо се тревожеше освен това дали един ден и аз няма да стана жертва на заболяването, от което страдаха Голдманови не от Балтимор: прословутите лениви черва. Постоянно ме караше да ям фибри и никога да не се стискам, когато ми се ходи „по голяма нужда“. Сутрин Уди и Хилел се тъпчеха със сладък корнфлейкс, а аз трябваше да ям „Ол Бран“. Той бе отреден единствено на мен, което доказваше, че Балтиморови разполагаха с допълнителни ензими, от които ние бяхме лишени. Дядо непрекъснато ми напомняше за проблемите с храносмилането, които ще ме сполетят само защото бях син на баща си: „Горкият Маркъс, червата на баща ти са като моите. Ще видиш, че и на тебе няма да ти се размине. Яж много фибри, синко, много е важно. Трябва да започнеш отсега, за да си поддържаш храносмилателната система“. Стоеше зад мен, докато аз гребях от купата с „Ол Бран“, сложил съчувствено ръка на рамото ми. Неизбежният резултат от поемането на толкова много фибри бе, че прекарвах много време в тоалетната, а на излизане срещах погледа на дядо, който сякаш ми казваше: „Това е положението, момчето ми. И на тебе ти дойде до главата“. Бях обсебен от тази история с червата. Редовно се ровех из медицинските речници в общинската библиотека, дебнейки с ужас първите симптоми на болестта. Казвах си, че ако не се появят, значи съм различен, различен като Балтиморови. Всъщност дядо и баба подчертаваха връзката си с баща ми, но обожаваха чичо Соул. В резултат аз бях син на единия, но често съжалявах, че не съм син на другия.

Времето, което Монтклеърови и Балтиморови прекарваха заедно, разкриваше пред мен пропастта, зейнала между официалния ми живот на Голдман от Монтклеър и съкровения ми живот на Голдман от Балтимор. Когато надписвах тетрадките и домашните си, запазвах от второто си собствено име Филип главната буква и се превръщах в Маркъс Ф. Голдман. После внимателно преправях Ф и се превръщах в Маркъс Б. Голдман. А и животът сякаш ми даваше основание да постъпвам така, като ми правеше странни номера: когато бях сам у Балтиморови, се чувствах един от тях. Докато тримата с Хилел и Уди се шляехме из квартала, служителите от охраната ни наричаха с малки имена. Ала щом се отправех към Балтимор заедно с моите родители за Деня на благодарността, започвах да изпитвам срам от момента, когато старата ни кола навлезеше в квартала „Оук Парк“, защото регистрационният ѝ номер издаваше, че не принадлежим към династията на тукашните Голдманови. Ако се разминехме с патрулна кола, аз приветствах охранителя с тайния знак на посветените, но мама веднага ме смъмряше: „Марки, престани да се правиш на глупак. Не досаждай на човека“.

Върхът на ужаса бе, когато се загубехме из „Оук Парк“ с неговите кръгови улици. Мама се нервираше, баща ми спираше насред някое кръстовище и двамата започваха да спорят накъде да поемем, докато накрая пристигнеше патрулът, за да разбере какво търси тук тази очукана и следователно подозрителна кола. Баща ми обясняваше причината за нашето присъствие, а аз бързах да отправя към служителя тайния знак на братството, за да не би той да си помисли, че може да има нещо общо между тези чужденци и мен. Понякога охранителят само ни обясняваше накъде да караме, но друг път явно му се струвахме съмнителни и затова ни придружаваше до дома на Голдманови, за да се увери в добрите ни намерения. Чичо Соул ни виждаше и веднага излизаше да ни посрещне:

— Добър вечер, господин Голдман — поздравяваше го служителят. — Прощавайте за безпокойството, но исках да се убедя, че наистина очаквате тези хора.

— Благодаря ти, Мат (или съответното име на баджа, защото моят чичо държеше да се обръща към хората по име в ресторанта, в киното или на пункта за пътна такса). — Няма проблеми, благодаря. Всичко е наред.

Казваше просто: „Всичко е наред“. Не казваше: „Мат, глупако, как си могъл да заподозреш човек, който е кръв от моята кръв, плът от моята плът, който е мой роден брат?“. Царят би набил на кол всеки свой страж, който се осмели да се отнася по подобен начин към член на неговата фамилия. Ала в „Оук Парк“ чичо Соул поздравяваше Мат като вярно куче, което е излаяло навреме, за да бъде сигурен, че то и занапред ще бъде нащрек. Когато охранителят си отидеше, майка ми се обаждаше: „Хайде, изчезвай, видя, че не сме някакви бандити“, а баща ми я караше да млъкне, за да не привлича вниманието. Тук бяхме само гости.

Единственото владение на Балтиморови, избавено от заразата на Монтклеърови, бе тяхната вила в Хемптънс, която моите родители благоразумно никога не бяха посещавали — поне в мое присъствие. За онези, които не знаят какво се случи с Хемптънс след 1980 година, трябва да обясня, че това бе тихо кътче на брега на океана, недалеч от Ню Йорк, превърнало се в едно от най-шикозните курортни селища на Източния бряг. Къщата в Хемптънс бе минала през много собственици и чичо Соул не пропускаше случай да се похвали, че когато купил за жълти стотинки тази дървена хижа в Ийст Хемптън, всички му се подигравали и твърдели, че това е възможно най-лошата инвестиция. Само че никой не предвидил подема на Уолстрийт през осемдесетте години, поставил началото на златното време за цяло поколение брокери: новобогаташите нахлуха в Хемптънс, който скоро придоби тежкарски вид, а цените на недвижимата собственост се удесеториха.

Бил съм много малък, за да си спомням, но са ми разказвали как с всеки спечелен процес къщата постепенно се благоустроявала, докато един ден била съборена, за да отстъпи място на нова къща — разкошна, очарователна и удобна. Просторна, светла, приятно обрасла в бръшлян, с тераса отзад, а край нея храсти синя и бяла хортензия, басейн и беседка, обвита с вълча ябълка, където често се хранехме.

След Балтимор и Маями, Хемптънс запълваше ежегодния географски триптих за бандата на Голдманови. Всяка година моите родители ми разрешаваха да прекарам там месец юли.

Именно във вилата на чичо и леля преживях най-щастливите лета през моята младост в компанията на Уди и Хилел. И пак там бяха посети семената на драмата, която щеше да ги сполети. Въпреки това съм запазил най-прекрасен спомен за моето пребиваване в Хемптънс. Тези лета са се запечатали в паметта ми като поредица еднакви дни, изпълнени с уханието на безсмъртие. Какво правехме там? Просто вкусвахме тържеството на нашата младост. Заканвахме се да укротим вълните. Ходехме на лов за пеперуди и за момичета. Ловяхме риба. Търсехме скали, от които да скачаме в океана и да премерим сили с битието.

Любимото ни място беше имението на една очарователна двойка, Сет и Джейн Кларк, възрастни хора без деца, много богати — притежаваха, струва ми се, инвестиционен фонд в Ню Йорк, — с които чичо Соул и леля Анита в течение на годините се бяха сближили. Имението им, наречено „Земен рай“, се намираше на една миля от къщата на Балтиморови. Мястото беше приказно: спомням си потъналия в зеленина парк, дивите рожкови, розовите храсти и фонтана с изкуствения водопад. Зад къщата имаше басейн, а на брега частен плаж със ситен пясък. Семейство Кларк ни позволяваха да останем у тях колкото си щем и ние по цял ден скачахме в басейна или плувахме в океана. Имаше дори малка лодка, привързана към дървения понтон, с която от време на време пътешествахме из залива. В знак на благодарност към Кларкови за тяхната отзивчивост често им правехме малки услуги — предимно по поддръжката на градината, в което бяхме доста добри поради причини, за които ще стане дума по-нататък.

В Хемптънс губехме представа за датите и дните от седмицата. Може би така у мен се всели лъжливото усещане, че всичко това ще трае вечно. Че ние ще траем вечно. Сякаш на това вълшебно място, по улиците и в домовете си хората се намираха извън обсега на времето и на неговите опустошения.

Спомням си масата на терасата зад къщата, където чичо Соул установяваше онова, което наричаше свой „работен кабинет“. Беше досами басейна. След закуска струпваше там купчината папки, издърпваше телефона до себе си и работеше поне до обяд. Без да нарушава професионалната тайна, той ни описваше делата, с които е зает в момента. Бях възхитен от обясненията му. Питахме го как смята да спечели, а той отвръщаше: „Ще спечеля, защото съм длъжен да го направя. Голдманови никога не губят“. На свой ред ни питаше как бихме постъпили на негово място. Тогава тримата си представяхме, че сме знаменити адвокати, и започвахме да бълваме всичко, което ни минеше през ума. Той се усмихваше и казваше, че от нас ще излязат добри адвокати, които ще вземе на работа в своята кантора. Тези негови думи бяха достатъчни, за да дам воля на мечтите си.

При поредното си посещение у Балтиморови няколко месеца по-късно откривах изрезките от вестници с материали за делата, над които чичо Соул бе работил в Хемптънс, които леля Анита грижливо пазеше. За пореден път бе спечелил. Цялата преса говореше само за него. Още помня някои заглавия:

Непобедимият Голдман

Соул Голдман, адвокатът, който никога не губи

Голдман нанася поредния удар

На практика той нямаше загубено дело. Новите му победи още повече засилваха преклонението ми пред него. Той бе най-великият от всички чичовци и най-великият от всички адвокати.

*  *  *

Свечеряваше се, когато вдигнах Дюк от дълбокия следобеден сън с намерение да го откарам в неговия дом. При мен той се чувстваше добре и ми даде да разбера това с нежеланието да помръдне от мястото си. Наложи се да го влача до паркираната пред къщи кола, а след това да го вдигна на ръце, за да го настаня отзад. От своя праг Лио ни наблюдаваше развеселен. „Успех, Маркъс! Сигурен съм, че щом тя не иска да ви вижда, значи ви обича.“ Малко по-късно спрях пред къщата на Кевин Льожандър и позвъних на домофона.

3

„Коконът Гроув“, Флорида

Юни 2010 г. Шест години след Драмата

Зазоряваше се. Седях на терасата пред къщата в „Коконът Гроув“, където сега живееше чичо. Установил се бе тук преди четири години.

Беше се приближил безшумно и аз се стреснах, когато каза:

— Вече си на крак?

— Добро утро, чичо Соул.

Носеше две чаши кафе, една от които постави пред мен. Забеляза листовете с бележки. Тъкмо се бях заел да пиша.

— Марки, какъв е сюжетът на новия ти роман?

— Не бих могъл да ти кажа, чичо Соул. Вчера ми зададе същия въпрос.

Усмихна се. Известно време гледа как работя. После, преди да се оттегли, напъха ризата в панталона си и с тържествен тон запита:

— Сигурно един ден ще вляза в някоя от твоите книги, нали?

— Разбира се — отвърнах аз.

Чичо бе напуснал Балтимор през 2006-а, две години след Драмата, и се бе преместил в тази малка, но разкошна къща в квартал „Коконът Гроув“, в южната част на Маями. Отпред имаше малка тераса, обкръжена от мангови и авокадови дървета, които всяка година се отрупваха с плод и през горещите дни даряваха прохладна сянка.

Успехът на моите романи ми позволяваше да посещавам чичо колкото си пъти искам. Най-често отивах с кола. Напусках Ню Йорк, без предварително да съм го планирал: просто сутринта ми хрумваше и потеглях. Нахвърлях някои вещи в чантата, оставях я на задната седалка и тръгвах. Поемах по магистрала I-95, минавах покрай Балтимор и продължавах на юг към Флорида. Пътуването траеше два дни с преспиване в Бофорт, Южна Каролина, където отсядах в един и същ хотел. Ако беше зима, оставях Ню Йорк, брулен от полярния вятър, снегът се сипеше върху колата, а аз — в дебел пуловер, с едната ръка държах волана, а в другата стисках чаша горещо кафе. Спусках се по крайбрежието и стигах до Маями, където беше трийсет градуса на сянка, а хората се разхождаха по тениски под яркото слънце на тропическата зима.

Понякога пътувах със самолет и на летището в Маями вземах кола под наем. Пътуването траеше десет пъти по-кратко, но и чувството, което ме обземаше при пристигането, не беше същото. Самолетът ограничаваше свободата ми с разписанията на полетите, правилата на авиокомпаниите, дългото чакане и мерките за сигурност по летищата, въведени след атентатите на 11 септември. Съвсем друго беше усещането за волност, когато рано сутрин просто се качвах в колата и поемах, без да спирам, на юг. Така сам определях ритъма и бях господар на времето си. Въпреки че вече познавах наизуст хилядите мили по магистралата, всеки път изпитвах наслада от красотата на пейзажите и възхита от просторите на тази страна, която сякаш нямаше предел. И все пак в края идваше Флорида, после Маями, после „Коконът Гроув“ и улицата. Спирах пред къщата и го виждах да стои пред входната врата. Очакваше ме. Без да съм му съобщил, че идвам, той ме очакваше. Всеки път.

Намирах се в „Коконът Гроув“ от два дни. Както винаги, бях пристигнал без предупреждение и когато ме видя, моят чичо Соул ме прегърна в порив на радост, че съм дошъл да прогоня самотата му. Притиснах в обятията си този сломен от живота човек. Погалих с пръсти плата на евтината му риза и затворил очи, вдъхнах неговия парфюм, единственото нещо у него, което си бе останало същото. Тази миризма ме накара да си представя, че съм на разкошната тераса на неговата къща в Балтимор или под стряхата на вилата в Хемптънс през онези славни времена. Представих си до него прекрасната леля Анита, а също моите чудни братовчеди Уди и Хилел. Един полъх на това ухание ме запрати обратно в дълбините на спомена в „Оук Парк“ и за миг отново изживях щастието от тяхното присъствие.

В „Коконът Гроув“ прекарвах дните си в писане. На това място се чувствах достатъчно спокоен, за да мога да работя. Давах си сметка, че ако живеех в Ню Йорк, никога нямаше да мога да пиша истински. Открай време съм изпитвал нужда да замина някъде, да остана сам. Когато времето беше приятно, работех на терасата, а в горещите часове на деня — сред прохладата на климатика в кабинета, който чичо бе обзавел специално за мен в стаята за гости.

Малко преди обед правех почивка и прескачах до супермаркета, за да го поздравя. Обичаше да го навестявам в супермаркета. Отначало ми беше трудно: смущавах се. Ала знаех какво удоволствие е за него, когато ме види да влизам в магазина. При всяко отиване там сърцето ми се свиваше. Автоматичните врати се разтваряха пред мен и аз го виждах на касата, зает да подрежда покупките на клиентите в торби според теглото, като най-тежките слагаше отдолу. Беше със зелена фирмена престилка, на която беше окачен бадж с неговото име, Соул. Чувах как клиентите му казваха: „Благодаря, Соул. Приятен ден“. Винаги беше приветлив и невъзмутим. Чаках го да се поосвободи, за да му се обадя, и виждах как лицето му грейва. „Марки!“, възкликваше той с такава радост, сякаш отивах там за пръв път.

После се обръщаше към касиерката до него: „Виж, Линдзи, това е моят племенник Маркъс“.

Касиерката се втренчваше в мен, все едно виждаше някакво странно животно, и питаше:

— Ти ли си прочутият писател?

— Той е! — отвръщаше вместо мен чичо, сякаш бях президентът на Съединените щати.

Тя ми отправяше нещо като реверанс и обещаваше да прочете моята книга.

Служителите в супермаркета харесваха чичо и когато отивах там, винаги се намираше кой да го замести. Той ме повеждаше покрай рафтовете, за да ме запознае с колегите си. „Всички искат да те поздравят, Марки. Някои са донесли книги за автограф. Нали нямаш нищо против?“ Охотно се съгласявах, а накрая завършвахме разходката пред барчето за кафе и сокове, зад което се извисяваше чернокож мъж, огромен като канара и кротък като жена, на име Сайкоморъс.

Сайкоморъс беше приблизително на моята възраст. Мечтаеше да стане певец и докато очакваше славата да го споходи, изстискваше тонизиращи сокове от плодове и зеленчуци. При всеки сгоден случай се затваряше в стаята за почивка и се заснемаше на мобилния, тананикайки последните хитове в съпровод от щракане с пръсти. Сетне пускаше записите в социалните мрежи, за да привлече вниманието на останалата част от света върху своя талант. Мечтаеше да вземе участие в телевизионното състезание „Пей!“, излъчвано по един от националните канали, където се явяваха певци с надеждата да пробият и да станат прочути.

По онова време, през юни 2010 година, чичо Соул му помагаше да попълва формулярите за участие в предаването, съпроводени от видеозапис. В тях ставаше въпрос за освобождаване от отговорност и от авторски права — неща, с които Сайкоморъс изобщо не беше наясно. Родителите му също изгаряха от желание той да се прочуе. И тъй като явно си нямаха друга работа, по цял ден досаждаха на своето отроче на работното му място, разтревожени за неговото бъдеще. Увисваха пред барчето за сокове сред клиентите, бащата мъмреше сина си, а майката играеше ролята на помирител.

Бащата бе провалил кариерата си на тенисист. Майката бе мечтала да стане актриса. В резултат той искаше Сайкоморъс да стане шампион по тенис, а тя — велик актьор. На шестгодишна възраст синът им вече проливал пот по кортовете и участвал в клип за реклама на кисело мляко. На осем години му се повръщало от тенис и се зарекъл да не докосне ракета през живота си. Започнал да обикаля кастингите заедно с майка си в търсене на роля, която да го превърне в дете звезда. Ала ролята така и не се бе появила и сега, останал без образование и без професия, цедеше сокове.

— Колкото повече си мисля за това твое телевизионно предаване, толкова повече се убеждавам, че то е едно голямо нищо — повтаряше бащата.

— Не разбираш, тате. Това предаване ще постави начало на кариерата ми.

— Пфу! Само ще станеш за смях! Какво ще спечелиш, като се покажеш по телевизията? Та ти не можеш да пееш. А можеше да станеш тенисист. Имаше всички данни. Жалко, че майка ти те направи толкова мързелив.

— Ама тате — проплакваше Сайкоморъс, отчаяно търсещ признание от страна на баща си, — всичко живо говори за предаването.

— Остави го на мира, Джордж, това е неговата мечта — кротко се обаждаше майката.

— Така е, тате! Песента е моят живот.

— Твоят живот е да тъпчеш зеленчуци в сокоизстисквачката. Можеше да станеш шампион по тенис, но се провали.

На този етап Сайкоморъс най-често се разплакваше. За успокоение грабваше изпод бара албума, който мъкнеше навсякъде със себе си, пълен с грижливо събирани и съхранявани статии, посветени на Александра Невил, с всички подробности от живота и кариерата ѝ, които той смяташе за важни. За Сайкоморъс Александра беше образец, негова фиксидея. Що се отнася до музиката, според него тя беше върхът. За него кариерата ѝ, песните ѝ, изпълненията ѝ по време на концертите бяха самото съвършенство. Бе я следвал по време на всичките ѝ турнета, от които се връщаше, облякъл тениска с нейния образ, която повече не сваляше. „Ако знам всичко за нея, може би ще успея да направя кариера като нейната“, казваше той. Представата си за Александра той градеше чрез таблоидите и през свободното си време изрязваше статии от тях.

Сайкоморъс прелистваше своя албум и се успокояваше с мисълта, че един ден и той може да стане звезда. Майка му го насърчаваше със свито сърце:

— Я прегледай албума си, миличък, ще ти мине.

Сайкоморъс се прехласваше пред страниците под пластмасовата обвивка, галеше ги с пръсти.

— Мамо, един ден ще бъда като нея… — казваше накрая той.

— Тя е бяла и руса — гневеше се баща му. — Да не би да искаш да станеш бяло момиче?

— Не, тате, искам да стана прочут.

— Там ти е проблемът. Не искаш да станеш певец, а искаш да бъдеш прочут.

Този път бащата на Сайкоморъс не грешеше. Беше време, когато звездите на Америка бяха космонавти и учени. Днес звезди са хората, които безделничат и обикновено прекарват времето си, като се оставят да ги снимат в най-различни пози. Докато бащата се обясняваше със сина си, клиентите, наредили се на опашката за сок, започваха да губят търпение. Накрая майката дръпваше мъжа си за ръкава:

— Престани, Джордж — мърмореше тя. — Заради теб ще го уволнят. Да не искаш синът ти да остане без работа?

Бащата отчаяно се вкопчваше в бара и отправяше към сина си последна молба, сякаш онова, което искаше, не се разбираше от само себе си:

— Обещай ми едно. Каквото и да стане, в никакъв случай не ставай педал.

— Обещавам, тате.

Сетне родителите се изгубваха между стелажите на магазина.

По това време Александра беше в разгара на поредното си турне. Между другото, предстоеше да изнесе концерт в „Американ Еърлайнс Арена“ в Маями, за който целият супермаркет знаеше, защото Сайкоморъс бе успял да се снабди с билет и отмяташе върху календара в стаята за почивка времето, което оставаше до деня, наречен от него „ден на Александра“.

Няколко дни преди концерта, докато се радвахме на вечерната прохлада на неговата тераса в „Коконът Гроув“, чичо Соул ме запита:

— Маркъс, би ли могъл да уредиш среща между Сайкоморъс и Александра?

— Невъзможно.

— Все още ли сте скарани?

— От години не си говорим. Дори да исках, не зная как бих могъл да се свържа с нея.

— Нека ти покажа какво намерих, докато подреждах — каза чичо Соул и стана от стола. Влезе вътре и след малко се върна със снимка в ръка. — Открих я между страниците на една книга, която принадлежеше на Хилел — обясни той.

Беше прословутата снимка с Уди, Хилел, Александра и мен като младежи, направена в „Оук Парк“.

— Какво се случи между теб и Александра? — запита след малко чичо Соул.

— Няма значение — отвърнах аз.

— Марки, знаеш колко се радвам, когато си тук. Но понякога се тревожа за теб. Би трябвало по-често да излизаш, да се забавляваш. Да си намериш приятелка…

— Не се тревожи, чичо Соул.

Протегнах ръка, за да му върна снимката.

— Не, задръж я — спря ме той. — Виж какво е написано от обратната страна.

Обърнах снимката и веднага познах нейния почерк. Беше написала:

ОБИЧАМ ВИ, ГОЛДМАНОВИ.

4

През март 2012 година, когато отново срещнах Александра, започнах всяка сутрин да отвличам нейното куче Дюк. Отвеждах го у дома, където то прекарваше деня редом с мен, а вечерта го връщах в къщата на Кевин Льожандър.

На кучето толкова му харесваше да бъде с мен, че започна да ме чака пред оградата на Кевин. Пристигах рано сутринта, а то вече седеше там и дебнеше. След като слезех от колата, то се втурваше радостно към мен, опитваше се да ме близне по лицето, а аз се навеждах да го погаля. Отварях задната врата, то скачаше вътре и двамата незабавно потегляхме, за да прекараме заедно деня. Накрая Дюк изгуби търпение и започна да идва сам. Всяка сутрин в шест часа го чувах да джафка пред вратата с недостижима за хората точност.

Заедно ни беше забавно. Купих му всички принадлежности на едно щастливо куче: гумени топки, играчки за дъвкане, храна, купа, лакомства, постелки, за да му бъде удобно. Вечер отивах да го върна и двамата с еднаква радост се срещахме с Александра.

Отначало тези срещи бяха кратки. Александра ми благодареше, извиняваше се за безпокойството и ме изпращаше, без да ме покани да вляза.

Веднъж тя отсъстваше, така че бях посрещнат от мускулестия досадник Кевин, който прибра Дюк. „Алекс я няма“, обясни той с приятелски тон. Заръчах му да я поздрави от мен и тръгнах, когато той неочаквано ме покани да остана и да вечеряме заедно. Приех и трябва да кажа, че си прекарахме чудесно. У него имаше нещо необикновено симпатично. Напомняше ми на добър татко, който на трийсет и седем години се кани да излезе в пенсия с няколко милиона в банката! Щеше да води децата на училище, да тренира техния отбор по футбол, да кани гости на барбекю за рождените дни. Изобщо беше човек, който не си дава много зор.

През онази вечер Кевин ми обясни, че си бил контузил рамото, поради което му дали почивка за възстановяване. Денем ходел на рехабилитация, вечер печал стекове, гледал телевизия и спял. Сподели, че Александра му правела божествени масажи, които страхотно го облекчавали. После ми изброи всички движения, които му причиняват болка, и описа упражненията по физиотерапия. Беше прост в буквалния смисъл на думата и се чудех какво всъщност Александра е харесала у него.

Докато чакахме стековете да станат готови, предложи да огледаме живия плет и да разберем как Дюк успява да се промъкне през него. Той провери едната половина, а аз се заех с другата. Скоро попаднах на огромната дупка, която Дюк беше изкопал в моравата, за да може да мине от другата страна, но не съобщих това на Кевин. Заявих му, че моята половина на живия плет е непокътната (което не беше лъжа), а той каза, че и при него е същото, така че не ни оставаше нищо друго, освен да се върнем и да изядем стековете. Бягствата на Дюк го тревожеха.

— Не мога да разбера защо го прави. За пръв път се случва такова нещо. Алекс е страшно привързана към това куче. Боя се, че накрая ще го сгази някоя кола.

— На колко години е?

— На осем. За куче с неговия ръст си е почетна възраст.

Сметнах наум. Осем години. Това означаваше, че е купила Дюк веднага след Драмата.

Изпихме по няколко бири. Най-вече той. Използвах, когато не ме гледа, да излея моята бира в тревата, докато той минаваше към следващата. Трябваше да го предразположа. Накрая подхванах темата за Александра и под въздействието на алкохола той изпадна в откровеност.

Сподели, че двамата са заедно от четири години. Началото на връзката им било в края на 2007 година.

— Тогава играех за „Предейтърс“ в Нешвил, където тя живееше. Имахме обща приятелка и се наложи доста време да я ухажвам. Най-после, на вечерта на Свети Силвестър, която празнувахме у въпросната приятелка, се случи.

Идваше ми да повърна, като си ги представих как правят любов, полупияни след новогодишните празници.

— Било е любов от пръв поглед — направих се на идиот аз.

— Ами, в началото беше много трудно — отвърна с трогателна искреност Кевин.

— Така ли?

— Така си беше. Изглежда, бях първата ѝ връзка, откакто бе скъсала с предишния си приятел. Така и не ми разказа нищо за него. Случило се е нещо много сериозно, но нямам представа какво. Пък не ми се ще да настоявам. Един ден, когато е готова, ще сподели всичко.

— Била ли е влюбена в него?

— В предишния ли? Страхотно влюбена е била. По едно време се бях отчаял, че няма да мога да я накарам да го забрави. Никога не споменава за него. Сега между нас всичко е наред и предпочитам да не отварям стари рани.

— Прав си. Сигурно онзи тип е бил голямо леке.

— Знам ли? Не обичам да съдя хора, които не познавам.

Добротата на Кевин направо ме вбесяваше. Той отпи от бирата и тогава му зададох въпроса, който най-много ме измъчваше.

— Вие с Александра никога ли не сте мислили за брак?

— Предложих ѝ. Преди две години. А тя взе, че се разплака. Искам да кажа — не от радост. Разбрах, че това означава „засега не“.

— Съжалявам да го чуя, Кевин.

Той ме хвана приятелски за лакътя, преди да добави:

— Обичам го това момиче.

— То се вижда — отвърнах му.

Внезапно ме хвана срам, че така подло се промъквам в живота на Александра. Беше ме помолила да стоя настрана, а аз побързах да се сприятеля с нейното куче и да опитомя приятеля ѝ.

Тръгнах си, преди тя да се е прибрала.

Тъкмо превъртах ключа в бравата, когато чух гласа на Лио. Беше се притаил под навеса, но в тъмнината не го бях забелязал.

— Пропуснахте нашата партия шах, Маркъс — каза ми той.

Спомних си, че му бях обещал да играем, след като оставя кучето, но тогава не знаех, че Кевин ще ме покани на вечеря.

— Съжалявам, Лио. Съвсем забравих.

— Е, не е кой знае каква работа.

— Ще влезете ли да пийнем по едно?

— Нищо против.

Тръгна с мен и двамата се настанихме на терасата, където налях на двама ни скоч. Времето беше приятно, а жабите от езерото бяха подхванали нощния си концерт.

— Това момиче май не ви излиза от главата? — започна да подпитва Лио.

Кимнах утвърдително:

— Толкова ли си личи?

— Личи си. Междувременно направих проучване.

— За какво?

— За вас и Александра. Открих нещо много любопитно: липсва каквато и да било информация. А имайте предвид, че по цял ден се ровя в „Гугъл“ и зная, че най-интересно става, когато няма нищо. Маркъс, какво се случва всъщност?

— И аз самият не съм сигурен.

— Не знаех, че сте били близки с онази актриса, Лидия Глоър. Има го в интернет.

— Има малко неща.

— Нали тя играе във филма по вашата първа книга?

— Така е.

— Това е било преди или след Александра?

— След.

Лио ме изгледа с подозрение.

— Изневерили сте ѝ с тази актриса, нали? Двамата с Александра сте били щастливи. Успехът ви е завъртял главата, попаднали сте на тази актриса, която се е прехласвала пред вас, и през някоя жарка нощ сте се забравили. Прав ли съм?

Усмихнах се, развеселен от въображението му.

— Не, Лио.

— Хайде, Маркъс, престанете да шикалкавите. Какво се е случило между вас и Александра? И какво е сполетяло вашите братовчеди?

Като ми задаваше тези въпроси, Лио не си даваше сметка, че те са свързани. Не знаех откъде да започна. За какво да разкажа най-напред? За Александра или за бандата на Голдманови?

Реших да започна с братовчедите, защото, преди да стигна до Александра, трябваше да разкажа за тях.

*  *  *

Ще представя най-напред Хилел, защото той беше пръв. Родени сме в една година и за мен той бе като брат, у когото бляскавият интелект се съчетаваше с вродена провокативност. Беше слабичко момче, но физическият му облик се компенсираше от буйния му нрав, допълнен от изключителна самоувереност. В мършавото му тяло се криеше огромна душа и преди всичко непоклатимо чувство за справедливост. Няма да забравя как ме бранеше, когато бяхме само осемгодишни — тогава Уди все още не беше станал част от живота ни, — на спортния лагер в Рединг, Пенсилвания, където чичо Соул и леля Анита го бяха изпратили за пролетната ваканция с надеждата да укрепне физически и където аз по братски го бях придружил. Освен заради радостта да бъда заедно с него, заминах за Рединг с намерение да го защитавам от грубостите на някои деца, които в училище постоянно го тормозеха поради дребния му ръст. Тогава обаче не знаех, че лагерът в Рединг е организиран тъкмо за хилави, недоразвити или възстановяващи се след заболяване деца, така че изведнъж се озовах сред недъгави и кривогледи, в сравнение, с които аз изглеждах като някакъв гръцки бог, поради което инструкторите непрекъснато сочеха мен пръв да правя упражненията, докато останалите уплашено си гледаха обувките.

Вторият ден беше посветен на упражнения с гимнастически уреди. Треньорът ни събра пред халките, гредите, успоредките и високите, забити в земята върлини.

— Ще започнем с първото основно упражнение: катерене по върлина. — Той посочи високите поне осем метра пръти. — И така, ще се катерите един по един, а когато стигнете горе, ако успеете да го направите, опитайте се да минете по гредата до другата върлина и се спуснете като пожарникари. Кой иска да опита пръв?

Явно очакваше да се втурнем към върлините, но никой от нас не помръдна.

— Може би искате да попитате нещо? — насърчи ни той.

— Да — обади се Хилел и вдигна ръка.

— Слушам ви.

— Наистина ли искате да се покатерим горе?

— Разбира се.

— А ако не желаем?

— Длъжни сте.

— И кой ни задължава?

— Аз.

— Какъв е смисълът?

— Просто така. Аз съм треньорът и аз решавам.

— Нали знаете, че нашите родители са платили, за да ни изпратят тук?

— Зная. Е, и какво от това?

— Това означава, че фактически вие сте наш служител и трябва да ни се подчинявате. Значи, ако искаме, можем да ви накараме да ни изрежете ноктите на краката.

Треньорът се втренчи изумено в Хилел. Направи опит да овладее положението и за да си придаде важност, се провикна:

— Хайде, хоп! Някой да започва, че губим време.

— Наистина изглежда доста високо — продължи Хилел. — Колко е всъщност, някъде между осем и десет метра?

— Толкова, струва ми се — отвърна треньорът.

— Как така „струва ми се“? — възмути се Хилел. — Даже не познавате вашите уреди?

— Млъкни, ако обичаш. След като няма желаещи, аз ще посоча един от вас.

Посочи, естествено, мен. Протестирах защо винаги аз трябва да бъда пръв, но треньорът не ме изслуша.

— Хайде — заповяда той, — качвай се по върлината.

— А защо вие сам не се качите? — отново се намеси Хилел.

— Какво?

— Просто започнете вие.

— Няма да се оставя да ме командва някакво дете — сопна се треньорът.

— Май ви е страх да се качите? — настоя Хилел. — На ваше място и мен щеше да ме е страх. Тези греди изглеждат доста опасни. Имайте предвид, че не съм някакъв хипохондрик, но четох някъде, че е достатъчно да паднете от три метра, за да си счупите гръбначния стълб и да останете парализиран до края на живота си. Кой би искал да остане парализиран до края на живота си? — запита накрая високо той.

— Аз — не! — отвърнахме в хор ние.

— Млъкнете! — кресна треньорът.

— Сигурни ли сте, че имате диплом за учител по гимнастика? — обади се отново Хилел.

— Разбира се! Хайде, престани!

— Струва ми се, че за всеки случай би било добре да видим този ваш диплом.

— Не го нося със себе си! — възрази треньорът, чието самочувствие се спихваше като спукан балон.

— Не го носите със себе си или изобщо нямате такъв? — довърши го Хилел.

— Дипломът! Дипломът! — започнахме да скандираме ние.

Продължихме така, докато накрая треньорът съвсем излезе от кожата си, вкопчи се в стълба и се покатери по него като маймуна. За да ни впечатли, започна да прави куп ненужни движения и неизбежното се случи: ръцете му се изплъзнаха и той падна от върха на гредата, която, за да бъда точен, бе висока седем метра и половина. Просна се на земята и започна да крещи неистово. Опитахме се да му помогнем, но лекарите от пристигналата линейка ни съобщиха, че и двата му крака са счупени и до края на престоя ни няма да го видим повече. Хилел бе отстранен от спортния лагер, а заедно с него и аз. Леля Анита и чичо Соул дойдоха да ни приберат и ни заведоха в общинската болница, за да се извиним лично на клетия треньор.

Една година след тази случка Хилел се запозна с Уди. Вече беше деветгодишен, но си оставаше слабичък и мършав и продължаваше да понася тормоза от страна на съучениците, които го наричаха Скаридата. Останалите деца така го тероризираха, че се наложи за две години да смени три училища, но всеки път на новото място се чувстваше все така нещастен. Единственото му желание бе да води нормален живот, да има приятели в квартала и по нищо да не се отличава от децата на неговата възраст. Направо бе обсебен от баскетбола. Обожаваше тази игра. Понякога през почивните дни звънеше на някои съученици. „Ало? Обажда се Хилел… Хилел. Хилел Голдман.“ Повтаряше името си, докато накрая се виждаше принуден да каже: „Обажда се Скаридата…“. Момчетата понякога нарочно се преструваха, че не разбират кой ги търси. „Исках да знам дали днес следобед ще ходиш на игрището.“ Отговорът неизменно беше отрицателен. Ала Хилел знаеше, че го лъжат. Любезно казваше дочуване и час по-късно съобщаваше на родителите си: „Отивам да играя баскетбол с приятелите“. Яхваше велосипеда и изчезваше за целия ден. Отиваше на игрището, където заварваше съучениците си, които уж не би трябвало да са там. Не им се сърдеше, сядаше на пейката с надеждата, че ще го поканят да играе с тях. Никой обаче не желаеше Скаридата в своя отбор. Прибираше се тъжен у дома, като се стараеше да покаже, че всичко е наред. Не искаше родителите му да се тревожат за него. За вечеря се появяваше на масата с фланелката на Майкъл Джордан, от чиито ръкави стърчаха тънките му като сламки ръце.

— Успя ли да поиграеш днес? — питаше чичо Соул.

— Ами! Другите разправят, че съм бил много слаб.

— Сигурен съм, че си същински шампион.

— Напротив, истината е, че изобщо не ме бива. Само че, ако не ме пускат да играя, как да стана по-добър?

На чичо и леля им беше трудно да намерят златната среда между прекомерните грижи и свободата, която би му позволила сам да се справя с трудностите на живота. Накрая спряха избора си на реномираното частно училище „Оук Трий“, недалеч от техния дом.

Училището веднага им хареса. Прие ги директорът, господин Хенингс, който ги разведе из сградите, като непрекъснато повтаряше, че неговото заведение е изключително: „Училище „Оук Трий“ е едно от най-добрите. Занятията са на най-високо равнище, програмите са съобразени с интереса на обучаемите, а учителите идват от всички краища на страната“. Училището насърчавало творческото мислене, развивало способностите: имало ателиета по живопис и музика, по пластични изкуства. Гордеели се с вестника, който излизал веднъж седмично и бил списван изцяло от ученици в редакция, разполагаща с най-модерна техника. Накрая директорът Хенингс успя да убеди чичо Соул и леля Анита, като изпя последния куплет от одата, предназначена за отчаяни родители като тях: „Щастливи ученици, мотивация, ориентиране в живота, отговорност, репутация, качество, сплотеност, всякакви спортове, терен за бъдещи шампиони по езда“.

Нямам представа как Хилел извърши подвига само за няколко дни да настрои срещу себе си всички свои съученици от „Оук Трий“. Със същия успех след това успя да разсърди и повечето преподаватели, като откриваше грешки в сборниците с упражнения, правеше забележки на учителя по латински за произношението му и задаваше въпроси, за които се смяташе, че не подхождат на възрастта му.

— Ще научите това след две години — отвръщаше преподавателят.

— А защо не сега, след като ви питам?

— Защото така. Това го няма в програмата, а програмата си е програма.

— Може би вашата програма не съответства на нашия клас.

— Може би ти, Хилел, не съответстваш на твоя клас.

По училищните коридори веднага се набиваше на очи. Носеше закопчана догоре карирана риза, за да скрие баскетболната фланелка, която никога не сваляше от гърба си с надеждата един ден да постигне своята мечта: да се разкопчае и да се появи като непобедим атлет, който вкарва кошове под аплодисментите на останалите ученици. Раницата му беше натъпкана с книги, взети от общинската библиотека, и никога не се разделяше с баскетболната топка.

Една седмица в „Оук Трий“ беше достатъчна, за да се превърне животът му в ад. Много бързо той си навлече омразата на страшилището от техния клас, късокрак шишко на име Винсънт, когото учениците наричаха Прасето.

Никой не би могъл да каже как се роди враждата. Само по себе си прозвището, което децата бяха лепнали на Прасето, показваше, че той е постоянна мишена на техните подигравки. На двора те запушваха носове и подвикваха: „Мирише на лайна, Прасето се насра!“. Прасето се втурваше да ги бие, но всички се разбягваха като стадо подплашени антилопи и, естествено, най-слабият от тях, тоест Хилел, попадаше в ръцете на преследвача и плащаше заради другите. Обикновено Прасето само му извиваше ръката от страх да не го забележи някой учител и просъскваше: „Почакай, Скаридо. Скоро ще си разчистим сметките!“. Веднага след часовете Прасето се втурваше към баскетболното игрище, недалеч от училището, където Хилел вече се целеше в коша, и, необезпокояван, го смазваше от бой, а през това време останалите ученици се наслаждаваха на зрелището. Прасето го хващаше за яката, сваляше го на земята и го обсипваше с удари, насърчаван от шумните овации.

Хилел се превърна в постоянна жертва на Прасето, който започна редовно да го подлага на изтезания. Залепяше се за него от сутринта и не го оставяше на мира до края на занятията. Така за съучениците си Хилел вече беше абсолютно безправно същество. Не минаха и три седмици, когато той започна да моли майка си да не го праща повече в „Оук Трий“, но леля Анита го насърчи да прояви повече упоритост. „Хилел, скъпи, не можем да сменяме училищата до безкрай. Ако продължава така и не можеш да свикнеш с училищната среда, ще се наложи да те изпратим в специализирано училище.“ Казваше това с много нежност и известен фатализъм. Хилел не искаше да кара майка си да страда, а още по-малко — да се озове в специализирано училище, и трябваше да се примири с всекидневния бой след часовете.

Помня, че леля Анита го водеше по магазините в опит да го убеди да се облича като своите връстници. Сутрин го откарваше до училище със заръката: „Гледай да не се набиваш на очи. И си намери приятели“. Слагаше му за закуска повече кифлички, за да може да почерпи съучениците си и да спечели доверието им. „Мамо, приятели не се купуват с кифлички“, възразяваше той, а тя го гледаше безпомощно. През междучасието Прасето изсипваше съдържанието на чантата му насред двора и започваше да му тъпче насила кифличките в устата. Вечерта леля Анита го питаше: „Твоите приятели харесаха ли кифличките?“. А той отговаряше: „Много ги харесаха, мамо“. На другия ден тя му даваше още повече, без да подозира, че по този начин поставя на изпитание еластичността на устната му кухина. Не след дълго представлението с кифличките пожъна феноменален успех: през междучасието учениците се събираха в кръг около Хилел и с нетърпение очакваха Прасето да започне да му тъпче сладките хлебчета в гърлото. Всички крещяха: „Плюскай! Плюскай! Плюскай! Плюскай!“. Привлечен от глъчката, един учител дойде и написа порицание в бележника на Хилел: „Има усет за зрелището, но не се сеща да почерпи другарите си“.

Леля Анита сподели тревогите си с педиатъра, който следеше развитието на Хилел.

— Докторе, постоянно повтаря, че не обича училището. Нощем не може да спи, почти не се храни. Чувствам, че никак не е щастлив.

— Вярно ли е това, което казва майка ти? — обърна се лекарят към Хилел.

— Да, докторе.

— И защо не обичаш да ходиш на училище?

— Не е училището, по-скоро другите деца.

Леля Анита се обади с въздишка:

— Все едно и също, докторе. Постоянно се оплаква от другите деца. Само че ние вече сменихме няколко училища…

— Хилел, наясно ли си, че ако не положиш усилие да се приспособиш, ще отидеш в специализирано училище?

— Не искам в специално училище… Не искам.

— Защо?

— Искам да ходя в нормално училище.

— Значи, топката е в твоето поле, Хилел.

— Зная, докторе, зная.

Прасето продължаваше да го бие, да го краде и унижава. Караше го да пие от бутилки, пълни с жълтеникава течност, да лочи от локви застояла вода, цапаше лицето му с кал. Вдигаше го, все едно беше перушинка, тръскаше го като маракас и крещеше: „Ти си скарида, кучешко лайно, тъп си като гъз!“, а когато изворът му на обиди пресъхнеше, го удряше с юмрук в корема и му изкарваше въздуха. Хилел беше отчайващо мършав и Прасето го хвърляше във въздуха като книжно самолетче, налагаше го с чантата, докато главата му се покрие с цицини, извиваше му ръцете във всички посоки и приключваше сеанса с думите: „Ще спра само ако ми оближеш обувките“. И за да сложи край на изтезанието, Хилел се подчиняваше. Коленичеше пред очите на всички и ближеше подметките на Прасето, който използваше случая, за да го ритне няколко пъти в лицето. Половината ученици се смееха, а другата половина, в порив на всенародно веселие, на свой ред налитаха върху него. Скачаха отгоре му, газеха ръцете му, скубеха го. Целта на всички беше една: да не се превърнат в жертви. Докато Прасето се занимаваше с Хилел, нямаше да посегне на тях.

След края на представлението децата си тръгваха. „Ха си гъкнал, ха съм те убил“, изръмжаваше Прасето и на изпроводяк му се изплюваше в очите. „Ха съм те убил!“, повтаряха в хор подражателите. Хилел оставаше проснат на земята като обърнат по гръб бръмбар, а когато останалите се отдалечаха, се изправяше, прибираше топката и най-сетне можеше да се отправи към опустялото баскетболно игрище. Хвърляше към коша, разиграваше въображаеми мачове и се прибираше у дома за вечеря. Когато го видеше раздърпан и със скъсани дрехи, леля Анита възкликваше изплашено: „Господи, Хилел, какво се е случило?“. Със сияйна усмивка, за да прикрие болката и да не тревожи майка си, той отвръщаше: „О, нищо особено, мамо. Направихме страхотен мач“.

На двайсетина мили оттам, в източните квартали на Балтимор, Уди живееше в общежитие за проблемни деца, чийто директор Арти Кроуфорд беше стар приятел на чичо Соул и леля Анита. Двамата помагаха там като доброволци: леля Анита даваше безплатни медицински консултации, а чичо Соул оказваше юридическа помощ на пансионерите и на техните родители за оформянето на разни документи и решаването на административни проблеми.

Макар на същата възраст като нас, Уди беше пълна противоположност на Хилел: беше много по-развит физически, по-възмъжал и изглеждаше по-възрастен. Атмосферата в източните квартали на Балтимор нямаше нищо общо със спокойствието на „Оук Парк“: там се вихреха престъпност, трафик на наркотици и насилие. Ръководството на общежитието трудно успяваше да накара своите питомци редовно да посещават училище. Те неизбежно попадаха под пагубното въздействие на околната среда, а липсата на семейно огнище правеше младежките банди изключително притегателни. Уди си беше такъв: побойник, но с добра душа, лесно се поддаваше на внушения и се намираше под влиянието на по-голямо от него момче на име Девън — покрит с татуировки наркопласьор, който никога не се разделяше с втъкнатия в колана му пистолет и обичаше, скрит зад някой ъгъл, да се хвали с него.

Чичо Соул познаваше Уди, защото на няколко пъти му се бе налагало да се занимава с него. Беше очарователно и вежливо момче, което обаче постоянно участваше в сбивания и често прекарваше нощта в ареста. Чичо Соул го харесваше, защото той винаги се биеше за благородна кауза: бранеше някоя бабка, която са наскърбили, приятел, изпаднал в беда, по-малък от него пансионер, когото изнудваха или тормозеха. Никога не се колебаеше да размаха юмруци в името на справедливостта. Всеки път, когато трябваше да се застъпи за него, чичо Соул успяваше да убеди полицаите да го пуснат, без да му бъде предявено обвинение. И така, докато една вечер директорът на общежитието Арти Кроуфорд не позвъни доста късно, за да съобщи, че Уди отново има неприятности, при това доста сериозни: ударил бе полицай.

Чичо Соул незабавно отиде в участъка на Ийстърн Авеню, където бяха задържали Уди. По пътя дори си позволи да се свърже със заместник-началника на полицията, с когото бяха близки познати, за да подготви почвата: щеше да се нуждае от помощ, ако се наложеше да разубеждава някой прекалено придирчив съдия, натоварен със случая. В участъка завари Уди не в килия и не с белезници, а удобно разположен в стаята за разпити да чете комикси пред чаша горещ шоколад.

— Уди, всичко наред ли е? — запита го чичо Соул, когато влезе при него.

— Добър вечер, господин Голдман — отвърна момчето. — Съжалявам, че ви притесняват заради мен. Всичко е наред, полицаите са много любезни.

Нямаше дори десет години, а фигурата му подхождаше най-малко на тринайсет-четиринайсетгодишен. Вече имаше оформени мускули и мъжествени синини по лицето. Успял бе дори да разчувства полицаите от квартала, които го черпеха с горещ шоколад.

— А ти така ли им се отплащаш? — сърдито го смъмри чичо Соул. — С юмруци! Какво те прихваща, Уди? Да удряш полицай? Знаеш ли колко скъпо може да ти струва това?

— Ами че аз не знаех, че е полицай, господин Голдман. Кълна се. Беше цивилен.

И Уди разказа как се е намесил в сбиването: тъкмо се разправял с три момчета, два пъти по-големи от него, когато цивилен полицай се опитал да ги разтърве и в суматохата получил удар, който направо го нокаутирал.

В този момент влезе инспекторът с огромна синина под окото.

Уди стана и сърдечно се здрависа с него.

— Страшно съжалявам, инспектор Джоунс, сбърках ви с оня мръсник.

— Нищо, случва се. Да не говорим повече за това. Ако някога се нуждаеш от помощ, винаги можеш да ми се обадиш.

И инспекторът му подаде визитката си.

— Това значи ли, че мога да си вървя?

— Да. Само че, ако друг път видиш сбиване, не се намесвай, а позвъни в полицията.

— Дадено.

— Искаш ли още един горещ шоколад? — запита инспекторът.

— Не, не иска шоколад — намеси се сърдито чичо Соул. — Не бива така, инспекторе! Все пак ви е ударил. — Той изведе Уди от стаята и го смъмри: — Уди, сам разбираш, че ако продължаваш така, накрая ще си имаш сериозни неприятности. Не всички полицаи са толкова любезни и няма всеки път да има добронамерени адвокати, които да те измъкват от кашата. Даваш ли си сметка, че накрая може да попаднеш в затвора?

— Да, господин Голдман. Наясно съм.

— А защо продължаваш тогава?

— Мисля си, че имам такава дарба. Да се бия.

— Ами тогава си намери, ако обичаш, друга дарба. Да не говорим, че момче на твоята възраст няма работа нощем по улиците. През нощта трябва да си в леглото.

— Не ме свърта в това общежитие. Не ми харесва там. Все ми се иска да изляза да се поразходя.

Стигнаха до приемната на участъка, където ги очакваше Арти Кроуфорд.

Уди се обърна да благодари на чичо Соул:

— Господин Голдман, вие сте моят спасител.

— Този път нямаше кой знае каква нужда от мен.

— Да, но всеки път идвате, когато закъсам.

Уди извади от джоба си седем долара и му ги подаде.

— Това пък какво е? — запита чичо Соул.

— Това са всичките ми пари. Искам да ви платя за това, че ме измъкнахте от лайната.

— Не бива да казваш „лайна“. И освен това няма нужда да ми плащаш.

— Съжалявам. Не биваше да го правя. Господин Кроуфорд казва, че винаги трябва да се отплащаме по един или друг начин на хората, които ни правят услуги.

— Уди, значи искаш да ми се отплатиш?

— Да, господин Голдман. Много бих искал.

— Тогава гледай повече да не се озоваваш в полицията. За мен това ще бъде най-голямата отплата, най-добрият хонорар. Освен това бих искал след десет години да те видя да учиш в някой добър университет. Да те видя красив и стабилен млад мъж, а не престъпник, прекарал половината си живот в затвор за малолетни.

— Такъв ще стана, господин Голдман. Обещавам, че ще се гордеете с мен.

— И, бога ми, престани да ме наричаш господин Голдман. Казвай ми Соул.

— Добре, господин Голдман.

— Хайде, изчезвай сега и се постарай да станеш свестен човек.

Ала Уди беше момче с чувство за чест. На всяка цена искаше да се отплати на моя чичо за помощта и затова на другия ден се появи в кабинета му.

— Защо не си на училище? — посрещна го сърдито чичо Соул.

— Исках да ви видя. Има нещо, което мога да направя за вас, господин Голдман. Бяхте толкова добър с мен.

— Смятай, че си направил много за мен, ако успея да те вкарам в правия път.

— Стига да искате, бих могъл да окося моравата ви.

— Няма нужда друг да ми коси моравата.

Уди настоя. Идеята да окоси моравата му се струваше чудесна.

— Така е, но аз мога да го направя безупречно. Моравата ви ще стане чудесна.

— Моравата ми и така си я бива. Я ми кажи, защо не си на училище?

— Ами заради вашата морава, господин Голдман. Толкова ми се ще да я окося, за да ви се отплатя за това, че винаги сте били толкова добър към мен!

— Няма нужда.

— Много искам, господин Голдман.

— Удроу, вдигни си, ако обичаш, дясната ръка и повтаряй след мен.

— Да, господин Голдман.

Той вдигна дясната си ръка и чичо Голдман започна тържествено:

— Аз, Удроу Маршал Фин, се кълна никога повече да не затъвам в лайната.

— Аз, Удроу Маршал Фин, се кълна никога повече да не затъвам в… Господин Голдман, нали ми казахте никога да не казвам „лайна“?

— Отлично. Кажи тогава: кълна се никога повече да нямам неприятности.

— Кълна се никога повече да нямам неприятности.

— Ето, вече ми плати. Сега сме квит. Хайде, заминавай на училище. Бегом!

Уди промърмори нещо с примирение. Никак не му се щеше да се връща в училище. Искаше непременно да окоси моравата на чичо Соул. Отправи се към вратата, влачейки крака, и тогава зърна снимките, поставени на един шкаф.

— Това вашето семейство ли е?

— Да. Ето жена ми Анита, а това е моят син Хилел.

Уди взе снимката и се вгледа в образите.

— Чудесни са. Имате късмет.

В този момент вратата се отвори и в кабинета влетя забързано леля Анита, прекалено разтревожена, за да го забележи.

— Соул! — възкликна тя със зачервени от плач очи. — Отново са го били в училище! Казва, че не иска повече да се връща там. Просто не знам какво да правя.

— Какво се е случило?

— Разправя, че другите деца му се подигравали. Повтаря, че вече не иска да ходи никъде.

— Нали през май го преместихме в друго училище? — въздъхна чичо Соул. — А през лятото в сегашното. Това не може да продължава безкрайно. Същински ад!

— Зная… Ох, Соул, отчаяна съм…

5

В началото на март 2012 година вечерята с Кевин ме доближи до Александра.

През следващите дни, когато връщах Дюк след поредното му бягство, тя започна да ме пуска в къщата, а след това и да ми предлага нещо за пиене. Най-често това бе бутилка минерална вода или пък кенче сода, която изгълтвах прав в кухнята, но напредъкът беше налице.

— Благодаря ти за онази вечер — каза ми тя един следобед, когато останахме сами. — Не знам как си успял да повлияеш на Кевин, но той много те харесва.

— Просто бях себе си.

Тя се усмихна.

— Благодарна съм ти, че нищо не си споменал за нас двамата. Страшно държа на Кевин и не ми се ще той да си въобрази, че между нас все още има някакви чувства.

Тези нейни думи накараха сърцето ми да се свие.

— Кевин сподели, че си отказала на предложението му за брак.

— Маркъс, тези неща не те засягат.

— Кевин е симпатяга, но не ти подхожда.

Веднага съжалих за казаното. Защо се бърках в техните отношения? Тя само сви рамене и отвърна:

— Ти нали си имаш Лидия.

— Откъде знаеш за Лидия? — учудих се аз.

— Четох за това в разни тъпи списания.

— Това е стара история, приключила преди четири години. Отдавна не сме заедно… Беше просто увлечение.

Реших да сменя темата и показах снимката, която бях взел със себе си.

— Спомняш ли си тази снимка?

Тя се усмихна печално и погали с пръсти хартията.

— Кой би помислил тогава, че ще станеш прочут писател?

— А ти музикална звезда?

— Нямаше да стана, ако не беше ти…

— Престани.

И двамата млъкнахме. Внезапно тя се обърна към мен, както го правеше преди: Марки.

— Марки — промълви тихо, — вече осем години, откакто ми липсваш.

— И ти на мен. Следях отблизо кариерата ти.

— А аз прочетох твоите романи.

— Харесаха ли ти?

— Да. Много. Често препрочитам откъси от първия ти роман. Така отново се срещам с твоите братовчеди. Срещам се с бандата на Голдманови.

Усмихнах се. Отново погледнах снимката, която държах в ръка.

— Тази снимка сякаш те омайва — каза тя.

— Не съм сигурен дали ме омайва, или ме обсебва.

Прибрах я в джоба си и си тръгнах.

През онзи ден, докато излизах от имението на Кевин, така и не забелязах черния ван, паркиран на улицата, нито мъжа на волана, който ме бе наблюдавал.

А когато потеглих, той ме бе проследил.

*  *  *

Балтимор, Мериленд

Ноември 1989 г.

Откакто Уди бе изразил желание да окоси моравата на Голдманови, мисълта за това постоянно спохождаше чичо Соул. Особено след като Арти дойде на вечеря у тях и се оплака, че не може да се справи с момчето.

— Поне харесва училището — сподели той. — Обича да научава нови неща и е умен. Но след часовете отново го прихващат, а аз не мога непрекъснато да го държа под око.

— А къде са родителите му? — запита чичо Соул.

— Майка му отдавна не се е мяркала.

— Наркоманка ли е?

— Дори и такава не е. Просто изчезна. Беше съвсем млада. Бащата също. Беше си въобразил, че ще може да се грижи за момчето, но един ден започна сериозна връзка и у тях настана пълна бъркотия. Малкият беше побеснял и налиташе да се бие с всички. Намеси се социалната работничка, а после и съдия за малолетни. Прибраха го в дом за деца, отначало уж временно, но приятелката на баща му се премести в Солт Лейк Сити и той се възползва от случая да замине с нея на другия край на страната, където се ожениха и им се родиха деца. Удроу остана в Балтимор и не иска дори да чуе за Солт Лейк Сити. От време на време се обажда на баща си по телефона. Понякога получава писма от него. Най-много ме притеснява това, че Удроу е постоянно в компанията на онзи тип Девън, дребен престъпник, който смърка кока и размахва пистолет.

Тогава чичо Соул се досети, че ако след училище Уди се заеме да коси моравата, няма да му остава време да се шляе по улиците. Сподели това със стария градинар Денис Бънк, който държеше монопола по поддръжката на градините в „Оук Парк“.

— По принцип не наемам никого, господин Голдман. Особено пък някакви си малолетни престъпници.

— Момчето е свястно.

— Престъпник е.

— Имате нужда от помощ. Виждам, че все по-трудно се справяте сам с работата.

Чичо Соул имаше право: Бънк вече трудно насмогваше, но беше стиснат и не му се щеше да плаща на работник.

— И кой ще му дава заплата? — запита накрая Бънк, на път да бие отбой.

— Аз — отвърна чичо Соул. — Пет долара на час за него и допълнително два за вас в качеството ви на наставник.

Бънк се колеба още малко и накрая отстъпи, като насочи заплашително пръст към чичо Соул.

— Искам да ви предупредя. Ако този малък глупак повреди техниката или ме окраде, вие ще плащате.

Ала Уди не направи пито едното, пито другото. Посрещна с възторг предложението на чичо Соул да работи за Бънк.

— Господин Голдман, нали ще се грижа и за вашата градина?

— Сигурно, от време на време. Само че преди всичко трябва да помагаш на господин Бънк. И да го слушаш.

— Обещавам да се старая.

След училище и през почивните дни Уди вземаше автобуса и пристигаше в „Оук Парк“. Бънк го чакаше до своята камионетка, паркирана недалеч от спирката, и двамата правеха обиколка на градините.

От Уди излезе предан и съвестен помощник. Минаха няколко седмици и в Мериленд настана есен. Вековните дървета в „Оук Парк“ се обагриха в червено и жълто, а не след дълго започнаха да ронят мъртвите си листа по алеите. Налагаше се да почистват тревните площи, да подготвят растенията за зимата и да покриват с брезент басейните.

По същото това време в училището „Оук Трий“ Прасето продължаваше да тормози Хилел. Замеряше го с шишарки и камъни, връзваше го и го принуждаваше да яде пръст и извадени от боклука сандвичи. „Плюскай! Плюскай! Плюскай!“, припяваха другите деца, докато Прасето му стискаше носа, за да го накара да си отвори устата. Когато намереше сили за подигравки, Хилел подхвърляше: „Благодаря за вкусния обяд, тъкмо бях гладен“. Следваше нова градушка от удари. Прасето изпразваше чантата му на земята, хвърляше учебниците и тетрадките му в кофата за смет. През свободното си време Хилел пишеше стихове в една тетрадка, която неизбежно попадна във владение на Прасето. Той го накара да изяде няколко листа, прочете на висок глас написаното и накрая изгори онова, което бе останало. Хилел успя да спаси от аутодафето едно стихотворение, посветено на тайната му любов Хелена — дребничко русокосо момиче, което не пропускаше нито едно представление на Прасето. Хилел сметна това за знак, затова събра смелост и подари стихотворението на Хелена. Тя направи фотокопия и ги окачи из училището. Госпожа Чериът, отговорничката за вестника, ги видя и поздрави малката Хелена за поетичния ѝ талант, даде ѝ поощрение и публикува стиховете като нейни.

Посещенията на Хилел при лекаря тревожно зачестиха — особено заради инфекциите на устната кухина — и накрая леля Анита поиска среща с директора Хенингс.

— Господин директор, смятам, че моят син е малтретиран във вашето училище — каза му тя.

— Не, не, никой не може да бъде малтретиран в „Оук Трий“. Ние имаме възпитатели, правила, харта за съвместен живот. В нашето училище децата са щастливи.

— Хилел всеки ден се връща с разкъсани дрехи, съсипани или липсващи тетрадки.

— Трябва да се научи да си пази вещите. Имайте предвид, че ако тетрадките му не са в ред, ще получи порицание в бележника.

— Господин директор, той се грижи за вещите си. Мисля, че се е превърнал в нечия жертва. Не зная какво се случва в това училище, но ние не плащаме двайсет хиляди долара годишно, за да се връща след часовете с инфекции в устата. Не смятате ли, че това е проблем?

— Мие ли си редовно ръцете?

— Да, господин директор, редовно си мие ръцете.

— Защото на тази възраст момчетата са същински прасенца…

Леля Анита с раздразнение установи, че разговорът започва да се върти в кръг, и затова заяви:

— Господии Хенингс, синът ми постоянно се връща със синини по лицето. Просто не знам какво да правя. Дали да го насилвам да се приспособи, или да го преместя в специализирано учебно заведение? Защото, да ви кажа откровено, от сутринта, от момента, когато го изпращам във вашето училище, започвам да се тревожа какво ли ще му се случи този ден…

Тя се разплака и тъй като директорът Хенингс повече от всичко на света се боеше от неприятности в „Оук Трий“, започна да я успокоява, обеща да уреди положението и като начало изпрати да повикат Хилел.

— Я кажи, моето момче — запита го той, — имаш ли неприятности в училище?

— Да речем, че след часовете се заяждат с мен на баскетболното игрище зад училището.

— Аха! И как би описал това? Може би се закачат с теб?

— Бих казал, че става дума за насилие.

— Насилие ли? А, не, не. В „Оук Трий“ не може да има насилие. Сигурно просто се закачат с теб. Сам знаеш, че закачките между момчета са нещо нормално. Момчетата обичат да се блъскат едни други.

Хилел сви рамене.

— Не знам, господин директор. Единственото ми желание е да мога спокойно да играя баскетбол.

Директорът се почеса по главата, погледна слабичкото, но самоуверено момче и накрая предложи:

— Какво ще кажеш да те включим в училищния отбор по баскетбол?

Хенингс смяташе, че така момчето ще може да играе под закрилата на възрастен. Идеята се хареса на Хилел и директорът незабавно го отведе при учителя по физическо възпитание.

— Шон — обърна се към него Хенингс, — ще можем ли да запишем този млад шампион в баскетболния отбор?

Шон изгледа мършавото телосложение и изпълнените с молба очи на Хилел.

— Невъзможно — отвърна той.

— И защо?

Шон се наведе към ухото на директора и му прошепна:

— Франк, това е отбор по баскетбол, а не клиника за недъгави.

— Значи, аз съм недъгав, така ли? — възмути се Хилел, който бе чул думите му.

— Не, но си доста слабоват — сряза го Шон. — Само ще ни пречиш.

— Защо все пак не опитаме? — плахо настоя директорът.

Учителят по физическо отново се наведе към него:

— Франк, отборът е попълнен. А списъкът с желаещите е дълъг цял метър. Ако направим изключение за малкия, ще си имаме неприятности с родителите на другите ученици. А аз никак не обичам неприятностите. Казвам ви: ако го пусна на терена, загубата ни е в кърпа вързана. И нека ти напомня, че тази година положението никак не е розово. По принцип успехите ни в баскетбола са доста скромни, но като сега никога не е било…

Хенингс кимна разбиращо, обърна се към Хилел и започна да изрежда разни членове от вътрешния правилник, според които съставът на отбора по баскетбол не може да бъде променян през учебната година. Внезапно в залата за тренировки нахлу шумна тълпа деца. Хилел и директорът седнаха на най-долната пейка на трибуната за зрителите.

— Какво да правя в такъв случай, господин директор? — запита накрая Хилел.

— Дай ми имената на онези, които те закачат. Ще ги накарам да обяснят поведението си. Може да организираме и семинар против грубите закачки.

— Няма смисъл. Ще стане още по-лошо. Сам го знаете.

— А защо в такъв случай не избягваш палавниците? — разсърди се Хенингс. — Щом не искаш да те нагрубяват, просто не ходи на игрището.

— Няма да се откажа от баскетбола.

— Вироглавството е доста тежък недостатък, моето момче.

— Не съм вироглав. Просто се съпротивлявам срещу фашистите.

Хенингс стана блед като платно.

— Къде си чул тази дума? Надявам се, че не учите подобни неща в клас? В училище „Оук Трий“ такива думи не се употребяват.

— Не, прочетох я в една книга.

— Каква книга?

Хилел отвори чантата си и извади книга на историческа тематика.

— Откъде взе този кошмар? — изблея Хенингс.

— От библиотеката.

— От училищната библиотека?

— Не, от общинската.

— Ох! Виж какво, ще те помоля да не мъкнеш такива ужасни книги в училище и занапред пази подобни разсъждения за себе си. Никак не ми се ще да имам неприятности. От друга страна, виждам, че знаеш куп неща. Би трябвало да използваш тази сила, за да се браниш.

— Само че на мен ми липсва сила! Тъкмо в това е проблемът.

— Твоята сила е в ума ти. Ти си необикновено интелигентно момче… А в басните умният накрая винаги побеждава здравеняка…

Тези думи на директора Хенингс не останаха без последствия. Същия следобед Хилел се усамоти в стаята на редколегията и написа разказ, който предложи на госпожа Чериът за публикуване в следващия брой на вестника. В него се описваше историята на малко момче от частно училище за богати деца, което всеки ден през междучасието неговите съученици връзват за едно дърво и го подлагат на всевъзможни мъчения, едно от друго по-ужасни и отвратителни, от които нашият герой получава страхотни инфекции на устната кухина. Никой възрастен не обръща внимание на случващото се, а най-малко от всички директорът на училището. Накрая учениците запалват дървото със завързаното момче, а после започват да танцуват около кладата и да пеят благодарствена ода към преподавателското тяло, което им позволява необезпокоявано да изтезават по-малките ученици.

Госпожа Чериът прочете разказа и незабавно уведоми директора Хенингс, който забрани публикуването му и повика Хилел в своя кабинет.

— Даваш ли си сметка, че написаното от теб е пълно с думи, чиято употреба не е приета тук? — прогърмя Хенингс. — Да не говорим за тази нелепа история и дързостта да отправяш упреци към преподавателското тяло.

— Онова, което правите, се нарича цензура — възпротиви се Хилел, — а в книгата, която чета, се твърди, че така са постъпвали фашистите.

— Ще престанеш ли най-сетне с тези твои фашисти? Това не е цензура, а проява на здрав разум! В „Оук Трий“ си имаме морална харта, която ти си нарушил!

— А моето писмо до Хелена, публикувано в предишния брой?

— Вече ти обясних, госпожа Чериът е смятала, че стихотворението е писано от нея.

— Да, но веднага след излизането на броя ѝ обясних, че аз съм авторът!

— Добре си направил, като си я осведомил.

— Тя би трябвало да спре разпространението на вестника!

— И поради каква причина?

— Защото публикуването на това писмо е страшно унизително за мен!

— Хайде, Хилел, престани с твоите капризи! Стихотворението е много хубаво, за разлика от този текст, който е пълен с отвратителни грубости.

Сетне директорът Хенингс изпрати Хилел при училищния психолог.

— Прочетох написаното от теб и то ми се струва интересно — каза психологът.

— Вие единствен мислите така.

— Директорът ми съобщи, че четеш книги за фашизма…

— Взех една книга от библиотеката.

— От нея ли почерпи вдъхновение за твоя разказ?

— Не, вдъхновен бях от това, че вашето училище не струва нищо.

— Мисля, че не би трябвало да четеш подобни книги…

— А аз пък мисля, че другите би трябвало да четат именно такива книги.

Чичо Соул и леля Анита молеха сина си да положи известни усилия: „Хилел, та ти си в това училище само от три месеца. Трябва да се научиш да живееш в хармония с другите“.

Накрая в голямата зала се състоя дискусия с участието на всички ученици на тема „Нарушаване на дисциплината и мръсни думи“. Хенингс дълго обяснява защо нарушаването на дисциплината и грубите думи са несъвместими с хартата на училището. След него учениците трябваше да скандират: „Мръсни думи, вън оттук!“, и от този момент нататък бяха длъжни да повтарят този лозунг всеки път, когато някое от другарчетата им употреби такава дума. Последва обсъждане, по време на което учениците имаха възможност да зададат въпросите, които ги вълнуваха.

— Питайте за всичко, което ви интересува — заяви Хенингс, след което намигна лукаво на Хилел и добави: — Цензура няма.

В залата се вдигна гора от ръце.

— Нарушение на дисциплината ли е играта на топка в училищния двор? — запита едно момче.

— Не, това е упражнение — отвърна Хенингс. — Стига да не удряте с топката главите на по-малките ви другарчета.

— Онзи ден видях в барчето паяк и изпищях от страх — призна си засрамено едно момиче. — Дали съм нарушила дисциплината?

— Не. Когато сте изплашени, имате право да викате. Нарушение на дисциплината е, когато викате, за да проглушите ушите на съучениците си.

— Ами ако някой вика, за да наруши дисциплината, а след това излъже, че е видял паяк, за да не бъде наказан? — запита едно момче, явно притеснено, че законът може да бъде заобиколен.

— Подобна постъпка е непочтена. А никак не е хубаво човек да бъде непочтен.

— Какво означава „непочтен“?

— Означава да не отговаряш за действията си. Много непочтено е например да се преструвате на болни, за да не ходите на училище. Други въпроси?

Едно момченце вдигна ръка и Хенингс му даде думата.

— А „секс“ груба дума ли е? — запита то.

Всички затаиха дъх и директорът за момент се смути.

— „Секс“ не е груба дума… но, да речем, е… ненужна дума.

Залата зашумя възбудено. Щом „секс“ не е груба дума, дали ще могат да я използват, без да нарушат хартата на училището?

Хенингс започна да чука по катедрата, за да въдвори ред, установявайки наличието на всеобщо нарушение на дисциплината, и всички веднага се укротиха.

— „Секс“ е дума, която не бива да се употребява. Тя е забранена дума и точка.

— Защо да е забранена, след като не е груба?

— Защото… Защото не е хубаво. Сексът не е хубаво нещо. Той е като наркотиците: нещо ужасно.

Леля Анита бе уведомена от директора Хенингс за написания от Хилел разказ и съвсем се обърка. Вече не знаеше дали синът ѝ е невинна жертва, или си пати от собственото си предизвикателно държание: даваше си сметка, че тонът на сина ѝ понякога може да бъде дразнещ и да се възприеме като оскърбителен. Той схващаше по-бързо от останалите деца и винаги имаше преднина по всички предмети: в клас не след дълго започваше да скучае и губеше търпение. А това нервираше другите деца. Ами ако Хилел беше жертва на грубо отношение, за което сам си бе виновен, както твърдеше Хенингс? Понякога леля Анита споделяше със своя съпруг: „Когато някой настройва всички останали срещу себе си, нима това не се дължи на лошото му държание?“.

Реши да поговори със съучениците на Хилел за грубото държание в училище и да им обясни, че когато някой прекалено се старае да се сприятели с другите, накрая настройва всички срещу себе си. Тя обиколи „Оук Парк“, за да посети родителите на учениците, и дълго повтаря на децата, че понякога „могат да възприемат грубостите като игра, без да си дават сметка, че причиняват болка на другаря си“. Приблизително по същия начин разговаря с господин и госпожа Редън, родителите на малкия Винсънт, с прякор Прасето. Семейство Редън обитаваха разкошна къща, недалеч от дома на Голдманови. Прасето внимателно изслуша леля Анита и когато тя приключи, изигра цял театрален етюд, съпроводен с плач и сълзи: „Ах, защо моят приятел Хилел не ми е казал, че се чувства отблъснат в училище? Това е ужасно! Ние толкова го обичаме и не разбирам защо му е толкова зле с нас“. Леля Анита обясни, че Хилел е малко по-различен, а Прасето продължи да хълца, да бърше носа си и накрая тържествено покани Хилел на своя рожден ден, който се падаше следващата седмица.

На въпросния рожден ден Прасето изчака родителите си да се оттеглят, веднага изви ръката на Хилел и го принуди да целуне задника на домашното куче, след това размаза глазурата на тортата върху физиономията му и го хвърли облечен в басейна. Като чу плискането и смеха на децата, госпожа Редън притича и строго се скара на Хилел, че е влязъл да се къпе, без да иска позволение. После зърна сплесканата торта и след като синът ѝ обясни, че Хилел е решил да я опита, преди да бъдат духнати свещите, позвъни на леля Анита и настоя тя незабавно да дойде и да си прибере отрочето. Когато пристигна, леля Анита завари госпожа Редън пред входната врата да държи здраво за ръката Хилел, а редом с нея Прасето, облян в сълзи, продължи да разиграва комедията, като с хленчене обясни, че Хилел провалил рождения му ден. Леля Анита погледна с укор своя син и въздъхна: „Защо непрекъснато се опитваш да привлечеш вниманието? Не ти ли се иска да имаш приятели?“.

Хилел си отмъсти, като написа друг разказ. Този път изобщо не се опита да го предложи за училищния вестник. Реши сам да го размножи и в деня, когато излезе вестникът, постави на мястото на разлепените броеве своето произведение. Госпожа Чериът откри измамата, събра колкото можа екземпляри от памфлета и се втурна с тях под мишница в кабинета на директора Хенингс. „Франк, Франк! Погледни какво е сътворил за пореден път Хилел Голдман! Отпечатал е пиратски вестник с този ужасен текст!“ Хенингс грабна един от разпечатаните листове, прочете го и дъхът му спря. Веднага повика чичо Соул и леля Анита и изпрати да доведат Хилел.

Разказът беше озаглавен „Малкото Прасе“. В него Хилел описваше историята на един тлъст ученик с прякор Прасето, който с извратено удоволствие тормози другарите си. Накрая те не могат повече да търпят, убиват го в тоалетната, нарязват го на парчета, които поставят в хладилника на училищния стол и ги смесват с доставеното същия ден месо. Полицията започва издирване на изчезналото момче. На следващия ден полицаите идват в трапезарията по време на обяда и започват да разпитват учениците. „Трябва да намерите рожбата ми“, стене майката на Прасето, която е представена като пълна идиотка. Инспекторът последователно задава въпроси на учениците, а те весело похапват печено свинско. „Не сте ли виждали вашия другар?“, пита полицаят. „Не сме, господине“, отвръщат в хор те с пълна уста.

— Господине и госпожо Голдман — започна със спокоен тон Хенингс, — синът ви отново е написал нещо напълно недопустимо. Това е същинска възхвала на насилието, а за такива публикации в „Оук Трий“ няма място.

— Свобода на писменото и устното слово! — възрази Хилел.

— А, не! Достатъчно! — разсърди се Хенингс. — Престани да ни сравняваш с фашистко управление!

Сетне директорът обясни на чичо Соул и на леля Анита, че колкото и да му е неприятно, не ще може да задържи Хилел в училището, ако той не положи усилия да се интегрира в колектива. Родителите накараха сина си тържествено да обещае, че никога повече няма да измисля подобни памфлети. Уговорено бе също така той да напише извинително писмо, което да бъде разлепено на видно място в училището.

Замествайки екземплярите на вестника със своята творба, Хилел бе лишил своите съученици от любимия им вестник. За да му спести неприятностите, директорът Хенингс помоли учителите да не споменават какво се е случило. Тиражът трябваше да бъде напечатан отново до края на деня. Госпожа Чериът, по природа твърде чувствителна, накрая не изтърпя упреците на учениците, които не разбираха защо вестникът не е излязъл по обичайното време, и извън себе си изкрещя на протестиращите, напиращи пред обикновено тъй тихата стая на редколегията: „Заради един ученик, който се смята за по-умен от всички, тази седмица няма да има вестник! Толкова! Броят отпада! Отпада, разбрахте ли? Онези, които се бяха постарали да го съставят, никога няма да видят написаното от тях. Никога! Никога! Можете да благодарите за това на Голдман“. Учениците я послушаха и веднага благодариха на Хилел с ритници и плесници. След като го преби, Прасето го накара да се съблече гол пред останалите, събрали се в кръг около тях. Заповяда му: „Сваляй гащите!“. Бършейки разкървавения си нос, разтреперан от страх, Хилел се подчини и предизвика дружен смях. „По-малка пишка не съм виждал“, наслаждаваше се Прасето. Кикотът стана неудържим. После той взе панталоните и слиповете му и ги хвърли върху високите клони на едно дърво. „А сега се прибирай вкъщи. Нека всички видят малката ти пишка!“ Случайно минаващ оттам съсед зърна полуголия Хилел насред улицата и го откара у дома. На майка си той обясни, че някакво куче го преследвало и му взело панталона.

— Хилел… Какво куче?

— Да, мамо, кълна ти се. Така ми дърпаше панталона, че го разкъса и го отнесе.

— И слиповете ли?

— Да, мамо.

— Хилел, скъпи, какво става?

— Нищо, мамо.

— Тормозят ли те в училище?

— Не, мамо. Честна дума.

Унизеният Хилел реши, че трябва да си отмъсти за отмъщението на неговото отмъщение. Няколко дни по-късно му се предостави сгоден случай, когато Прасето отсъстваше от училище заради колики. Учениците готвеха представление, което да изнесат пред родителите по случай Деня на благодарността. То се състоеше от няколко живи картини, свързани с актовете на признателност от страна на английските заселници към индианците уампаноаг за тяхната помощ, благодарение на която четири века по-късно славните американски ученици продължаваха да се радват на четири свободни дни. Съвременният отзвук от някогашното събитие трябваше да бъде отразен в стихотворение, което един ученик щеше да декламира. И тъй като нямаше желаещи, преподавателят възложи тази задача на Прасето. Стихотворението беше следното:

Чудните мамини ингредиенти,

от Уилям Шарбърг

Денят на благодарността настъпи,

празник за всяко семейство.

Къщата е изпълнена с чудно ухание.

Мама пече разкошна пуйка.

Привлечени от миризмата,

таткото, детето и кучето отиват в кухнята.

Мама се суети край фурната,

всички вдъхват аромата и поздравяват майката.

Таткото се радва,

детето възклицава,

кучето си облизва муцуната.

Ах, дано да стане скоро!

Лакомото детенце пита дали може да опита.

Мама бръква с лъжица в соса и му я подава.

— Толкова е вкусно! — мляска то. — Какво има вътре?

— Ингредиенти… — отвръща мама.

— Какви ингредиенти?

— Ингредиенти по мой избор. Харесват ли ти?

— Толкова е вкусно! Искам още! Искам да изям всичко!

— Не, малки лакомнико, ще трябва да почакаш.

Детето недоволно заравя глава в полите на майка си.

Толкова е приятно. То се усмихва.

Знае, че един ден мама ще му разкрие

тайната на своите ингредиенти

и то на свой ред ще ги влага,

докато приготвя пуйката за своите деца.

В дух на помирение преподавателката възложи на Хилел да занесе стихотворението на Прасето и да му съобщи каква роля му е отредена в представлението за Деня на благодарността. Хилел отиде в дома на Прасето още същия ден. Отвори му госпожа Редън, която го отведе в стаята на сина си. Завариха го в леглото да чете комикси. След като Хилел му предаде заръката, му връчи и текста.

— Я ми го покажи! — провикна се майката на Прасето в състояние на крайна възбуда при мисълта, че синът ѝ ще се изявява сам на сцената.

— Не гледай! — възпротиви се Прасето. — Никой не трябва да го вижда! Това е голямата изненада на вечерта!

Той се надигна и след като изгони майка си и Хилел, започна на висок глас да срича думите. Открай време си беше артистичен и имаше намерение да смае публиката. За случая госпожа Редън му купи официален костюм и покани всички роднини да видят колко добре ще се представи Прасето. Нейното момче притежаваше необикновена дарба и сега бе моментът всички да се убедят в това.

В деня на представлението актовата зала на училището беше препълнена. Семейство Редън се бяха разположили на първия ред, снимаха, правеха видеозаписи, с все сила ръкопляскаха. Поредицата живи картини за племето уампаноаг пожънаха голям успех, както и картините, представящи съвременните обичаи, свързани с Деня на благодарността. Най-после на сцената се появи Прасето, прожекторите бяха насочени към него, той си пое дълбоко дъх и започна да рецитира:

Чудните мамини екскременти,

от Уилям Шарбърг

Денят на благодарността настъпи,

празник за всяко семейство.

Къщата е изпълнена с чудно ухание.

Мама пече разкошна пуйка.

Привлечени от миризмата,

таткото, детето и кучето отиват в кухнята.

Мама се суети край фурната,

всички вдъхват аромата и поздравяват майката.

Таткото се радва,

детето възклицава,

кучето си облизва тестисите.

Ах, дано да стане скоро!

Лакомото детенце пита дали може да опита.

Мама бръква с лъжица в соса и му я подава.

— Толкова е вкусно! — мляска то. — Какво има вътре?

— Екскременти… — отвръща мама.

— Какви екскременти?

— Екскременти по мой избор. Харесват ли ти?

— Толкова е вкусно! Искам още! Искам да изям всичко!

— Не, малки лакомнико, ще трябва да почакаш.

Детето недоволно заравя глава в пубиса на майка си.

Толкова е приятно. То се усмихва.

Знае, че един ден мама ще му разкрие

тайната на своите екскременти

и то на свой ред ще ги влага,

докато приготвя пуйката за своите деца.

Когато приключи, Прасето се поклони пред публиката в очакване на бурни аплодисменти. Ала в залата цареше зловеща тишина. Слисаните зрители гледаха занемели Прасето, който не разбираше къде е сбъркал. Накрая изтича зад кулисите, където го очакваха преподавателката и директорът Хенингс.

— Какво става? — проплака Прасето.

— Винсънт, знаеш ли какво означава думата екскременти? — запита го Хенингс.

— Нямам представа, господин директор. Просто научих стихотворението, което ми дадоха.

Лицето на Хенингс стана моравочервено.

— Госпожице — обърна се той към преподавателката, — как ще обясните това?

— Нищо не разбирам, господин директор. Възложих на Хилел Голдман да занесе стихотворението на Винсънт. Сигурно е променил някои думи.

— И вие дори не се сетихте да направите репетиция преди представлението? — ревна Хенингс и гласът му стигна до ушите на зрителите в залата.

— Разбира се, че репетирахме, но Винсънт отказваше да рецитира пред другите деца. Повтаряше, че готви изненада.

— Ами че той ни я поднесе изненадата!

— Какво означава екскременти? — питаше Прасето.

Преподавателката избухна в плач.

— Нали вие сам ни напомняте да даваме повече свобода на учениците! — хълцаше тя.

— Престанете да плачете — измърмори Хенингс, като ѝ подаде носна кърпичка. — Станалото — станало. С този досадник Хилел ще се разправям аз.

Ала докато представлението продължаваше с изпълненията на следващия клас, Прасето вече бе хукнал по петите на Хилел. Двамата изскочиха от актовата зала през аварийния вход, прекосиха училищния двор, сетне баскетболното игрище и се насочиха към „Оук Парк“. Отпред се носеше мършавата фигура на Хилел, след него като побесняло животно препускаше Прасето, стегнат в официалния си костюм и с развяна вратовръзка, а подире им ги следваха група ученици, които на всяка цена искаха да видят какво ще стане.

— Ще те убия! — крещеше Прасето. — Ще свърша с теб веднъж завинаги!

Хилел тичаше с все сили, но чуваше как Прасето постепенно го настига. Скоро щеше да го хване. Насочи се към къщи. Ако имаше късмет, щеше да се добере дотам и да се скрие. Ала малко преди да стигне до дома на Балтиморови, се препъна в детско колело, оставено на една алея, и се просна на земята.

6

Балтимор, денят на представлението

по случай Деня на благодарността

Ноември 1989 г.

Хилел, преследван по петите от Прасето, се бе препънал в детско велосипедче и се бе проснал върху тротоара. Наясно бе, че вече няма да може да избегне ударите, и затова се сви на топка, за да се защити. Прасето налетя върху него и го обсипа с ритници, като се целеше в корема, после го сграбчи за косата с намерение да го вдигне.

— Пусни го!

Той се обърна. Зад него стоеше момче, което никога преди не бе виждал, а вдигнатата качулка на суитшърта му придаваше заплашителен вид. Прасето пусна Хилел обратно на земята и се обърна към момчето, решен да се разправи с него. Не успя да направи и три крачки, когато получи жесток удар в лицето, който го зашемети. Строполи се върху тротоара, стиснал разбития си нос, и избухна в плач.

— Носът ми… — хленчеше той. — Счупи ми носа!

В този момент пристигнаха останалите ученици, проследили гонитбата между Прасето и Хилел.

— Елате да видите — провикна се едно от децата, — Прасето циври като момиче!

— Удари ме и сега ужасно ме боли! — простена, хълцайки, Прасето.

— Ти кой си? — обърна се едно от момчетата към Уди.

— Аз съм бодигард на Хилел. Ако му досаждате, ще разбия и вашите носове.

Всички обърнаха длани в знак на помирение.

— Ние харесваме Хилел — обади се друг ученик, без да слиза от велосипеда си. — Не искаме да си има неприятности. Нали, Хилел? Даже, ако искаш, можем да се изпикаем върху Прасето.

— Не бива да се пикае върху хората — отвърна все още проснатият на земята Хилел.

Уди подаде ръка на Прасето, помогна му да се изправи и му каза да се маха:

— Хайде, изчезвай, дебеланко. Върви да си сложиш лед на носа.

Все още хълцайки, Прасето си тръгна, без да чака да го подканят, след което Уди вдигна и Хилел.

— Благодаря ти, приятелю — каза му Хилел. — Ти… Ти направо ми спаси кожата.

— За мен беше удоволствие. Казвам се Уди.

— Откъде знаеш кой съм?

— Мярнах ти физиономията на снимка в кабинета на баща ти.

— Значи, познаваш баща ми?

— На два-три пъти ме е измъквал от лайната…

— Не бива да казваш „лайна“.

Уди се усмихна.

— Е, ти наистина си син на господин Голдман.

— А как научи името ми?

— Онзи ден чух родителите ти да говорят за теб в кабинета на баща ти.

— Родителите ми ли? Познаваш ли ги?

— Нали ти казах, че познавам баща ти. Благодарение на него работя при градинаря Бънк. Тъкмо чистех моравата, когато те видях да се задаваш с онзи шишко по петите. Вече знаех, че всички те тормозят, защото преди два дни бях в кабинета на баща ти, когато дойде майка ти — много е готина, да знаеш, — и тогава…

— Не бъди гадняр! Не говори така за майка ми!

— Добре, де. Та тогава дойде майка ти и започна да разправя колко се тревожи, защото в училище всички те биели. Затова сега бях доволен, че този тлъстугер те удари. Така можах да те защитя и да благодаря на баща ти, че се застъпва за мен.

— Въобще не разбирам за какво говориш. Кога баща ми се е застъпвал за теб?

— Имах неприятности покрай едни сбивания и той всеки път ми помагаше.

— Сбивания ли?

— Ами да. Постоянно се замесвам в сбивания.

— Би могъл да ме научиш да се бия — предложи Хилел. — Колко време ще ми трябва, за да стана силен като теб?

Уди се намръщи.

— Като те гледам каква си хилка, никак не те бива за тази работа. Струва ми се, че ще ти трябва цял един живот. Само че аз мога да те придружавам до училище. Така никой няма да смее да ти досажда.

— Ще го направиш ли?

— Разбира се.

От деня, когато двамата се запознаха, Хилел вече нямаше неприятности в училище. Всяка сутрин на излизане от къщи той заварваше Уди да го чака край спирката на училищния автобус. Качваха се заедно и Уди го ескортираше до коридорите на училището, смесвайки се с останалите ученици. Прасето се държеше на разстояние. Никак не му се искаше отново да си има работа с непознатото момче.

След часовете Уди отново беше налице. Двамата отиваха на баскетболното игрище и играеха на воля, а после Уди придружаваше Хилел до дома.

— Трябва да бързам. Бънк си мисли, че подрязвам храстите у твоите съседи. Мъртъв съм, ако ме види с теб.

— Как успяваш непрекъснато да си тук? — запита Хилел. — Не ходиш ли на училище?

— Ходя, но ние свършваме по-рано и успявам да пристигна навреме.

— Къде живееш?

— В едно общежитие в източните квартали.

— Нямаш ли родители?

— Майка ми нямаше време да се занимава с мен.

— А баща ти?

— Той живее в Юта. Има си друга жена. Много е зает.

Когато наближаха къщата на Голдманови, Уди махваше с ръка на Хилел и изчезваше. Всеки път Хилел му предлагаше да остане за вечеря.

— Не мога — отвръщаше неизменно Уди.

— Защо?

— Трябва да работя за Бънк.

— Ела на вечеря, когато приключиш — настояваше Хилел.

— Не. Не ми е удобно.

— От какво се смущаваш?

— От родителите ти. Нямам предвид специално твоите родители. Изобщо от възрастните.

— Моите родители са готини.

— Зная.

— Уди, защо ме закриляш?

— Не те закрилям. Просто ми е приятно с тебе.

— На мен ми се струва, че ме закриляш.

— Ти също ме закриляш.

— От какво те закрилям? Та аз съм кръгла нула.

— Закриляш ме да не бъда сам.

Така онова, което трябваше да бъде отплата на Уди към чичо Соул, се превърна в сърдечно приятелство между Уди и Хилел. Всеки ден той идваше в „Оук Парк“. През седмицата изпълняваше задълженията си на бодигард. В събота Хилел го придружаваше, докато работеше при Бънк, а неделния ден прекарваха заедно в парка или на баскетболното игрище. Още призори Уди заставаше на пост на тротоара и в тъмнината и студа очакваше Хилел. „Защо не влезеш да изпиеш един горещ шоколад? — настояваше Хилел. — Ще замръзнеш навън.“ Ала всеки път Уди отказваше.

В една съботна утрин Уди пристигна по тъмно пред къщата на Голдманови от Балтимор и видя чичо Соул да пие кафето си отпред. Той му кимна.

— Удроу Фин… Не може да бъде! Значи, заради теб моят син се чувства толкова щастлив…

— Нищо лошо не съм сторил, господин Голдман. Честна дума!

— Зная — усмихна се чичо Соул. — Хайде, влизай вътре.

— Предпочитам да изчакам навън.

— Не бива да оставаш тук, много е студено. Хайде, ела.

Уди плахо го последва във вътрешността на къщата.

— Закусвал ли си? — запита го чичо Соул.

— Не, господин Голдман.

— Защо? Непременно трябва да се храниш сутрин. Особено когато след това работиш в градините.

— Зная.

— Как е в общежитието?

— Бива.

Чичо Соул го настани на барплота в кухнята и му поднесе горещ шоколад и палачинки. Останалите обитатели на дома все още спяха.

— Знаеш ли, че благодарение на теб Хилел отново започна да се усмихва? — запита чичо Соул.

Уди сви рамене:

— Не знам, господин Голдман.

Чичо Соул му кимна приятелски:

— Признателен съм ти, Уди.

Уди отново сви рамене:

— Няма защо.

— Как да ти се отплатя?

— Няма нужда, господин Голдман. Отначало дойдох заради услугата, която ви дължа… Но после попаднах на Хилел и станахме приятели.

— В такъв случай смятай, че занапред си и мой приятел. Ако имаш нужда от каквото и да било, просто ми се обади. Впрочем бих искал през почивните дни да идваш да закусваш заедно с нас. Не ми се ще да играеш баскетбол на празен стомах.

Уди се съгласи да идва в съботните и неделните сутрини, но категорично отказа да остава за вечеря. Наложи се леля Анита да вложи цялото си търпение, за да го опитоми. Отначало тя започна да чака пред къщи завръщането им от игрището. Поздравяваше Уди, който често се изчервяваше, като я види, и побягваше като диво животно. Хилел се сърдеше: „Мамо, защо правиш това! Сама виждаш, че той се притеснява!“. Тя отвръщаше с усмивка. Не след дълго започна да причаква Уди с бисквити и чаша мляко и преди той да бе успял да побегне, му предлагаше да похапне пред дома им. Възползва се от един дъждовен ден и го убеди да влезе вътре. Наричаше го „славния Уди“. Той страшно се смущаваше, изчервяваше се като домат и си глътваше езика. Леля Анита му се струваше необикновено красива. Един следобед тя му предложи:

— Я ми кажи, Уди, защо не останеш за вечеря?

— Не мога, трябва да помогна на господин Бънк със засаждането на луковиците.

— Ела след това.

— По-добре да се прибера в общежитието. Ще се тревожат, като видят, че ме няма, и ще си имам неприятности.

— Ако искаш, мога да се обадя на Арти Кроуфорд и да поискам разрешение. После ще те откарам до общежитието.

Уди се съгласи, леля Анита се обади по телефона и той остана за вечеря.

— Родителите ти наистина са свестни хора — каза той на Хилел, когато станаха от масата.

— Нали ти казах. Много са мили. Можеш да идваш всеки път, когато поискаш.

— Страхотно беше, че майка ти се обади на Кроуфорд и му каза, че ще остана за вечеря. Досега никой не ме е карал да се чувствам така.

— Да се чувстваш как?

— Важен.

У Голдманови от Балтимор Уди откри семейството, което никога не бе имал, и не след дълго стана пълноправен негов член. През уикендите пристигаше у тях още от сутринта. Чичо Соул го канеше да влезе и двамата сядаха да закусят, като скоро към тях се присъединяваше и Хилел. Сетне двамата заминаваха да помагат на Денис Бънк. В края на деня Уди редовно оставаше за вечеря. Стараеше се по всякакъв начин да бъде полезен: искаше непременно да помогне за приготвянето на ястията, да подреди масата, да раздигне, да измие съдовете, да изхвърли боклука. Веднъж, докато го гледаше да шета в кухнята след закуска, Хилел му каза:

— Сутрин е. Разпусни, няма нужда да вършиш това.

— Искам да помагам. Не ми се ще родителите ти да си мислят, че ги използвам.

— Казва се, „че се възползвам от тях“. Я ела и седни. Довърши си закуската и прочети вестника. Прочети го, инак никога нищо няма да научиш.

Хилел го насърчаваше да се интересува от всичко. Преразказваше му книгите, които бе чел, документалните филми, които бе гледал по телевизията. През уикендите непременно отиваха на баскетболното игрище, независимо какво бе времето. Бяха страхотна двойка. Струваше им се, че спокойно могат да играят в кой да е отбор от НБА. Пред тях дори легендарните „Чикаго Булс“ не струваха нищо.

Веднъж леля Анита сподели пред мен как си дала сметка, че Уди наистина е станал част от семейството, в деня, когато пазарували заедно с Хилел в супермаркета и той взел пакет корнфлейкс с мента. „Мислех, че не обичаш мента“, казала му тя. А Хилел отвърнал нежно като същински брат: „Аз не обичам, но този корнфлейкс е за Уди. Той му е любимият“.

Присъствието на Уди у Балтиморови скоро се превърна в нещо, което се разбира от само себе си. С одобрението на Арти Кроуфорд той започна да остава за пицата във вторник, за филмите в събота, за обиколките в аквариума, на който Хилел не можеше да се насити, за екскурзиите до Вашингтон, където дори посетиха Белия дом.

Когато оставаше за вечеря у Голдманови, Уди всеки път настояваше да се прибере в общежитието с автобуса. Боеше се, че полагат прекалено много грижи за него и че един ден може да им омръзне и да го изгонят. Ала леля Анита не му позволяваше вечер да пътува сам. Смяташе, че е опасно. Закарваше го с колата и когато спреше пред неприветливата сграда, питаше:

— Всичко наред ли е?

— Не се тревожете, госпожо Голдман.

— Е, наистина малко се тревожа.

— Не бива да се безпокоите за мен, госпожо Голдман. Вие сте толкова добри.

Една петъчна вечер тя спря пред олющената фасада и сърцето ѝ се сви.

— Уди, не е лошо тази вечер да останеш да спиш у нас.

— Не се притеснявайте заради мен, госпожо Голдман.

— Не притесняваш никого, Уди. Къщата е достатъчно голяма за всички ни.

Така той за пръв път преспа у Голдманови.

Една неделна утрин, когато над Балтимор валеше страхотен дъжд, Уди пристигна рано и чичо Соул го откри мокър до кости и премръзнал. Тогава реши, че Уди трябва да има ключ от къщата. От този ден Уди започна да идва още по-рано, подреждаше масата, препичаше филийки, наливаше портокалов сок и кафе. Пръв слизаше чичо Соул. Двамата сядаха един до друг и докато закусваха, си поделяха вестника. Сетне пристигаше леля Анита, която го поздравяваше, разрошваше косите му, а ако Хилел се бавеше, Уди се качваше в стаята му да го събуди.

Един понеделник през януари 1990 година, когато Хилел отиде сутринта на автобусната спирка, завари там Уди да плаче, сгушен в храстите.

— Уди, какво става?

— От общежитието вече не ме пускат да идвам у вас.

— Защо?

Уди наведе глава.

— От известно време не ходя на училище.

— Какво? И защо не ходиш?

— По-добре ми е тук. Искам да съм заедно с теб, Хил! Арти е бесен. Обадил се е на баща ти. Каза ми освен това, че повече няма да работя с Бънк.

— Е, все пак те е пуснал да дойдеш тук.

— Ами! Избягах. И няма да се върна! Искам да остана с теб!

— Никой не може да ни попречи да се виждаме, Уди. Ще намеря решение!

Решението бе да настани още същия ден Уди в павилиона към басейна на Балтиморови. Щеше да бъде на спокойствие, тъй като до настъпването на лятото никой не ходеше там. Хилел му занесе завивки, храна и радиотелефон, за да поддържат връзка.

Вечерта Арти Кроуфорд посети Балтиморови, за да им съобщи, че Уди е изчезнал.

— Как така „изчезнал“? — зачуди се леля Анита.

— Не се върна в общежитието. Открихме, че от седмици не се е мяркал в училище.

Чичо Соул се обърна към Хилел:

— Да си виждал днес Уди?

— Не, тате.

— Сигурен ли си?

— Да, тате.

— Имаш ли представа къде би могъл да бъде? — запита Арти.

— Не, много бих искал да ви помогна.

— Хилел, зная, че двамата с Уди сте много близки. Ако знаеш нещо, по-добре ми кажи. Много е важно.

— Има нещо… Спомена, че ще ходи в Юта при баща си. Смяташе да вземе автобуса за Солт Лейк Сити.

Същата нощ двамата се свързаха с помощта на радиотелефоните. Скрит под завивките, Хилел говореше шепнешком, за да не го чуят родителите му:

— Уди? Всичко наред ли е? Приемам.

— Всичко е наред, Хил. Приемам.

— Тази вечер Кроуфорд идва у дома. Приемам.

— И какво искаше? Приемам.

— Търсеше теб. Приемам.

— И ти какво каза? Приемам.

— Че си заминал за Юта. Приемам.

— Добре си направил. Благодаря. Приемам.

— Няма защо, приятелю.

Следващите три дни Уди прекара скрит в павилиона. На четвъртия ден излезе призори и се скри на улицата в очакване на Хилел, за да го придружи до училище.

— Да не си откачил? — разсърди се Хилел. — Ако някой те види, спукана ти е работата!

— Задушавам се в този павилион. Иска ми се да се раздвижа. А и ако Прасето не ме види в училище, като нищо ще се заяде с тебе.

Уди отиде заедно с Хилел до двора на училището и там се смеси с другите ученици. Ала тази сутрин директорът Хенингс забеляза момчето, което никога преди не бе виждал, и веднага разбра, че не е техен ученик. Сети се за описанието, което наскоро бе получил, и се обади в полицията. Минута по-късно пред училището спря патрулна кола. Уди я зърна и понечи да избяга, но се натъкна на Хенингс.

— Прощавайте, млади човече, кой сте вие? — запита строго той, като сложи ръка на рамото му, за да го задържи.

— Бягай, Уди! — извика Хилел. — Спасявай се!

Уди се отскубна от Хенингс и си плю на петите, ала полицаите го хванаха и укротиха. Хилел се втурна към тях и се развика: „Пуснете го! Пуснете го! Нямате право!“, опита се да ги разблъска, но Хенингс се намеси и го спря. Хилел избухна в плач. „Пуснете го! — проплака той по посока на полицаите, които отвеждаха Уди. — Нищо не е направил! Нищо не е направил!“

Учениците на двора гледаха стъписани как качват Уди в полицейската кола, но Хенингс и преподавателите ги разпръснаха и ги накараха да се приберат по стаите.

Цяла сутрин Хилел прекара в лечебницата, без да спре да плаче. Когато настъпи време за обяд, Хенингс дойде при него.

— Хайде, моето момче, прибирай се в класната стая.

— Защо постъпихте така?

— Директорът на общежитието, където живее Уди, ме предупреди, че вероятно ще го видя тук. Приятелят ти е избягал, даваш ли си сметка какво означава това? Нещо много сериозно!

Със свито сърце Хилел отиде в клас за следобедните часове. Прасето го очакваше с нетърпение. „Настъпи часът за разплата, Скаридо — каза му той. — Сега твоето приятелче Уди го няма и ще мога да се заема с теб след часовете. Очаква те чудесно кучешко лайно. Опитвал ли си кучешко лайно? Ще ти бъде за десерт. Трябва да го изядеш цялото. Ммм… Вкусно!“

Веднага щом би последният звънец, Хилел изскочи от стаята, преследван от Прасето. „Дръжте Скаридата! — крещеше Прасето. — Дръжте го, ще му устроим празник.“ Хилел хукна по коридорите, но вместо да излезе от училището откъм баскетболното игрище, благодарение на дребния си ръст успя да се промъкне през тълпа деца, които слизаха по стълбите към изхода, стигна до първия етаж, мина като вихър по пустите коридори и се скри в едно помещение до портиерната. Сви се там и затаи дъх. Кръвта пулсираше в слепоочията му, а сърцето му сякаш биеше в ушите. Когато най-сетне се осмели да излезе, вече беше нощ. Училището беше тъмно и безлюдно. Тръгна на пръсти да търси изхода и не след дълго попадна в коридора, който водеше към стаята на редколегията. Пристъпи напред, видя, че вратата е открехната, и долови странни шумове, които идваха отвътре. Спря и се заслуша. Различи гласа на госпожа Чериът. После се разнесе звук от плесница, последван от стенание. Надзърна през процепа и видя директора Хенингс, седнал на един стол. Пред него бе коленичила с вирнат задник, вдигната пола и смъкнати пликчета госпожа Чериът. Той любовно я пляскаше по дупето и всеки път тя издаваше изпълнен с наслада стон.

— Мръсница! — провикна се той към нея.

— Да, аз съм една долна, отвратителна мръсница — повтори тя.

— Мръсница си! — потвърди той.

— Бях много лоша ученичка, господин директор.

— Не беше ли малка гадна мръсница? — запита отново Хенингс.

Хилел не разбираше нищо от онова, което вижда, затова разтвори вратата и възкликна:

— Мръсни думи, вън оттук!

Госпожа Чериът скочи като ужилена и нададе остър писък.

— Хилел? — заекна Хенингс, а госпожа Чериът оправи полата си и избяга навън.

— Какво правите? — запита Хилел.

— Това е игра — отвърна Хенингс.

— Напомня по-скоро на нарушаване на дисциплината.

— Ние… Ние се упражнявахме. А ти какво търсиш тук?

— Криех се, защото другите деца искаха да ме набият и да ме накарат да ям кучешки изпражнения — обясни Хилел, но директорът не го изслуша и излезе в коридора да търси госпожа Чериът.

— Всичко е наред, Аделайн! — извика той. — Аделайн, къде си?

— Може ли да остана и да се скрия тук? — запита Хилел. — Боя се от това, което може да ми стори Прасето.

— Да, разбира се, моето момче. Видя ли къде отиде госпожа Чериът?

— Замина си.

— В каква посока?

— Нямам представа. Натам.

— Добре, почакай за момент, ей сега се връщам.

Хенингс пое по коридора, като подвикваше: „Аделайн? Аделайн, къде си?“. Накрая откри госпожа Чериът свита в един ъгъл.

— Не се тревожи, Аделайн — каза ѝ той. — Малкият нищо не е видял.

— Видя всичко!

— Не, не. Уверявам те.

— Наистина ли? — запита с треперещ глас тя.

— Уверявам те. Всичко е наред, няма за какво да се тревожиш. А и какво толкова може да каже? Не се притеснявай, ще поговоря с него.

Ала когато се върна в стаята на редколегията, Хенингс установи, че Хилел си е отишъл. Видя го час по-късно, когато момчето позвъни у тях.

— Добър вечер, господин директор.

— Хилел? Какво правиш тук?

— Трябва да ви върна нещо, което ви принадлежи — отвърна Хилел и извади от чантата си дамски пликчета.

Хенингс изцъкли очи и размаха ръце.

— Махни тази мръсотия! — заповяда той. — Не зная за какво говориш.

— Струва ми се, че са на госпожа Чериът. Нали ѝ свалихте гащите, за да я пляскате, и тя забрави да ги обуе. Чудна работа, защото, ако аз забравя да си обуя слиповете, ще ми духа на пишката. Ала може би на жените не им духа, защото техните пишки са отвътре.

— Млъквай и изчезвай оттук! — просъска Хенингс.

Откъм салона се дочу гласът на съпругата на господин Хенингс, която питаше кой звъни.

— Всичко е наред, скъпа — отвърна Хенингс с меден глас. — Дойде един ученик, който има проблеми.

— Може би трябва да попитаме вашата съпруга дали тези гащи не са нейни? — подсказа Хилел.

С непохватен жест Хенингс се опита да грабне пликчетата, но не успя и се провикна към жена си:

— Скъпа, ще се поразходя навън!

Излезе на тротоара по пантофи и помъкна Хилел със себе си.

— Да не си луд, че си дошъл тук?

— Забелязах, че ей там има павилион за сладолед — каза Хилел.

— Нямам намерение да те черпя сладолед. Време е за вечеря. А и как пристигна тук?

— Питам се дали госпожа Чериът обича да си маже със сладолед зачервеното дупе? — продължаваше Хилел.

— Хайде, ела да ти купя сладолед.

С фунийка сладолед в ръка двамата продължиха разходката си из квартала.

— Защо пляскахте по дупето клетата госпожа Чериът? — запита Хилел.

— Беше игра.

— В училище ни обясняваха какво е малтретиране. Това малтретиране ли беше? Дори ни дадоха телефонен номер, на който да се обаждаме.

— Не, моето момче. Правехме нещо, което и двамата желаехме.

— Играехте на пляскане по дупето?

— Да. Това е специално пляскане. То не причинява болка. Дори е полезно.

— Така ли? Моят приятел Луис пък разправяше, че веднъж баща му го напляскал по задника и здравата го боляло.

— Когато възрастни се пляскат по дупето, е различно. Те предварително се уговарят, за да са сигурни, че участниците са съгласни.

— Аха. Значи сте повикали госпожа Чериът и сте ѝ казали: „Мила госпожо Чериът, имате ли нещо против да ви сваля гащичките и да ви напляскам по дупето“, а тя е отговорила: „Нямам нищо против“.

— Нещо такова.

— Изглежда ми доста странно.

— Моето момче, имай предвид, че възрастните са странни.

— Това го знам.

— Не, искам да кажа, че са по-странни, отколкото би могъл да си представиш.

— И вие ли сте такъв?

— И аз.

— Знаете ли, сещам се за какво говорите. Приятели на моите родители бяха в развод. Веднъж двамата идваха на вечеря, а седмица по-късно жената дойде да спи у нас. Непрекъснато говореше за мъжа си със забранени думи. Правел разни неща с бавачката на децата им.

— С мъжете понякога се случват такива неща.

— Защо?

— По много причини. За самочувствие. За да се почувстват по-силни, по-млади. За да задоволят нагона си.

— Какво означава нагон?

— Нагон е онова, което ни кара да правим разни неща, без да знаем защо. Главата ни престава да мисли и тялото действа по начин, за който после съжаляваме.

— Онзи ден открих зад леглото си пакетче бонбони. Те са ми любимите, но мама каза, че не бива да ги ям, защото скоро ще вечеряме. Аз обаче си похапнах и след това съжалявах, защото вече не бях гладен и едва докоснах вечерята, която мама беше приготвила. Това нагон ли е?

— Да речем.

— А вие защо играете, като пляскате госпожа Чериът по дупето? Може би вече не обичате жена си, както се случи с приятелите на моите родители?

— Напротив, обичам жена си. Безкрайно я обичам.

— Значи, нея трябва да пляскате по дупето от любов!

— Тя не желае. Знаеш ли, понякога мъжете имат нужди и трябва да ги задоволяват. Но това не означава, че не обичат жена си. Затварям се в стаята на редколегията с госпожа Чериът именно, за да остана при жена си. Обичам жена си и не искам тя да бъде тъжна. А сигурно ще се натъжи, ако узнае това. Разбираш ли? Сигурен съм, че разбираш.

— Да, разбирам. Само че вие сте началник на госпожа Чериът и съм сигурен, че заради това ще си имате куп неприятности. А и родителите никак няма да са доволни, ако научат, че столовете, на които децата им сядат в редколегията, служат на тях да се настанява преподавателка по гол задник…

— Ясно! — прекъсна го Хенингс. — Разбрах! Какво искаш?

— Искам да запишете безплатно в училището моя приятел Уди.

— Ти си луд! Да не смяташ, че мога да извадя 20 000 долара от шапката си?

— Вие отговаряте за бюджета. Сигурен съм, че ще можете да се справите. Достатъчно е да добавите един стол в дъното на класната стая. Никак не е сложно. Така ще можете да продължите да обичате жена си и да пляскате по дупето госпожа Чериът.

На другата сутрин Хенингс се свърза с Арти Кроуфорд, за да му съобщи, че родителското сдружение на училище „Оук Трий“ с удоволствие предоставя стипендия на Уди. Чичо и леля обсъдиха положението и предложиха Уди да се настани да живее у тях, за да бъде по-близо до училището. Хилел беше на върха на щастието. Вечерта след постъпването на Уди в „Оук Трий“ директорът написа в своя личен дневник: „Днес бе взето решение за отпускането на извънредна стипендия на едно странно момче, Удроу Фин. Малкият Хилел изглежда омагьосан от него. Ще видим дали пристигането на този нов ученик ще му помогне да разкрие възможностите си — нещо, на което отдавна разчитам“.

Така Уди влезе в живота на Голдманови от Балтимор и се настани в една от стаите за гости, обзаведена така, че той да се чувства удобно в нея. Чичо Соул и леля Анита никога не бяха виждали Хилел толкова щастлив, колкото през последвалите години. Двамата с Уди отиваха заедно на училище и се връщаха заедно. Обядваха заедно, изпитваха ги заедно, заедно готвеха домашните си, а на баскетболното игрище, въпреки разликата в габаритите, непременно трябваше да играят в един отбор. Така бе поставено началото на период, белязан от спокойствие и блаженство.

Уди влезе в отбора по баскетбол, който благодарение на него се устреми към завоюване на шампионската титла за пръв път в своята история. Хилел от своя страна се включи по впечатляващ начин в описването на училищния вестник: добави към него рубрика, посветена на баскетболния отбор, и пускаше поредния брой в навечерието на мачовете. Набраните средства се събираха във фонда на родителското сдружение за ученически стипендии. Така си спечели похвали от страна на преподавателите, уважението на съучениците си, а в личния си дневник Хенингс написа по повод Хилел: „Забележителен ученик, надарен с изключителна интелигентност. Приносът му съм училището е несъмнен. Успя да сплоти другарите си около проект за вестник и организира посещение на кмета, който изнесе беседа на политическа тематика. С една дума: изумителен“.

Скоро игрището зад училището им стана тясно. Нуждаеха се от повече пространство, способно да побере необятните им амбиции. След часовете отиваха да помечтаят в спортната зала на гимназията „Рузвелт Хай“, недалеч от тяхното училище. Пристигаха преди началото на тренировката на баскетболния отбор, слизаха на терена и затворили очи, си представяха, че са в зала „Форум“ в Лос Анджелис, в „Медисън Скуеър Гардън“ и възторжената публика скандира техните имена. Хилел сядаше на някоя пейка, а Уди заставаше в другия край на залата. Хилел се преструваше, че държи микрофон: „Две секунди преди края на мача „Булс“ изостават с две точки, но ако тяхното крило Удроу Фин отбележи този кош, те ще спечелят плейофите!“. В този върховен момент Уди притваряше очи, стягаше мускули и стреляше. Тялото му се извисяваше във въздуха, ръцете му се изпъваха напред, топката прелиташе през смълчаната зала и спираше в коша. Хилел надаваше тържествуващ крясък: „Победааа! „Чикаго Булс“ печелят след решаващия изстрел на невероятния Удроу Фин!“. Двамата се прегръщаха, правеха почетна обиколка, а след това побягваха от страх да не ги видят.

Понякога Удроу отиваше при леля Анита и я питаше шепнешком:

— Госпожо Голдман, бих искал… да позвъня на баща ми. Бих искал да му съобщя как съм.

— Разбира се, съкровище. Може да ползваш телефона колкото искаш.

— Госпожо Голдман, не ми се ще… Хилел да научи. Нямам желание да разговарям с него по този въпрос.

— Върви в нашата спалня. Телефонът е до леглото. Обаждай се на баща си когато искаш и колкото пъти искаш. Няма нужда да питаш за разрешение, миличък. Върви, аз ще отвлека вниманието на Хилел.

Уди се промъкна в спалнята на чичо Соул и леля Анита. Грабна телефона и седна на мокета. Извади от джоба си листче, на което беше записан номерът, и го набра. Никой не отговори. Включи се телефонният секретар и той остави съобщение: „Здравей, тате. Обажда се Уди. Оставям ти съобщение, защото… Искам да ти кажа, че сега живея у семейство Голдман и те са много мили с мен. Играя баскетбол в отбора на моето ново училище. Ще се опитам отново да ти се обадя утре“.

*  *  *

Няколко месеца по-късно, малко преди коледната ваканция на 1990 година, чичо Соул и леля Анита предложиха на Уди да замине с тях за Маями, но той веднага отказа. Смяташе, че Голдманови са достатъчно щедри към него, а това пътуване ще струва много пари.

„Ела с нас — настояваше Хилел, — ще бъде забавно. Какво ще правиш сам? Нима ще прекараш ваканцията у дома?“, ала Уди не отстъпваше. Една вечер леля Анита отиде при него в стаята му и седна на края на леглото.

— Уди, защо не искаш да дойдеш във Флорида?

— Не искам и толкова.

— Много ще ни бъде приятно, ако бъдеш с нас.

Изведнъж той се разплака и тя го притисна до гърдите си.

— Уди, мили, какво става?

Прокара пръсти в косите му, а той каза, хълцайки:

— Никой… никой не се е грижил за мен като вас. Никой никога не ме е водил във Флорида.

— За нас това е толкова приятно, Уди. Ти си чудесно момче и ние много те обичаме.

— Госпожо Голдман, аз откраднах… О, толкова съжалявам. Не заслужавам да живея с вас.

— Какво си откраднал?

— Онзи ден, когато отидох във вашата стая, видях една снимка на скрина…

Той се надигна от леглото и преглъщайки сълзите си, отвори чантата. Извади от нея семейната снимка и я подаде на леля Анита.

— Простете ми, не исках да я открадна, но толкова исках да имам ваша снимка. Боя се, че един ден може да ме изоставите.

Тя го погали по косата.

— Никой няма да те изостави, Уди. Впрочем добре направи, че ми спомена за тази снимка: на нея липсва някой.

Следващия уикенд Голдманови от Балтимор, вече четирима на брой, си направиха семейни снимки в търговския център.

Когато се завърнаха у дома, Уди позвъни на баща си. Отново попадна на телефонния секретар и остави ново съобщение: „Здравей, тате, обажда се Уди. Ще ти изпратя снимка. Страхотна е, ще видиш! На нея съм аз със семейство Голдман. Другата седмица заминаваме за Флорида. Ще се опитам да ти се обадя оттам“.

Добре си спомням онази зима на 1990 година във Флорида, когато Уди влезе в моя живот и завинаги остана в него. Между трима ни веднага се установи необикновена близост. Този ден постави началото на прелестното приключение, наречено „банда на Голдманови“. Струва ми се, че едва след като срещнах Уди, наистина заобичах Флорида, която дотогава ми изглеждаше доста скучна. И аз на свой ред, също като Хилел, бях омаян от това здраво и чаровно момче.

В края на първата учебна година, прекарана заедно в „Оук Трий“, в деня преди да се снимат за годишника, Хилел връчи на Уди един пакет.

— Това за мен ли е?

— Да. За утре.

Уди разтвори пакета и откри в него тениска с надпис „Приятели завинаги“.

— Благодаря ти, Хил!

— Открих я в търговския център. Купих същата и за мен. Така на снимката ще бъдем с еднакви тениски. Стига да искаш… Надявам се, че не ти се струва прекалено глупаво.

— Напротив, никак не е глупаво!

По силата на случая и на подреждането по азбучен ред Удроу Маршал Фин и Хилел Голдман се оказаха един до друг. Върху снимката в годишника на училище „Оук Трий“ за 1990–1991 година Уди и Хилел застанаха редом и никой не би могъл да каже кой от двамата е повече Голдман от другия.

7

До срещата ми с Дюк никога не си бях давал сметка колко силна може да бъде близостта между човека и кучето. Постоянното му присъствие неизбежно ме накара да се привържа към него. А и кой не би попаднал под влиянието на лукавия му чар, на нежността, с която полага глава върху коленете ви, просейки си милувка, на умолителния поглед, който ви отправя всеки път, когато отворите хладилника?

Бях установил, че колкото повече се сближавах с Дюк, толкова по-благоприятно ставаше отношението на Александра към мен. Беше свалила донякъде гарда. Понякога дори ме наричаше Марки, както навремето. Отново откривах присъщата ѝ нежност, топлотата, смеха, с който удостояваше тъпите ми шеги. Откраднатите мигове с нея ме изпълваха с отдавна неизпитвана радост. Давах си сметка, че винаги бях желал единствено нея. Минутите, прекарани заедно, когато отивах да върна Дюк в дома на Кевин, за мен бяха най-щастливите. Не бях сигурен дали въображението не ми играе номера, но ми се струваше, че тя всеки път урежда така нещата, че да останем поне за малко сами. Ако Кевин правеше упражнения на терасата, тя ме отвеждаше в кухнята. Ако пък той приготвяше протеиновите си напитки или печеше стекове, двамата оставахме на терасата. Някои нейни жестове, докосвания, погледи караха сърцето ми да бие по-силно. На моменти имах усещането, че отново с нея сме едно цяло. Затова с огромна неохота се качвах в колата, за да се прибера у дома. Ужасно ми се искаше да я поканя на вечеря навън. Да прекараме една цяла вечер само двамата, без нейния хокеист, който продължаваше да ми описва с най-големи подробности своите сеанси по физиотерапия. Не смеех обаче да поема инициативата, боях се да не разваля всичко.

От страх да не бъда разкрит една сутрин реших веднага да върна Дюк. Бях се събудил, изпълнен с угризения и с предчувствието, че няма начин да не ме разобличат. Когато точно в шест дочух джафкането на Дюк пред вратата, аз му отворих и той ми предложи всекидневната си порция възторжена нежност. Клекнах до него и галейки го по главата, му казах: „Не можеш да останеш тук. Страх ме е да не събудя подозрения. Трябва да се прибереш у дома“.

Той направи тъжна кучешка физиономия и легна пред входа със свити уши. Трябваше да положа усилия, за да осъществя намерението си. Затворих вратата и седнах зад нея. Бях не по-малко нещастен от него.

Този ден почти не работих. Липсваше ми присъствието на Дюк. Нуждаех се от него, искаше ми се да е някъде край мен, зает да гризе пластмасовите си играчки или да спи на канапето.

Вечерта Лио пристигна за редовната партия шах и веднага забеляза посърналото ми лице.

— Да не би някой да е умрял? — запита ме той, когато му отворих вратата.

— Днес не съм виждал Дюк.

— Не дойде ли?

— Дойде, но го изгоних. Страх ме е да не бъда разкрит.

Той ме изгледа любопитно.

— Вие май сте на път да се побъркате?

На следващия ден, когато Дюк отново изджафка пред вратата, вече му бях приготвил първокачествена месна закуска. Тъй като трябваше да прескоча до пощата, го взех със себе си. Не устоях на изкушението да се разходим заедно в града: заведох го да му направят тоалет, а после го почерпих сладолед с фъстъци в малка сладкарница, където го приготвяха на място. Бяхме се настанили на терасата, аз му подавах бисквитеното рогче, което той ближеше с наслада, когато чух някой да ме вика:

— Маркъс?

Обърнах се, изпаднал в ужас, че са ме заловили на местопрестъплението, и видях Лио.

— Лио, да му се не види! Как ме изплашихте!

— Маркъс, вие напълно откачате! Какво правите?

— Ядем сладолед.

— Разхождате в града чуждо куче пред очите на всички! Да не искате Александра да ви спипа?

Прав беше. Знаех това, но може би вътре в себе си желаех Александра да разкрие всичко, да се случи нещо. Откраднатите мигове, прекарани заедно, не ми бяха достатъчни. Давах си сметка, че искам всичко да бъде както преди. Ала бяха минали осем години и тя вече имаше друг мъж до себе си.

Лио ме принуди да върна Дюк на Александра, преди да ми е хрумнало да го заведа на кино или да направя някоя друга глупост. Подчиних се и когато се прибрах, видях моя съсед да седи на своята тераса и да пише. Смятам, че се беше разположил там, за да дебне кога ще се завърна. Отидох при него.

— Е? Напредва ли вашият роман? — запитах го, като кимнах към все така девствената първа страница.

— Напредва. Мисля, че бих могъл да опиша историята на един старец, който наблюдава как младият му съсед се влюбва в жена с помощта на нейното куче.

Въздъхнах и седнах на стола до него.

— Лио, просто не знам как да постъпя.

— Направете като кучето. Накарайте да ви изберат. Проблемът е, че когато хората купуват куче, смятат, че те са го избрали, докато всъщност е обратното: кучето избира към кого да се привърже. То ви приема, преструвайки се, че се подчинява на наложените му правила, за да не ви натъжава. Липсва ли съвместимост, всичко е загубено. Доказателство за това е ужасната, но напълно достоверна история, случила се в щата Джорджия. Една самотна майка, набожна до безумие, купила дакел на име Уиски, за да внесе разнообразие в своето всекидневие и за забавление на двете си деца. За нещастие, Уиски се оказал напълно несъвместим с нея и съжителството им станало непоносимо. За да се отърве от него, жената прибягнала до крайно средство: накарала животното да седне пред къщата, поляла го с бензин и го запалила. Обхванатото от пламъци псе с отчаяно квичене се втурнало вътре, където децата гледали телевизия. Къщата изгоряла напълно заедно с Уиски и двете деца, така че пожарникарите открили само пепел. Сега разбирате ли защо трябва да оставите кучето да ви избере?

— Лио, боя се, че така и не проумях какво искате да ми кажете с тази история.

— Трябва да подходите по същия начин към Александра.

— Значи, да я изгоря жива?

— Не, глупако. Престанете да се правите на нещастно влюбен: направете така, че тя да ви избере.

Свих рамене.

— Така или иначе, тя скоро ще се завърне в Лос Анджелис. Спомена, че ще остане тук, докато траят процедурите на Кевин, а той вече кажи-речи е във форма.

— И какво, ще се примирите ли с това? Накарайте я да остане! Освен това кога най-сетне ще ми разкажете какво се е случило между вас? Още не сте ми описали как сте се запознали?

Станах.

— Следващия път, Лио. Обещавам.

На другия ден моят приятел Дюк бил забелязан по време на поредното си бягство. Както обикновено, заджафка пред вратата, но когато я отворих, видях Александра — развеселена, заинтригувана и облечена с нещо, което, както ми се стори, беше пижама.

— В дъното на градината има дупка — каза ми тя. — Открихме я тази сутрин. Можеш ли да повярваш? Мина под живия плет и пристигна право тук.

Избухна в смях. Беше си все така красива, дори без грим и по пижама.

— Ще влезеш ли за едно кафе? — предложих аз.

— Нямам нищо против.

Внезапно се сетих, че вещите на Дюк са пръснати по пода в салона.

— Почакай за момент да си обуя панталона.

— Значи, вече носиш панталон — подхвърли тя.

Не отвърнах нищо и побързах да затворя вратата под носа ѝ, след като я помолих да потърпи. Втурнах се да събера играчките на Дюк, купите за храна, одеялото и ги нахвърлях в спалнята.

Върнах се да отворя входната врата и Александра ме изгледа дяволито. Пуснах я да влезе, без да забележа колата, от която някакъв мъж в този момент ни наблюдавал и правел снимки.

8

Балтимор

1992–1993 г.

Следвайки неизменен във времето календар, на всеки четири години Денят на благодарността е предшестван от президентски избори. През 1992 година бандата на Голдманови взе дейно участие в кампанията на Бил Клинтън.

Чичо Соул беше убеден демократ, което редовно предизвикваше напрежение по време на престоя ни за зимната ваканция във Флорида през 1992 година. Майка ми твърдеше, че дядо открай време гласувал за републиканците, ала откакто чичо Соул започнал да гласува за демократите, той последвал примера му. Във всеки случай началото на нашето гражданско възпитание бе поставено от чичо Соул, който ни привлече за каузата на Бил Клинтън. Карахме дванайсетата си година и бандата на Голдманови беше в своя апогей. Смисълът на живота ми бе да сме заедно. Мисълта, че ще взема участие в кампанията с Уди и Хилел, ме изпълваше с радост.

Двамата продължаваха да работят за Бънк. Правеха го не само за удоволствие, но и за да спечелят джобни пари. Трудеха се чевръсто и усърдно и някои обитатели на „Оук Парк“, нервирани от мудността на Бънк, започнаха да се обаждат направо на тях за поддръжката на градината си. В такива случаи те отделяха 20 % от печалбата за Бънк, без той да забележи, като скришом пускаха парите в джоба му или в жабката на камионетката. По време на посещенията ми в Балтимор за мен бе страхотно удоволствие да им помагам, особено ако работеха за своя сметка. Бяха си спечелили малка вярна клиентела и носеха тениски, направени по поръчка в близката галантерия, с надпис на гърдите „Градинари Голдман от 1980 година“. Бяха поръчали същата тениска и за мен и аз никога не съм се чувствал толкова горд, както по време на разходките в „Оук Парк“ заедно с братовчедите ми, облечени в тази чудесна униформа.

Възхищавах се на тяхната предприемчивост и се гордеех, че мога да спечеля малко пари с пот на челото. Това си беше моя амбиция, откакто открих призванието на селф мейд мен в лицето на моя съученик от Монтклеър на име Стивън Адам. Стивън беше много мил с мен: често ме канеше у тях да прекараме заедно следобеда, а след това предлагаше да остана за вечеря. Ала когато седнехме на масата, по най-малкия повод изпадаше в ярост. Достатъчно бе майка му да възрази за нещо и той започваше да я ругае по най-вулгарен начин. Ако вечерята не му харесаше, удряше с юмрук по масата, хвърляше чинии и крещеше: „Не ми трябва твоята помия! Отвратителна е!“. В такива случаи баща му веднага ставаше от стола. Първия път, когато това се случи пред мен, помислих, че ще укроти сина си с две здрави плесници, но за мое удивление, бащата взе от скрина пластмасова касичка. По-късно разбрах, че всеки път се повтаря тази комична сцена. Той припкаше след разярения Стивън, хленчейки: „Касичката за груби думи! Три груби думи правят седемдесет и пет цента!“.

— Защо не пъхнеш в гъза ти тая тъпа касичка? — отвръщаше му Стивън, докато прекосяваше салона, и му показваше среден пръст.

— Касичка за груби думи! Касичка за груби думи! — продължаваше да припява уж заповеднически бащата.

— Затваряй си плювалника, умрял плъх такъв! Дяволско изчадие!

Бащата пристъпваше с касичката, която изглеждаше прекалено тежка за мършавите му ръце: „Касичка за груби думи! Касичка за груби думи!“. Както в басните, краят беше един и същ. Уморен, бащата прекратяваше нелепия си танц.

В жалък опит да съхрани достойнството си, накрая заключаваше философски: „Добре, де. Сега ти давам назаем, но да знаеш, че ще ги удържа от джобните ти пари!“. Изваждаше банкнота от 5 долара и я пъхваше в задника на прасенцето касичка, след което смутено се връщаше на масата. Тогава Стивън сядаше обратно на мястото си, без никой да смее да го смъмри, излапваше десерта, оригваше се, а сетне се затваряше в стаята си, като пътьом грабваше като плячка касичката. Майка му ме откарваше у дома, а на раздяла аз ѝ казвах: „Госпожо Адам, благодаря ви за вкусната вечеря!“.

Стивън имаше усет за бизнес. Той не само прибираше парите, придобити от собствените му груби думи, но припечелваше допълнително, като криеше ключовете от колата на баща си и му ги връщаше само срещу откуп. Сутрин бащата установяваше, че ключовете ги няма, и отиваше да се моли пред заключената врата на детската стая: „Стивън, моля те, върни ми ключовете… Ще закъснея за работа. Знаеш, че ако това отново се случи, ще ме уволнят. Директорът вече ме предупреди“. Майката му идваше на помощ и яростно започваше да удря по вратата.

— Стивън, отвори! Бога ми, отваряй веднага, чуваш ли? Да не искаш баща ти да загуби работата си и да останем на улицата?

— Пука ми! Двайсет кинта и ще получите тъпите си ключове!

— Добре — проплакваше бащата, — добре.

— Пъхни ги под вратата! — заповядваше Стивън.

Бащата се подчиняваше, след което вратата се отваряше рязко и ключовете литваха право в лицето му.

— Благодаря, нещастник! — крясваше Стивън и хлопваше обратно вратата.

Всяка седмица в училище Стивън ни показваше пачка банкноти, която ставаше все по-дебела, след което купуваше на всички сладолед. Също както в света на модата, оригиналът често става обект на подражание, но рядко бива достигнат: научих, че моят съученик Луис решил да спечели пари, като нагруби баща си, но вместо това получил два оглушителни шамара, което го накарало да прекрати по-нататъшните опити. Ето защо бях горд да се завърна в Монтклеър с доларите, спечелени като градинар. Така щях на свой ред да смая моите съученици и да ги черпя сладолед.

На Бънк никак не му се щеше да ми отделя заплата. Всеки път ме посрещаше, ръмжейки, че няма да ми плати, че Хилел и Уди вече са му предостатъчни, но братовчедите винаги поделяха спечеленото с мен. Харесвахме Бънк, макар да беше мърморко. Наричаше ни „малки лайнари“, а ние пък му казвахме Скункс[1], защото намирисваше. Беше цапнат в устата и всеки път, когато чуеше прозвището си, ни обсипваше с ругатни, за наше огромно удоволствие: „Името ми е Бънк! Бънк! Как не можахте да го запомните? Шайка дребни лайнари! Бънк с Б! Като бардак! Като ботуш в гъза!“.

През февруари 1992 година, въпреки провала на предварителните избори в Ню Хемпшир, Бил Клинтън си оставаше най-сериозният кандидат на демократите. Набавихме си агитационни стикери и започнахме да ги лепим върху пощенските кутии и по броните на колите на клиентите на Бънк, както и по неговата камионетка. През онази пролет в Америка избухнаха вълнения след оправдаването на четиримата полицаи, обвинени, че след преследване са пребили чернокож; видеозаписът на побоя, заснет от случаен очевидец, бе разтърсил страната. Така бе поставено началото на онова, което стана известно в целия свят като аферата „Родни Кинг“.

— Нищо не разбрах — обади се Уди с пълна уста. — Какво означава „искам отвод“?

— Уди, скъпи, преглътни, преди да говориш — смъмри го ласкаво леля Анита.

Хилел се впусна в обяснения.

— Прокурорът твърди, че съдебните заседатели не са безпристрастни, и желае те да бъдат сменени. Всички или някои от тях. Това означава „искам отвод“.

— Че защо? — продължи да пита Уди, бързайки да преглътне, за да не прекъсне разговора.

— Защото те са чернокожи, а Родни Кинг също е чернокож. Прокурорът твърди, че журито, съставено от чернокожи, няма да издаде справедлива присъда. Затова изиска отвод на съдебните заседатели.

— Да, ако обаче журито е съставено от бели, ще бъде на страната на ченгетата!

— Точно така! Именно в това е проблемът! Журито, съставено от бели, оправда белите полицаи, пребили чернокожия. Това стана причина за бунтовете.

У Голдманови от Балтимор на масата разговорите се въртяха около аферата „Кинг“: Хилел и Уди с вълнение следяха развоя на събитията. Случаят пробуди интереса на Уди към политиката и няколко месеца по-късно, през есента на 1992 година, той и Хилел съвсем естествено се включиха в кампанията на Бил Клинтън, като се записаха на щанда на демократите до паркинга на супермаркета в „Оук Парк“. Те определено бяха най-малките агитатори и един ден привлякоха вниманието на телевизионен екип, който им зададе няколко въпроса и ги включи в поредния си репортаж.

— Защо работиш за демократите, малкият? — запита журналистът Уди.

— Защото моят приятел Хилел казва, че така трябва.

Донякъде смутен, журналистът се обърна към Хилел:

— А ти, моето момче, смяташ ли, че Клинтън ще спечели?

След което изслуша слисан отговора на дванайсетгодишното момче:

— Трябва да сме наясно с реалното положение на нещата. Изборите ще бъдат трудни. По време на своя мандат Джордж Буш постигна немалко успехи и само преди няколко месеца бих казал, че победата му е сигурна. Ала днес страната се намира в рецесия, безработицата е висока, а наскоро избухналите бунтове, предизвикани от аферата „Родни Кинг“, допълнително подкопават позициите му.

Периодът на изборите съвпадна с пристигането в класа на Уди и Хилел на нов ученик, на име Скот Невил — болно от муковисцидоза момче, по-мършаво дори от Хилел.

Директорът Хенингс дойде да обясни на децата какво представлява муковисцидозата. Единственото, което те запомниха, бе, че Скот има проблеми с дишането, което му спечели прозвището Половин дроб.

Скот, който почти не можеше да тича и следователно да се спасява, скоро се превърна в новата жертва на Прасето. Това обаче продължи само няколко дни, защото веднага щом Уди научи това, заплаши Прасето с юмрук в носа и го принуди незабавно да прекрати изтезанията.

Уди започна да закриля Скот така, както преди закриляше Хилел, и скоро трите момчета разбраха, че между тях има много общи неща.

Не след дълго братовчедите ми разправиха за Скот и трябва да си призная, изпитах известна ревност при мисълта, че са оформили трио с друго момче: тримата ходеха заедно в аквариума, играеха на моравата, а вечерта на изборите, докато аз скучаех в Монтклеър, Хилел и Уди, придружени от чичо Соул, Скот и баща му Патрик, проследиха заедно развоя им в щаба на демократите в Балтимор. Подскачаха от радост при обявяването на резултатите, а после отпразнуваха победата по улиците. В полунощ влязоха в „Деъри Шек“ в „Оук Парк“ и всеки от тях си поръча огромен млечен шейк с банан. През онази вечер на 3 ноември 1992 година благодарение на моите балтиморски братовчеди Клинтън стана президент. През това време аз бях зает да подреждам стаята си.

Минаваше два часа след полунощ, когато те най-сетне си легнаха. Хилел се строполи в леглото като пън, но Уди не можа да заспи. Ослуша се: по всичко личеше, че чичо Соул и леля Анита вече спят. Открехна предпазливо вратата и се промъкна в работния кабинет на чичо Соул. Грабна телефона и набра номера, който вече знаеше наизуст. Щатът Юта беше три часа назад. За огромна негова радост, този път получи отговор.

— Ало?

— Здравей, тате! Обажда се Уди.

— А, Уди… Кой Уди?

— Ами… Уди Фин.

— О, Уди! Да му се не види! Прощавай, синко. Не можах да позная гласа ти по телефона. Как си, моето момче?

— Добре съм. Много съм добре! Тате, отдавна не сме се чували! Защо не се обаждаш? Получи ли съобщенията ми на телефонния секретар?

— Синко, когато ти се обаждаш, при нас е следобед и у дома няма никого. На работа сме. Няколко пъти опитах да се свържа с теб, но всеки път ми казваха, че те няма.

— Това е, защото сега живея у Голдманови. Сам знаеш…

— Голдманови, разбира се… Я ми кажи, шампионе, как са при теб нещата?

— Тате, ние участвахме в кампанията на Клинтън. Беше страхотно. Тази вечер заедно с Хилел и баща му отпразнувахме победата. Хилел казва, че Клинтън е успял благодарение на нас. Да знаеш колко уикенда сме прекарали на паркинга до супермаркета, за да раздаваме стикери на хората.

— Хайде, хайде — опита се да укроти възторга му баща му. — Не си губи времето с подобни глупости, синко. Всички политици са продажници!

— Все пак нали се гордееш с мен, тате?

— Разбира се, разбира се, синко! Гордея се.

— Питам, защото каза, че политиците били продажници…

— Е, щом на теб ти харесва, нямам нищо против.

— А ти какво харесваш, тате? Може пък да има нещо, което и двамата да харесваме?

— Харесвам футбола, синко! Харесвам „Каубоите“ от Далас! Това се казва отбор! Ти следиш ли футболното първенство, моето момче?

— Не много. Но вече ще го следя! Я ми кажи, тате, ще дойдеш ли тук да ме видиш? Мога да те запозная с Голдманови. Много мили хора са.

— Нямам нищо против, сине. Скоро ще дойда, обещавам.

Уди затвори и дълго седя във фотьойла на чичо Соул със слушалка в ръка.

Още на другия ден Уди внезапно изгуби всякакъв интерес към баскетбола. Не желаеше повече да бъде Джордан и „Булс“ изобщо не го вълнуваха. Не искаше да чуе за никой друг отбор освен за „Каубоите“ от Далас. Продължаваше да играе в баскетболния отбор на училището, но без особено старание. Хвърляше небрежно топката, която все пак неизменно попадаше в коша. Когато една съботна сутрин заяви, че вече не му се играе баскетбол и че вероятно никога вече няма да играе, Хилел се разсърди не на шега. Това бе първото истинско спречкване между тях.

— Какво те е прихванало изведнъж? — запита ядосано Хилел, който не разбираше тази неочаквана промяна. — Нали обичаше баскетбола?

— Тебе какво те засяга? Сега обичам футбола и точка.

— И защо точно отбора на Далас? Защо не „Вашингтон Редскинс“?

— Защото така искам.

— Много си странен! От една седмица се държиш странно!

— А ти пък от една седмица се държиш като глупак!

— Хайде, не се сърди! Просто смятам, че футболът нищо не струва. Аз предпочитам баскетбола.

— Че кой ти пречи да ходиш и да играеш сам, нещастник такъв, след като не харесваш футбола!

Уди избяга и макар Хилел да го викаше, изобщо не се обърна и се скри. Хилел го чака известно време с надеждата той да се върне и тъй като това не се случи, тръгна да го търси. Най-напред отиде на игрището, след това в „Деъри Шек“, в парка, по улиците, където обикновено се разхождаха заедно. Накрая реши да предупреди родителите си.

— Как така сте се скарали? — зачуди се леля Анита.

— Побъркал се е по футбола, мамо. Попитах го защо и той се разсърди.

— Случват се такива работи, миличък. Не се тревожи. Понякога приятелите се карат. Сигурно не е отишъл далече.

— Да, но той наистина е много сърдит.

И тъй като Уди не се завърна, обиколиха с кола квартала. Чичо Соул се прибра от работа и също претърси „Оук Парк“, но Уди го нямаше. Леля Анита позвъни на Арти Кроуфорд, за да го предупреди. След като Уди не си дойде за вечеря, Арти се свърза с полицията в Балтимор и подаде молба за издирване.

Чичо Соул до късно вечерта обикаля да търси Уди. Върна се към полунощ и съобщи, че от него няма и следа. Леля Анита изпрати Хилел да си ляга. Докато оправяше леглото му, се опита да го успокои: „Сигурна съм, че е добре. Утре всичко ще бъде забравено“.

Чичо Соул остана буден още час-два. Заспа на канапето и към три часа го събуди телефонът. „Господин Голдман? Обаждаме се от полицията в Балтимор по повод вашия син Удроу.“

Половин час по-късно чичо Соул вече беше в болницата, където бяха откарали Уди.

— Вие баща му ли сте? — запитаха го на рецепцията.

— Не съвсем.

В този момент един полицай дойде, за да го придружи.

— Какво се е случило? — запита чичо Соул, докато го следваше по коридорите.

— Нищо сериозно. Прибрахме го от улицата в южните квартали. Малко е контузен. Много силно хлапе. Можете да го приберете у дома. Всъщност вие какъв сте му? Баща?

— Не съвсем.

Уди прекосил Балтимор с автобус, без пукната пара в джоба. Първоначално имал намерение да замине за Юта. Опитал се да стигне до автогарата, но на два пъти сгрешил посоката, после продължил пеша и накрая попаднал в опасен квартал. Там бил нападнат от банда, която искала пари от него, но той нямал какво да им даде. Успял да се справи с единия от нападателите, но останалите го пребили.

Соул влезе в стаята и завари там разплакания Уди с насинено лице. Прегърна го.

— Прощавай, Соул — каза му, хълцайки, Уди. — Прощавай, че ти създавам неприятности. Аз… просто не знаех какво да кажа. Казах им, че си ми баща. Исках час по-скоро някой да дойде да ме прибере.

— Добре си направил…

— Соул… Струва ми се, че аз нямам родители.

— Не говори такива неща.

— Освен това се скарахме с Хилел. Той сигурно ме мрази.

— Нищо подобно. Понякога приятелите се поскарват. Нормално е. Хайде да се прибираме. Да си отиваме у дома.

Наложи се Арти Кроуфорд да разговаря с полицаите, преди те да пуснат Уди заедно с чичо Соул.

В есенната нощ къщата на Балтиморови беше единствената в квартала, където прозорците още светеха. Когато двамата влязоха, леля Анита и Хилел, които ги очакваха в салона, се втурнаха към тях.

— Боже мой, Уди! — възкликна леля Анита, когато видя подпухналото му лице.

Тя отведе Уди в банята, проми раните му и оправи лепенката върху сцепената вежда, която бяха зашили.

— Боли ли? — запита го нежно тя.

— Не.

— Уди, какво те прихвана? Можеха да те убият!

— Съжалявам. Ако всички ме мразите, ще ви разбера.

— Ох, миличък, какво говориш?… — притисна го тя към гърдите си. — Как може да си помислиш подобно нещо! Как би могъл да си представиш, че някой ще те мрази? Обичаме те като наш син. Не бива никога да се съмняваш в това!

Прегърна го още веднъж, погали го по израненото лице и го отведе в неговата стая. Сложи го в постелята, полегна до него и милва косите му, докато заспи.

У Голдманови от Балтимор животът потече както преди. Ала сега Хилел вземаше сутрин със себе си футболна топка. След часовете двамата с Уди вече не посещаваха залата на „Рузвелт Хай“, а отиваха на игрището, където обикновено тренираше отборът по футбол. Те тичаха по терена и разиграваха решаващи за мача акции. Скот, който беше луд по футбола, ги придружаваше и влизаше в ролята на арбитър и коментатор, докато дъхът му не пресекнеше. „Победен тъчдаун в последните секунди на финалната среща от шампионата!“, крещеше той, свил ръце на фуния пред устата си, а през това време Уди и Хилел приветстваха празните пейки, където изпадналите във възторг зрители би трябвало да скандират имената им и да нахлуят на терена, за да вдигнат триумфално на ръце непобедимата двойка. После отиваха да отпразнуват победата в съблекалните, където Скот се представяше за агент, който набира играчи за НФЛ[2], прословутата лига по американски футбол, и ги караше да подписват листове със задачи по математика, представяйки ги за главозамайващи договори. Най-често в такива моменти пазачът, привлечен от шума, влизаше в съблекалните и те побягваха начело с Уди, последван от Хилел, а на опашката Скот, който с мъка пъхтеше и плюеше.

През пролетната ваканция Уди замина за Солт Лейк Сити на гости на баща си. Хилел му повери своята топка, за да може да играе там футбол с баща си и с двете си сестри близначки, които никога не бе виждал.

Седмицата, прекарана в Юта, се оказа същинска катастрофа. У Фин от Солт Лейк Сити за Уди просто нямаше място. Съпругата на баща му беше добра жена, но прекалено заета с близначките. В деня на неговото пристигане тя го посрещна с думите: „Изглеждаш ми оправно момче. Чувствай се като у дома си. Хладилникът е на твое разположение. При нас всеки хапва, когато му се прище, а момичетата са много палави и никак не обичат да сядат на масата“. В неделя баща му предложи да гледат футбол по телевизията. Така прекараха целия следобед. При това по време на срещата трябваше да пазят мълчание, а през почивките баща му се втурваше в кухнята, за да се запаси с чипс или с пуканки. Вечерта бащата се ядосваше, защото всички отбори, на които бе заложил, до един бяха загубили. Освен това трябвате да подготвя документи за утрешния работен ден и се затвори в кабинета си тъкмо когато Уди си мислеше, че ще го заведе някъде на вечеря.

На другия ден, след като се разходи из квартала, Уди се прибра и когато отвори входната врата, завари баща си да се облича за сутрешното бягане. Той го погледна учудено и сърдито: „Ей, Уди, когато отидеш някъде на гости, никога ли не звъниш на вратата, преди да влезеш?“.

В бащиния дом Уди се чувстваше като чужд. Беше му мъчно и обидно. Истинското му семейство беше в Балтимор. Хилел беше негов брат. Прииска му се да поговори с него и му се обади по телефона:

— Не се разбирам с тях, не ги харесвам, тук всичко е гадно! — оплака се той.

— А сестрите ти? — запита Хилел.

— Мразя ги.

От съседната стая се дочу женски глас: „Уди, още ли си на телефона? Дано не е междущатски разговор. Знаеш ли колко са скъпи?“.

— Хил, трябва да затварям. Тук постоянно ми мърморят за какво ли не.

— Добре, мой човек. Дръж се…

— Ще се опитам… Хил?

— Да?

— Искам да се прибера у дома.

— Зная, мой човек. Скоро ще се видим.

В деня преди да си тръгне за Балтимор, Уди накара баща си да му обещае, че двамата ще излязат да вечерят заедно. По време на целия си престой така и не успя да остане поне за момент насаме с него. Още в пет следобед Уди застана на пост пред къщи. В осем часа мащехата му донесе сода и чипс. Баща му се прибра чак в единайсет.

— Уди? — възкликна той, когато го позна в тъмното. — Какво правиш навън по това време?

— Чакам те. Не помпиш ли, че щяхме да вечеряме заедно?

Бащата пристъпи напред. Автоматичното осветление се включи и Уди видя зачервеното му от изпития алкохол лице.

— Съжалявам, моето момче. Не обърнах внимание колко е часът.

Уди сви рамене и му подаде един плик.

— Вземи — каза му той. — За теб е. Предварително знаех какво ще се случи.

Бащата отвори плика и извади лист, върху който беше написано ФИН.

— Какво е това? — учуди се той.

— Фамилното ти име. Връщам ти го. Не го искам повече. Оттук нататък зная кой съм.

— И кой си?

— Аз съм Голдман.

Уди стана и влезе вътре, без да каже нито дума повече.

— Почакай! — викна след него баща му.

— Довиждане, Тед — отвърна Уди, без дори да го погледне.

След посещението у Фин от Солт Лейк Сити Уди се завърна доста посърнал. На игрището на „Рузвелт Хай“ той сподели с Хилел и Скот:

— Исках да играя футбол, за да бъда като моя баща, но той се оказа пълен глупак, който навремето замина и ме изостави. Така че вече не знам дали толкова харесвам футбола.

— Според мен, Уди, трябва да се занимаваш с нещо, което ти доставя удоволствие.

— Да, само че не знам кое е това.

— Каква е твоята цел в живота?

— Ами, не знам точно.

— Какъв искаш да станеш, когато пораснеш?

— Ами че… искам да бъда като теб.

Хилел го хвана за раменете и го разтърси.

— Каква е твоята мечта, Уди? Какъв виждаш себе си, когато затвориш очи?

Устните на Уди се разтегнаха в широка усмивка.

— Искам да бъда футболна звезда.

— Ето на! Видя ли?

На игрището на „Рузвелт“, където пазачът постоянно ги дебнеше, тримата продължиха прекрасното си битие на прочути футболисти. Отиваха там всеки ден след училище и през уикендите. Когато имаше футболна среща, сядаха сред зрителите и шумно коментираха играта, а след края на мача повтаряха най-сполучливите акции, докато не дойдеше пазачът да ги прогони. На Скот му беше все по-трудно да тича дори на къси разстояния. Откакто веднъж му прималя, докато бягаха, преследвани от пазача, Уди постоянно тикаше голяма количка, взета назаем от Скункса, в която Скот сядаше, когато трябваше да се спасяват.

— Пак ли вие? — крясваше след тях ядосано пазачът, вдигнал юмрук. — Нямате право да идвате тук! Кажете ми имената си! Ще се обадя на родителите ви!

— Скачай в количката! — викваше Уди към Скот, който бързо се покатерваше вътре с помощта на Хилел, а Уди грабваше дръжките.

— Я почакайте! — хокаше ги старецът, като напразно се опитваше да ги догони.

Количката летеше, тикана от силните ръце на Уди, а отпред тичаше Хилел, за да избира посоката. Така те долитаха с пълна скорост в „Оук Парк“, където минувачите с удивление наблюдаваха странната процесия, съставена от три деца, като едното, слабичко и бледо, но с грейнало от радост лице се возеше в количка.

В началото на следващата учебна година леля Анита записа Уди в общинския футболен отбор на „Оук Парк“. Два пъти седмично тя го вземаше от училище и го водеше на тренировка. Хилел всеки път го придружаваше и седнал на пейката, наблюдаваше неговите подвизи. Това се случи през 1993 година. Дванайсет години преди Драмата, чието обратно броене беше започнало.

9

Една вечер в средата на март 2012 година най-сетне събрах цялата си смелост. Тогава Кевин отсъстваше и след като оставих Дюк, се върнах обратно и отново позвъних на входната врата.

— Да не си забравил нещо? — запита ме Александра по домофона.

— Трябва да поговорим.

Тя ми отвори и ме посрещна пред къщата. Не слязох от колата, а само смъкнах страничното стъкло.

— Искам да те заведа на едно място.

Единственият ѝ отговор бе:

— А какво ще кажа на Кевин?

— Нищо няма да му казваш. Или пък му кажи каквото ти дойде на ум.

Тя заключи и седна до мен.

— Къде отиваме?

— Ще видиш.

Потеглих, излязохме от квартала и поехме по магистралата към Маями. Мръкваше се. Край нас искряха светлините на крайбрежните сгради. По радиото вървяха последните хитове. Долавях парфюма ѝ, който изпълваше колата. Припомнях си как преди десет години заедно прекосихме страната с първите нейни записи, опитвайки се да убедим местните радиостанции да пуснат песните ѝ. Неочаквано, сякаш съдбата бе решила да си поиграе със сърцата ни, от радиото в колата се разнесе първият хит на Александра. Видях как по бузите ѝ потекоха сълзи.

— Помниш ли кога пуснаха за пръв път по радиото тази песен? — запита ме тя.

— Да.

— И всичко това благодарение на теб, Маркъс. Ти ме насърчи да се боря за моята мечта.

— Стана благодарение на теб и на никой друг.

— Знаеш, че не е вярно.

Плачеше. Не знаех как да постъпя. Поставих ръка на коляното ѝ и тя я сграбчи. Стисна я с все сила.

Продължихме мълчаливо до „Коконът Гроув“. Минах по улиците на разкошния квартал, без тя да каже нищо. После най-сетне стигнахме пред къщата на чичо ми. Спрях до бордюра и угасих двигателя.

— Къде сме? — запита Александра.

— В този дом приключи историята на Голдманови от Балтимор.

— Кой е живял тук, Маркъс?

— Чичо Соул. Прекара тук последните пет години от живота си.

— Кога… кога почина?

— Миналият ноември. Четири месеца оттогава.

— Съжалявам, Маркъс. Защо не си ми казал досега?

— Не ми се искаше да говоря за това.

Излязохме от колата и седнахме пред къщата. Беше ми приятно така.

— Защо чичо ти е дошъл във Флорида? — запита по едно време Александра.

— Избяга от Балтимор.

Нощта бе обгърнала тихата улица. Околният полумрак предразполагаше към признания. В тъмнината не виждах очите ѝ, но усещах, че ме гледа.

— От осем години ми липсваш, Маркъс.

— Ти също…

— Просто искам да бъда щастлива.

— Не си ли щастлива с Кевин?

— Бих искала да съм щастлива с него, както бях с теб.

— А дали ние двамата…

— Не, Маркъс. Много болка ми причини. Изостави ме…

— Александра, тръгнах си, защото ти трябваше да ми кажеш онова, което знаеш…

Тя избърса очи с ръкав.

— Престани, Маркъс. Престани да се държиш така, сякаш вината е моя. А и да бях ти казала, какво би променило това? Смяташ ли, че още щяха да бъдат живи? Няма ли да разбереш в края на краищата, че не би могъл да спасиш братовчедите си?

Избухна в плач.

— Трябваше да прекараме живота си заедно, Маркъс.

— Нали си имаш Кевин?

Усети упрека в гласа ми.

— А какво трябваше да направя? Да чакам цял живот ли? Достатъчно те чаках. Толкова те чаках. Чаках те години наред. Чуваш ли, години наред? Отначало те заместих с куче. Как мислиш, защо си взех Дюк? Запълвах самотата с надеждата, че ще се появиш отново. След като ти си отиде, три години очаквах ден след ден да те видя отново. Казвах си, че си бил разстроен, че ти трябва време…

— През всичките тези години аз също не съм преставал да мисля за теб — отвърнах.

— Престани с твоите глупости, Марки! Ако толкова си искал да ме видиш, просто щеше да го направиш. Само че предпочете да свалиш онази второразредна актриса.

— Три години след като се разделихме! — възкликнах аз. — А освен това тя не се брои.

Връзката ми с Лидия Глоър започна в резултат на недоразумение. Това се случи през есента на 2007 година в Ню Йорк. Тогава правата на моя първи роман „Г като Голдстийн“ бяха закупени от „Парамаунт“ и снимките трябваше да започнат следващото лято в Уилмингтън, Северна Каролина. Една вечер бях поканен да гледам постановка на пиесата „Котка върху горещ ламаринен покрив“, която жънеше небивал успех на Бродуей. Ролята на Маги изпълняваше Лидия Глоър, млада киноактриса, на мода по онова време, която режисьорите се надпреварваха да канят. Изглежда, Лидия Глоър в тази роля беше откритието на годината. Билетите бяха продадени до края на сезона. Критиката в един глас я превъзнасяше, а нюйоркската публика се прехласваше. След края на спектакъла моето мнение бе, че Лидия Глоър играе безобразно. През първите двайсет минути горе-долу се справяше. Възпроизвеждаше до съвършенство южняшкото произношение. Проблемът бе в това, че постепенно се отпускаше и към края започна да говори с немски акцент.

Всичко щеше да свърши дотам, ако по стечение на обстоятелствата не я бях срещнал на другия ден в кафенето, където ходех обичайно. Седях си на масата и пиех кафе, зачетен във вестника, затова не забелязах кога се е приближила.

— Здравей, Маркъс — заговори ме тя.

Тъй като не се познавахме, се учудих, че знае името ми.

— Здравей, Лидия. Много ми е приятно.

— Може ли да седна? — посочи тя съседния стол.

— Разбира се.

Настани се до мен. Изглеждаше смутена. Машинално въртеше чашата с кафе.

— Струва ми се, че снощи гледа пиесата…

— Да, беше чудесно.

— Маркъс, бих искала… Искам да ти благодаря.

— Да ми благодариш ли? За какво?

— Че се съгласи да играя във филма. Много се радвам, че ме прие. Досега не съм имала възможност да ти кажа, но… твоята книга страшно ми хареса.

— Чакай, чакай, какъв филм имаш предвид?

— Ами че „Г като Голдстийн“.

Така научих от нея, че тя ще изпълнява ролята на Алиша (с други думи — Александра). Нещо не бях наясно. Кастингът бе минал, ролите бяха разпределени, бях одобрил актьорите. Но тя не беше Алиша. Нямаше начин.

— Станало е някакво недоразумение — заявих доста нетактично аз. — Вярно, че предстоят снимките на филма, но мога да те уверя, че ти не си в кастинга. Бъркаш нещо.

— Бъркам ли? Не, не. Вече подписах договора. Мислех, че знаеш… Мислех, че си дал съгласие.

— Няма такова нещо. Станало е объркване. Наистина одобрих кастинга, но ти не си определена за ролята на Алиша.

Продължи да настоява, че е права. Че същата сутрин е разговаряла със своя агент. Че прочела два пъти моята книга, за да попие атмосферата. Че много я харесала. Докато говореше, продължаваше да си играе с чашата, накрая кафето се разля и потече по масата към мен. Скочи да бърше ризата ми с книжни салфетки и дори с копринения си шал, напълно паникьосана, като не спираше да се извинява, а аз в този момент казах нещо, за което веднага съжалих:

— Виж какво, не можеш да играеш Алиша. Първо, изобщо не приличаш на нея. Второ, гледах те в „Котка върху горещ ламаринен покрив“ и никак не съм убеден.

— Как така „не си убеден“? — задави се тя.

Не знам какво ми стана, но продължих:

— Смятам, че не си достатъчно талантлива, за да участваш в този филм. Точка по въпроса. Просто не ми харесваш. Не искам да имам нищо общо с теб.

Пълна липса на такт от моя страна; думи, произнесени в момент на раздразнение. Резултатът не закъсня: Лидия избухна в ридания. Нашумяла актриса плаче на моята маса. Дочух как клиентите наоколо се разшумяха, а някои вече ни снимаха. Започнах припряно да я утешавам, впуснах се в извинения, убеждавах я, че всъщност не мисля онова, което ѝ бях казал. Тя плачеше тихичко, а аз просто не знаех какво да правя. Накрая избягах и тичешком се прибрах у дома.

Знаех, че съм забъркал голяма каша, и последствията не закъсняха: само няколко часа след тази случка ме повика Рой, влиятелна личност в света на киното и продуцент на бъдещия филм „Г като Голдстийн“, който тъкмо тази седмица се намираше в Ню Йорк. Прие ме в своя кабинет във висините на небостъргач на Лексингтън Авеню.

— Вие, писателите, до един сте невротични и умствено изостанали типове! — кресна ми той, потен, зачервен, готов да се пръсне в прекалено тясната си риза. — Да разплачете любимата актриса на всички американци в някакво кафене!

Що за изрод сте вие, Голдман? Да не сте откачили? Маниак някакъв?

— Чуйте ме, Рой — мънках аз, — станало е недоразумение…

— Голдман — прекъсна ме той с тържествен тон, — вие сте най-младият обещаващ писател, с когото съм си имал работа, но в същото време сте неизчерпаем източник на главоболия!

В интернет вече бяха публикувани първите снимки на двама ни с Лидия, направени от клиентите в кафенето. Беше плъзнал слух: защо писателят Маркъс Голдман разплаква Лидия Глоър? След като бе избягала от кафенето в Сохо, тя веднага се бе обадила на някаква важна клечка в „Парамаунт“, който пък бе позвънил на Рой, а той ме бе привикал да се явя незабавно, за да присъствам на един от типичните за него пристъпи на ярост. Асистентката му Мариса продължаваше да издирва в интернет материали, свързани с „недоразумението“, тутакси ги разпечатваше и на редовни интервали ги носеше в кабинета, като съобщаваше с писклив глас:

— Още една статия, господине!

— Четете, драга Мариса, прочетете ни последните вести от корабокрушението, наречено Голдман, за да мога да оценя щетите.

— Това е от сайта „Америка днес“: „Какво се случва между нашумелия писател Голдман и актрисата Лидия Глоър? Неколцина свидетели са присъствали на ужасна свада между двете млади звезди. Ще следим по-нататъшния развой на събитията“. Вече има и коментари, господине.

— Прочетете и тях, Мариса! — ревна Рой. — Прочетете ги!

— Лиза Ф. от Колорадо: „Този Маркъс наистина е гаден тип“.

— Чухте ли, Голдман? Всички жени в Америка ви мразят!

— Рой, какво говорите? Та това е само един анонимен коментар в интернет!

— Пазете се от жените, Голдман, те са като стадо бизони: ако засегнете една от тях, всички ѝ се притичат на помощ и ви стъпкват до смърт.

— Рой — прекъснах го аз, — уверявам ви, нямам нищо общо с тази жена.

— Ами че аз го знам, досадник такъв! Тъкмо там е проблемът. Вижте само! Аз се трепя да осигуря вашата кариера, продуцирам филма на века, а вие проваляте всичко. Имайте предвид, Голдман, накрая ще ме убиете с вашата мания да рушите. И какво ще стане с вас, ако пукна? Ще дойдете да хленчите на гроба ми, защото няма да има кой да ви помогне. Какво ви прихвана, че наговорихте всякакви ужасии на тази чудесна млада жена, при това актриса, която всички обожават? Щом разплаквате актриса, която всички обожават, всички ще ви намразят! А когато цялата страна ви мрази, никой няма да отиде да гледа филма по вашата книга! Нима искате всички да ви мразят? Погледнете само какво става в интернет: гадният Маркъс, милата Лидия.

— Но тя самата дойде да ми съобщи, че е в кастинга на филма — оправдах се аз. — Просто ѝ отвърнах, че се заблуждава.

— И тя наистина е в кастинга, умна главо! Дори играе главната роля във филма!

— Вижте какво, Рой, заедно е вас прегледахме кастинга! Утвърдихме подбора на актьорите! Къде се дяна актрисата, която бяхме избрали?

— Изгоних я!

— Изгонили сте я?

— Точно така. Изгоних я.

— И поради каква причина?

— Докато снимаше последния си филм, през всяка почивка се тъпчеше с бухти!

— О, Рой, какви са тези глупости!

— Чистата истина. Повиках нейния агент и му казах: вземай си тази лакомия и се махай! Това е филмово студио, а не ферма за угояване на прасета!

— Рой, престанете! Как така Лидия се оказа във филма?

— „Парамаунт“ внесе промени в кастинга.

— И защо? С какво право?

— Защото липсваха актьори, които да са добра инвестиция. Лидия Глоър е добра инвестиция. Много повече, отколкото скапаните актьори, които вие бяхте подбрали, сякаш сте ги вадили от нюйоркските складове за вторични суровини.

— Добра инвестиция, казвате?

— Добра инвестиция. Така е в киното. Гледаме съответствието между хонорара, който получава един актьор, и приходите от филма. В това отношение малката Глоър е добра инвестиция: ако играе във филма, повече хора ще искат да го гледат. А това означава печалба за мен, за вас, за тях, за всички.

— Наясно съм какво е добра инвестиция.

— Не, не сте наясно! Защото, ако беше така, щяхте да ми целувате краката, че съм я ангажирал.

— И защо, по дяволите, изпълнявате всички прищевки на „Парамаунт“? Не съм съгласен тя да играе Алиша и точка по въпроса.

— Е, Маркъс, вие просто нямате такова право. Искате ли да ви покажа всички клаузи на договора, който сте подписали, особено написаните с дребен шрифт и явно непонятни за вас? Поканили са ви на кастинга от любезност… Сам ще се убедите, че филмът ще пожъне огромен успех. Разходите за хонорари са баснословни. А всичко скъпо е хубаво. Всичко живо ще се изпотрепе да гледа филма. Що се отнася до вас, ако продължавате да разбивате женски сърца, не след дълго феминистките клубове ще започнат да горят книгите ви по площадите и да организират демонстрации пред дома ви.

— Рой, вие сте непоносим.

— Значи, такава е вашата признателност към човека, който осигурява бъдещето ви?

— Моето бъдеще са моите книги, а не вашият тъп филм.

— Хайде, моля ви, престанете с вашите революционни напеви, на които отдавна никой не вярва. Бедни ми Маркъс, книгата принадлежи на миналото.

— Престанете, Рой, как може да твърдите подобни неща?

— Не тъгувайте, драги ми Голдман. След двайсет години никой вече няма да чете. Това е положението. Всички ще цъкат като побъркани върху мобилните си телефони. Бъдете сигурен, че с книгоиздаването е свършено. Децата на вашите деца ще гледат книгите със същото любопитство, с което ние гледаме египетските йероглифи. Ще ви питат: „Дядо, за какво са служили книгите?“. А вие ще им отговаряте: „За да мечтаят хората. Или пък за да изсичат горите, не си спомням точно“. Но тогава вече ще бъде твърде късно за връщане назад: затъпяването при човечеството ще е достигнало критична точка и ние ще се изтрепем помежду си в резултат на вродената ни глупост, което в една или друга степен вече се случва. Книгите нямат бъдеще, Голдман.

— Така ли? И какво според вас има бъдеще, Рой?

— Киното, Голдман. Киното!

— Киното?

— Киното, Голдман. В него е бъдещето! Вече всички искат да гледат картинки! На хората не им се мисли, иска им се да ги водят за носа! От сутрин до вечер ги командват и когато вечер се приберат у дома, се чувстват напълно изгубени. Техният господар и повелител, ръката благодетелка, която ги храни, я няма, за да ги бие и да им сочи посоката. За щастие, на тяхно разположение е телевизията. Човекът включва телевизора, коленичи пред него като пред олтар и му поверява съдбата си. „Какво да ям, господарю?“, пита той телевизора. „Замразена лазаня!“, заповядва му рекламата. И ето че той се втурва да пъхне отвратителното си ястие в микровълновата фурна. После се връща и отново пита: „Какво да пия, господарю?“. „Натъпкана със захар кока-кола!“, крещи сърдито телевизорът. И продължава да командва: „Плюскай, свиньо, плюскай!“. Нека плътта ти омекне и затлъстее. И човекът се подчинява. Човекът се тъпче. След вечеря телевизорът започва да се сърди и сменя рекламите: „Много си дебел! Много си грозен! Веднага се захващай с гимнастика! Бъди красив!“. И ето че трябва да купите електроди, които да ваят тялото ви, кремове, които да помпат мускулите ви, докато спите, вълшебни хапчета, които правят гимнастика вместо вас, защото ви мързи и защото не ви се иска нищо друго, освен да храносмелите погълнатата лазаня! Това е кръговратът на живота, Голдман. Хората са слаби същества. Стадният инстинкт ги кара да се трупат в тъмни зали, наречени кина. И хоп! Там ги дебнат рекламите, пуканките, музиката, безплатните списания, трейлърите преди филма, които им съобщават: „Нещастници! Заблудили сте се. Вървете да видите по-скоро другия филм, който е много по-добър!“. Ала работата е там, че вече сте си платили билета и няма накъде да мърдате! Значи, ви предстои да видите въпросния друг филм, но тогава ви очаква нов трейлър, за да ви напомни, че пак сте сглупили, и на вас, депресирани клетници, не ви остава нищо друго, освен да пиете сода и да се тъпчете с шоколадов сладолед, който купувате през антракта на невъзможни цени, само и само да забравите злочестата си участ. И тогава ще сте останали може би само вие, Голдман, и шепа бунтари, които ще се събират в последната оцеляла книжарница в страната, но борбата ви ще бъде обречена: победата ще принадлежи на безчетната гмеж от зомбита и роби.

Възмутен и съсипан, се проснах в един фотьойл.

— Рой, вие сте луд. Шегувате се, нали?

Вместо отговор той погледна часовника си и почука с пръст по циферблата.

— Хайде, Голдман. Време е да тръгвате, за да не закъснеете.

— Да закъснея ли? Закъде?

— За вечерята с Лидия Глоър. Минете през къщи, напарфюмирайте се и облечете костюм, защото ресторантът е много изискан.

— О, милост, Рой! Какво сте направили?

— Тя получи букет от вас, съпроводен с няколко мили думи, писани от вашата ръка.

— Но аз нищо не съм ѝ изпращал!

— Зная! Ако трябваше да чакам вие да си размърдате задника, доникъде нямаше да стигнем. Единственото, което искам от вас, е да вечеряте с нея. И непременно на публично място. Нека всички се убедят, че сте добро момче.

— Никога, Рой!

— Никакво „никога“! Това момиче е нашият златен шанс. Трябва да я глезим! Трябва да я обичаме!

— Рой, вие нищо не разбирате. Аз просто нямам какво да ѝ кажа.

— Говорите глупости, Голдман: вие сте млад, богат, красив, прочут писател сте, а какво правите? Оплаквате се, хленчите! Не е ли крайно време да престанете да се правите на гръцка оплаквачка?

В онзи паметен ден двамата с Лидия вечеряхме в „Пиер“. Смятах, че целта е просто да успокоим духовете. Ала Рой беше приготвил специален сценарий: папараците вече ни очакваха, на другия ден нашите снимки се появиха в интернет и всички повярваха, че между нас има романтична връзка.

— Четох в някакво списание статия за вас — каза Александра, след като изслуша моя разказ пред къщата на чичо ми. — Имаше ви във всички таблоиди.

— Това беше лъжа. Нагласена работа.

Тя отвърна глава настрани.

— В деня, когато прочетох тази статия, реших да обърна страницата. Дотогава те чаках, Маркъс. Надявах се да се върнеш. А ти ми разби сърцето.

*  *  *

Нешвил, Тенеси

Ноември 2007 г.

Към девет вечерта нейната приятелка Саманта позвънила на вратата. През целия ден напразно опитвала да се свърже с нея. Тъй като никой не се обадил по домофона, тя прескочила оградата, отишла до къщата и започнала да удря по вратата.

„Алекс? Отвори ми. Аз съм Сам. Цял ден не мога да те открия.“ Никой не отговорил. „Алекс, зная, че си тук, колата ти е паркирана отпред.“

Щракнала ключалка и Александра отворила вратата. Била посърнала, с подпухнали от плач очи.

— Алекс, боже мой! Какво става с тебе?

— О, Сам…

Александра се хвърлила в прегръдките ѝ и избухнала в плач. Не можела да произнесе нито дума. Саманта я отвела в салона и отишла в кухнята да приготви кафе. Тогава видяла пръснатите по масата таблоиди. Взела наслуки един и прочела заглавието.

ЛИДИЯ ГЛОЪР И ПИСАТЕЛЯТ ГОЛДМАН

ИМАТ СЪРДЕЧНА ВРЪЗКА

Александра отишла при нея в кухнята, съпроводена от Дюк.

— Той е с нея. Излиза с Лидия Глоър — проплакала тя.

— О, скъпа… Съжалявам. Защо не си ми казала нищо?

— Исках да остана сама.

— Хайде, Алекс… Не бива да бъдеш сама. Не зная какво се е случило между теб и този Маркъс, но трябва да забравиш за него. Имаш си всичко! Ти си красива, умна, светът е в краката ти.

— Дори не зная как да съблазнявам мъжете — свила рамене Александра.

— Престани, моля те!

— Това е истината! — настояла Александра.

Саманта била омъжена за един от най-добрите хокеисти от „Нешвил Предейтърс“.

— Чуй ме, Алекс — казала тя. — Има един играч, Кевин Льожандър… Много е симпатичен и е луд по теб. От месеци ме преследва и ме моли да ви запозная. Ела у нас на вечеря в петък. Ще поканя и него. Нищо няма да ти струва, ако опиташ, нали?

*  *  *

— Отидох на онази вечеря — каза накрая Александра. — Трябваше на всяка цена да те забравя. Това и направих.

— В онзи момент не бях с Лидия! — възкликнах. — Аз също те чаках, Александра! Когато излязоха снимките, между нас още нищо не се беше случило.

— Все пак двамата имахте връзка, нали?

— Това стана по-късно!

— Колко по-късно?

— Едва след като видях в таблоидите твоите снимки с Кевин! Бях съсипан. Намерих утеха с Лидия. Историята не продължи дълго, защото така и не успях да те забравя.

Погледна ме печално. Видях как в ъгълчето на окото ѝ се появи сълза, която се спусна надолу по бузата ѝ.

— Какво сторихме един на друг, Маркъс?

10

„Коконът Гроув“, Флорида

Юни 2010 г. Шест години след Драмата

Откакто бях тук, всеки ден минавах през супермаркета, за да обядваме заедно с чичо Соул. Излизахме, сядахме на някоя пейка пред магазина и хапвахме сандвич или салата с пиле и майонеза заедно с бутилка „Доктор Пепър“.

Нерядко Фейт Конърс, управителката на „Хоул Фудс“, идваше да ни поздрави. Беше очарователна петдесетгодишна жена, а освен това неомъжена, и доколкото можех да преценя, моят чичо Соул доста ѝ харесваше. Понякога сядаше при нас да изпуши някоя и друга цигара. В чест на моето пребиваване във Флорида охотно даваше на чичо ми допълнителен почивен ден, за да можем да прекараме повече време заедно. Така постъпи и през онзи ден. Застана пред пейката и ни заяви:

— Вие двамата може да си вървите.

— Сигурна ли си? — запита чичо Соул.

— Абсолютно.

Не чакахме да ни увещава. Целунах Фейт по двете бузи и тя усмихната ни изпроводи с поглед.

Прекосихме паркинга, за да стигнем до колите. Очуканата, купена на старо хонда сивик на чичо Соул беше по-близо.

— Моята кола е ей там — казах аз.

— Ако нямаш нищо против, може да се поразходим.

— С удоволствие. Къде искаш да отидем?

— Какво ще кажеш за Бал Харбър? Така ще си припомня времето, когато се разхождахме там с леля ти.

— Нямам нищо против.

— Нека се видим у дома, за да мога да прибера колата. — Преди да се качи в хондата, той потупа с ръка купето: — Помниш ли, Марки? Майка ти имаше същата.

После потегли и аз го проследих с поглед. Отидох при черния рейндж роувър, който по мои изчисления струваше колкото заплатата на чичо Соул за пет години.

По времето, когато Голдманови от Балтимор бяха на върха на славата си, те често посещаваха разкошното предградие Бал Харбър, северно от Маями. Там имаше открит търговски център, състоящ се единствено от луксозни магазини. Родителите ми ненавиждаха това място, но на драго сърце ми разрешаваха да отида заедно с чичо, леля и братовчедите. Сядайки на задната седалка в тяхната кола, отново изпадах в плен на безочливото блаженство, което изпитвах всеки път, когато бях насаме с тях. Чувствах се прекрасно, чувствах се като един от Балтиморови.

— Помниш ли, когато идвахме тук заедно? — запита чичо Соул, докато влизахме в паркинга на търговския център.

— Разбира се.

Оставих колата и двамата поехме покрай басейните на партера, където плуваха водни костенурки и огромни китайски шарани, пред които навремето аз, Хилел и Уди всеки път се прехласвахме.

Взехме си кафе в картонени чашки и загледахме минувачите. Басейнът пред мен ме накара да припомня на чичо Соул как веднъж си бяхме наумили да уловим една костенурка, но накрая и тримата се озовахме във водата. Думите ми го накараха да се разсмее и ми стана приятно. Това беше някогашният му смях. Знак за увереност в себе си, за сила и щастие. Представих си го такъв, какъвто беше преди петнайсет години, със скъпия костюм, да се разхожда под ръка с леля Анита из търговския център, докато ние, бандата на Голдманови, се катерехме по изкуствените скали в басейните. Всеки път, когато отивам отново там, сякаш виждам моята леля Анита, божествено красива и приказно нежна. Чувам гласа ѝ, чувствам как прокарва пръсти в косите ми. Спомням си блясъка на очите ѝ, изящните ѝ устни. Виждам я как любовно държи за ръка чичо Соул, грижовните ѝ жестове, дискретния начин, по който го целува по бузата.

Дали като дете наистина исках мои родители да са Соул и Анита Голдман? Да, така си беше. Днес мога да призная това, без да изменя на моите собствени родители. Това бе първият акт на неблагодарност по отношение на тях. Дълго време бях убеден, че няма по-верен син от мен. При това проявявах неблагодарност всеки път, когато се срамувах от тях. За пръв път се случи през 1993 година, по време на традиционното ни пребиваване във Флорида за ваканцията. Именно тогава си дадох сметка за превъзходството на моя чичо Соул. Беше наскоро, след като дядо и баба Голдман бяха напуснали апартамента в Маями и се бяха установили в резиденция за възрастни хора в Авентура. След продажбата на апартамента съборът на Голдманови в комплект вече не беше възможен. Когато мама ми съобщи това, отначало си помислих, че вече никога няма да ходим във Флорида. Тя обаче ме успокои: „Марки, мили, ще отседнем в хотел. Всичко ще си бъде както преди“. В действителност нищо не беше както преди.

До известно време се задоволявахме с пространството на жилищния комплекс от затворен тип, където се намираше апартаментът на дядо и баба Голдман. Години наред устройвахме нашия лагер в салона, гонехме се по стълбищата, плискахме се в недотам чистия басейн, посещавахме мижавия ресторант и не ни трябваше нищо друго. Достатъчно бе да прекосим улицата, за да се озовем на плажа, а недалеч беше разположен грамадният търговски комплекс, който ни приютяваше в дъждовните дни. За мен, Хилел и Уди единственото, което имаше значение, бе да сме заедно.

След преместването се наложи пълно преустройство. За чичо Соул това бяха изключително успешни години: срещу правните си съвети получаваше огромни хонорари. Той купи апартамент в луксозна жилищна сграда в „Уест Кънтри Клъб Драйв“, наречена „Буенависта“. „Буенависта“ представляваше комплекс, включващ трийсететажна сграда с хотелско обслужване, просторна гимнастическа зала и преди всичко басейн, какъвто никога преди не бях виждал. Обкръжен от палми, в него имаше водопади, малки изкуствени острови и два ръкава, които криволичеха сред пищната зеленина. Къпещите се разполагаха с бар, разположен в нещо като пещера, със сламен сенник отпред, и бяха обслужвани направо в басейна на столове, закрепени в самата вода. Имаше и друг, традиционен бар в хижа с тераса, а до него ресторант, предназначен само за обитателите. „Буенависта“ бе напълно затворен комплекс, в който можеше да се влезе единствено през портал, охраняван двайсет и четири часа в денонощието, където въоръженият с палка пазач ви пускаше срещу пропуск.

Бях напълно омагьосан от това място. За мен то бе чуден свят, в който можехме да се движим напълно свободно от апартамента на двайсет и шестия етаж до басейна с водна пързалка и спортната зала, където се упражняваше Уди. Един ден, прекаран в „Буенависта“, бе напълно достатъчен, за да заличи всички досегашни ежегодни престои във Флорида. Съвсем естествено, престоят ни там постави на изпитание финансовите възможности на моите родители. Ето защо те откриха недалеч един мотел, „Долф’ Ин“, в който всичко ме отвращаваше: вехтото обзавеждане в стаите, закуската в тясното пространство на рецепцията, където всяка сутрин подреждаха пластмасови маси, басейнът с форма на бобова шушулка зад сградата, където водата беше толкова хлорирана, че бе достатъчно да се приближа до него и очите ми се зачервяваха, а гърлото започваше да ме дращи. На всичко отгоре за икономия родителите ми наемаха само една стая: те спяха на двойното легло, а аз до тях на походна кушетка. Спомням си колебанието на майка ми всяка зима, когато отсядахме там. Тя отваряше вратата на стаята и замръзваше за момент — несъмнено, защото също като мен си даваше сметка за неприветливата обстановка, после се съвземаше, оставяше куфара на пода, светваше лампите и докато потупваше възглавниците, сред облака прахоляк, който се вдигаше от тях, възкликваше: „Нали е добре тук?“. Не, изобщо не ни беше добре там. И то не заради качеството на хотела, нито пък заради походното легло или заради моите родители. Причината беше у Голдманови от Балтимор.

След посещението при баба и дядо всички отивахме в „Буенависта“. Хилел, Уди и аз бързахме да се качим в апартамента, за да нахлузим банските, а после отивахме да се плискаме сред изкуствените водопади в басейна, където оставахме до вечерта.

Обикновено родителите ми не се задържаха много там. Излизаха веднага след обяда. Познавах кога се канят да го направят, защото всеки път заставаха в близост до бара в хижата с надеждата да привлекат вниманието ми. През цялото време очакваха да ги погледна, а аз се преструвах, че не ги виждам. Накрая се примирявах и доплувах до тях. „Марки — казваше ми мама, — ние ще вървим. Трябва да направим някои покупки. Може да дойдеш с нас, но ако искаш, остани да си играеш с братовчедите.“ Всеки път решавах да остана в „Буенависта“. За нищо на света не бих изгубил дори един час, който можех да прекарам на това място.

Трябваше ми доста време, докато разбера защо моите родители не се застояваха в „Буенависта“. Връщаха се чак привечер. Понякога всички оставахме за вечеря в апартамента на чичо и леля, а друг път излизахме да вечеряме навън. От време на време обаче родителите ми предлагаха да вечеряме само тримата. Майка ми казваше: „Маркъс, искаш ли да хапнеш една пица заедно с нас?“. Нямах никакво желание да отивам с тях. Исках да бъда с другите Голдманови. В такива случаи поглеждах към Уди и Хилел и мама веднага разбираше. „Остани да си играеш — казваше ми тя, — ще минем да те вземем към единайсет часа.“ Гледайки към Хилел и Уди, аз я мамех: в действителност погледът ми беше насочен към чичо Соул и леля Анита. Исках да бъда с тях, а не с моите родители. Чувствах се като предател. Също както сутрин, когато майка ми предлагаше да отидем в търговския център, а аз я молех по пътя да ме остави в „Буенависта“. Щеше ми се час по-скоро да бъда там, защото, ако отидех навреме, щях да закуся в апартамента на чичо Соул и да си спестя закуската в „Долф’ Ин“. Обикновено закусвахме в хотела, скупчени в хола на рецепцията, в чинийки за еднократна употреба, където се мъдреха мазни бухти, претоплени в микровълнова фурна. Балтиморови се хранеха върху стъклена маса, поставена на балкона, където дори ако пристигнех без предупреждение, бяха поставени прибори за пет души. Изглежда, винаги бях очакван там. Голдманови от Балтимор и беглецът от Монтклеър.

Успях все пак да убедя родителите ми да ме оставят рано в „Буенависта“. Уди и Хилел още спяха. Чичо Соул преглеждаше някакви книжа, отпивайки от чашата с кафе. До него леля Анита четеше вестник. Всеки път се възхищавах на нейното спокойствие, на способността ѝ редом с работата да се справя с домашните задължения. Що се отнася до чичо Соул, въпреки купчината папки върху бюрото му, въпреки деловите срещи и завръщането му късно вечер през седмицата, той съумяваше да направи така, че Хилел и Уди да не забелязват продължителното му отсъствие. За нищо на света не би пропуснал да отиде заедно с тях в балтиморския аквариум. Същото беше и в „Буенависта“. Беше винаги на разположение, винаги ведър, въпреки непрестанните телефонни разговори, факсове и онова време от един до три през нощта, когато преглеждаше бележките и подготвяше докладите си.

Нощем, в походното легло на „Долф’ Ин“, докато се опитвах да заспя до похъркващите ми родители, обичах да си представям как Балтиморови спят в техния апартамент, с изключение на чичо Соул, който все още работи. Единственият осветен прозорец в цялата сграда беше на неговия кабинет. Оставяше го отворен и през него нахлуваше топлият въздух на флоридската нощ. Ако в този момент бях там, непременно щях да се промъкна и до сутринта да го гледам с възхита през полуотворената врата.

Какво толкова ѝ беше изключителното на „Буенависта“? Всичко. По време на престоя там чувствах едновременно възторг и болка, защото за разлика от Хемптънс, където можех на воля да си представям, че принадлежа към Голдманови от Балтимор, присъствието на моите родители във Флорида ме принуждаваше да си остана в кожата на Голдманови от Монтклеър. Именно благодарение на това аз за пръв път осъзнах нещо, което не бях разбрал в Хемптънс: вътре във фамилията Голдман бе зейнала социална пропаст, в чиито измерения тепърва щях да вникна. Засега най-явният белег за нейното съществуване бе уважението, с което служителят от охраната при входа на резиденцията посрещаше Голдманови от Балтимор, като бързаше предварително да им отвори вратата. Що се отнася до нас, Голдманови от Монтклеър, макар че ни познаваше, той всеки път питаше:

— Какво ще обичате?

— Отиваме у Соул Голдман. Апартамент 2609.

Тогава той искаше да покажем документи за самоличност, чукаше по клавиатурата на компютъра, вдигаше слушалката на телефона и набираше номера на апартамента. „Господин Голдман? На входа е някой си господин Голдман… Много добре, благодаря, пускам ги.“ Едва тогава отваряше желязната врата с думите: „Всичко е наред“. После кимваше снизходително.

Дните, които прекарвах в „Буенависта“ у Балтиморови, бяха озарени от слънце и щастие. Ала всяка вечер чудното ми битие при тях се вгорчаваше от моите родители, без те да имат каквато и да било вина за това. В какво се състоеше вината им? Че идваха да ме приберат. Всяка вечер сядах в колата под наем с мрачно изражение. И всеки път майка ми питаше: „Добре ли прекара, миличък?“. Много ми се искаше да ѝ обясня колко нищожни са те с баща ми. И да изброя всички онези „защо“, които пареха на езика ми всеки път, когато се разделях с Балтиморови, за да се завърна при Монтклеърови. Защо нямаме лятна вила като чичо Соул? Защо нямаме апартамент във Флорида? Защо Уди и Хилел могат да спят заедно в „Буенависта“, а аз трябва да се свивам на походно легло в мизерната стая на хотел „Долф’ Ин“? Защо в края на краищата Уди бе избраното, пожеланото дете? Късметлията Уди, който бе сменил нищожните си родители с чичо Соул и леля Анита? Защо на негово място не бях аз? Ала вместо това се примирявах с положението си да бъда послушното дете на Голдманови от Монтклеър и преглъщах всички тези въпроси, оставили горчив вкус в устата ми. Защо и ние не бяхме като Голдманови от Балтимор?

В колата мама ме поучаваше: „Когато се завърнем в Монтклеър, не забравяй да се обадиш на чичо Соул и леля Анита. Те бяха толкова добри с теб“. Нямаше нужда да ми напомня, че трябва да им благодаря. Обаждах им се след края на всяка ваканция. От любезност и от носталгия. Казвах: „Чичо Соул, благодаря за всичко“, а той ми отговаряше: „Няма нищо. Не е необходимо непрекъснато да ми благодариш. Аз ти благодаря за това, че си толкова мило момче, и за удоволствието да прекарваме времето си с теб“. А когато телефона вдигаше леля Анита, отговорът ѝ беше: „Марки, сладурче, та това е нормално, нали сме едно семейство“. Изчервявах се, когато по телефона ме наричаше „сладурче“. Изчервявах се и всеки път, когато ме посрещаше с думите: „Ставаш все по-хубав“, или когато ме потупваше по гърдите с думите: „Виж ти как си заякнал!“. След това дни наред се гледах в огледалото с блажена и самодоволна усмивка. Дали като юноша се влюбвах в моята леля Анита? Без никакво съмнение. Влюбвах се в нея всеки път, когато я видех.

Години по-късно, през зимата след успеха на моя първи роман, тоест около три години след Драмата, си позволих лукса да прекарам празниците в моден хотел в Саут Бийч. За пръв път след „Буенависта“ отново бях в Маями. Спрях колата пред познатата желязна врата.

Служителят от охраната подаде глава от будката.

— Добър ден, господине. С какво мога да ви бъда полезен?

— Бих искал да вляза за момент, ако е възможно.

— Тук ли живеете?

— Не, но добре познавам това място. Мои близки живееха тук.

— Съжалявам, господине, но след като не живеете тук и нямате покана, ще ви помоля да си вървите.

— Близките ми живееха на двайсет и шестия етаж, апартамент 2609. Семейство Голдман.

— В моя регистър няма „Голдман“, господине.

— Кой живее сега в апартамент 2609?

— Нямам право да ви дам подобно сведение.

— Бих искал да вляза поне за десет минути. Просто да хвърля един поглед на басейна. Да видя дали е променен.

— Господине, боя се, че трябва да ви помоля веднага да си вървите. Това е частна собственост. В противен случай ще се обадя в полицията.

11

През един горещ следобед в Бока Ратон Александра пристигна у дома под предлог, че търси кучето, което беше избягало, както правеше всеки ден.

— Какво би могло да прави твоето куче при мен?

— Нямам представа.

— Ако го бях видял, щях да ти го доведа.

— Вярно. Прощавай за безпокойството.

Накани се да си ходи, но аз я задържах.

— Почакай… Какво ще кажеш за едно кафе?

Гледаше ме с усмивка.

— Нямам нищо против…

Помолих я да изчака за момент.

— Дай ми само две минути, ако обичаш. Вътре е ужасно разхвърляно.

— Няма значение, Марки…

Трепвах всеки път, когато ме наричаше така. Ала все пак настоях:

— Срамота е човек да посреща гости в такава обстановка. Потърпи само минутка.

Побързах да отида на терасата отзад. С началото на горещините Дюк бе придобил навика да си почива в детския надуваем басейн, който бях купил специално за него.

Обърнах го, за да излея водата и същевременно да изкарам от него Дюк. Той веднага придоби печален вид. „Съжалявам, драги, но трябва да изчезваш.“ Кучето седна на задните си лапи и се вторачи в мен. „Хайде! Марш оттук! Стопанката ти е на входната врата.“ Тъй като Дюк не помръдваше, хвърлих гумената му топка колкото се може по-далече. Тя цопна в езерото и той се втурна да я гони.

Побързах да отворя на Александра. Разположихме се в кухнята, включих кафе машината, а през това време тя погледна през прозореца и видя своето куче да плува в езерото.

— Не може да бъде! — възкликна тя. — Ето го Дюк.

Престорих се на учуден и отидох при нея, за да установя на свой ред това необикновено съвпадение.

Повикахме Дюк и той излезе от водата с топката между зъбите. Тя му я взе, а аз казах: „Хората хвърлят в езерото какво ли не“.

Остана при мен доста дълго. Когато реши, че е време да си ходи, аз я придружих до вратата. Тупнах приятелски по гърба Дюк. Тя спря и ме изгледа мълчаливо: стори ми се, че се кани да ме целуне. После внезапно се обърна и си тръгна.

Проследих я с поглед, докато слизаше надолу по стъпалата и отиваше към колата си. След това включи двигателя и си замина. Едва тогава зърнах спрения на улицата черен ван и мъжа, който седеше зад волана. В момента, когато улови погледа ми, той на свой ред включи двигателя. Втурнах се към него. Мъжът потегли рязко. Хукнах подире му, викайки му да спре, но колата зави зад ъгъла, преди да се сетя да погледна номера ѝ.

Привлечен от шума, Лио излезе пред вратата на своята къща.

— Всичко наред ли е, Маркъс? — извика ми той.

— Някакъв тип беше тук в един ван — отвърнах задъхано аз. — Изглеждаше доста странно.

Лио слезе при мен на улицата.

— Черен ван, нали? — запита той.

— Да.

— На няколко пъти го мярнах. Мислех си, че е някой от съседите.

— Всичко друго, но не и съсед.

— Смятате ли, че сте заплашен?

— Ами… Нямам представа.

Реших все пак да се обадя в полицията. Десетина минути по-късно пристигна патрулната кола. За нещастие, не бях в състояние да направя каквото и да било описание. Бях видял единствено черния ван. Полицаите ме посъветваха да им се обадя веднага щом забележа нещо необичайно, и обещаха да включат нашата улица в нощния си маршрут.

*  *  *

Балтимор

Януари 1994 г.

Бандата на Голдманови се състоеше от нас тримата. Ала така и не бях наясно дали съм неизменен неин член, или всъщност имаше съюз между Хилел и Уди, към който се бях присламчил. През годината, когато прекарахме ваканцията в „Буенависта“, Скот Невил се сближи с моите братовчеди и дори започна да ми се струва, че спечелвайки приятелството им, бе на път да заеме моето място.

Скот беше странно момче, знаеше всичко за футбола и нерядко, когато се обаждах по телефона на моите братовчеди, те започваха с думите: „Няма да отгатнеш какво направи Скот днес в училище…“.

Ревнувах ужасно: виждал го бях и знаех, че у него има нещо необикновено симпатично. На всичко отгоре болестта му допълнително предизвикваше съчувствие. Особено неприятно ми ставаше, когато си го представях в количката, тикана от Уди и Хилел, да се пъчи като някакъв африкански цар в носилка.

След коледната ваканция той дори бе включен в бригадата „Градинари Голдман“ след едно произшествие, което прикова Скункс към леглото.

През зимата в задълженията на Скункс влизаше и почистването на снега пред гаражите и по алеите към къщите на неговите клиенти. Това беше трудна и изтощителна работа, особено през годините, когато постоянно валеше сняг.

Една съботна сутрин, когато Уди и Хилел гребяха с лопати снега пред гаража на една клиентка, Скункс пристигна разярен:

— По-живо, лайнари такива! Още ли не сте приключили тук?

— Правим каквото можем, господин Скункс — оправда се Хилел.

— Можете и повече! И освен това се казвам Бънк! Бънк! А не Скункс!

Както нерядко правеше, той размаха към тях лопатата, сякаш искаше да ги удари.

— Обади ми се госпожа Болдинг. Каза ми, че миналата седмица не сте ходили у нея, и се оплака, че едва успяла да излезе от къщи.

— Бяхме във ваканция — опита да обясни Уди.

— Пука ми за вашата ваканция, лайнари! Действайте по-бързо!

— Не се тревожете, господин Скункс — успокои го Хилел. — Ще се справим.

Лицето на Бънк стана мораво.

— Бънк! — кресна той — ИМЕТО МИ Е БЪНК! БЪНК! Колко пъти ще ви го напомням? Бънк е Б! Б като… Б като…

— Може би Б като Бънк? — подсказа му Хилел.

— Б като бой по мутрата ти! Да те вземат мътните! — избухна Бънк и внезапно се строполи на земята.

Уди и Хилел се втурнаха към него. Той се гърчеше като червей и стенеше: „Гърбът ми! Гърбът ми, мамка му!“. Крещейки, клетият Скункс толкова се бе напрегнал, че гърбът му се беше схванал. Хилел и Уди го завлякоха до дома, където леля Анита го сложи да легне на канапето в салона и го прегледа. Изглежда, имаше прищипан нерв. Нищо сериозно, но се налагаше за известно време да не се движи. Тя му предписа обезболяващи и го закара до тях. Чичо Соул, Уди и Хилел я последваха с камионетката, която беше на съседната улица. След като сложиха Скункс да си легне, леля Анита и чичо Соул отидоха да купят лекарствата и да му напазаруват, а през това време Уди и Хилел му правеха компания. Седнали на края на леглото, те ненадейно видяха как от окото му се отрони сълза и се стече по загрубялото му, сбръчкано от годините лице. Скункс плачеше.

— Не плачете, господин Скункс — опита се да го утеши Уди.

— Ще си загубя клиентите. Ако не мога да работя, ще си загубя клиентите.

— Не се тревожете за това, господин Скункс. Ние ще се справим с всичко.

— Малки лайнари, обещайте ми, че ще се погрижите за моите клиенти.

— Обещаваме, бедни господин Скункс.

Същата вечер братовчедите ми се обадиха, за да ми съобщят какво се е случило. Реших веднага да замина за Балтимор, за да им помогна. Честта на бандата на Голдманови беше най-важна от всичко: дадената дума трябваше да се спази.

Ала когато поисках от майка ми разрешение да не ходя на училище, а да отида в Балтимор и да помогна на братовчедите в почистването на снега пред гаражите в „Оук Парк“, тя, естествено, не се съгласи. И тъй като братовчедите имаха нужда от работна ръка, Скот бе удостоен с честта да попълни екипа на „Градинарите Голдман“.

Той ринеше снега с такова въодушевление, че непрекъснато му се налагаше да спира, за да си поеме дъх. Родителите му, Патрик и Джилиан Невил, се тревожеха, че той постоянно стои навън. Накрая отидоха у Балтиморови, за да обяснят на Уди и Хилел, че Скот трябва да пази здравето си.

Двамата обещаха да се грижат за него. Когато времето се стопли и трябваше да започне пролетното почистване на градините, Джилиан Невил категорично не беше съгласна Скот да продължава да работи с бандата. Патрик, напротив, смяташе, че общуването с двете момчета е полезно за сина му. Той покани Уди и Хилел в „Деъри Шек“, почерпи ги млечен шейк и им обясни ситуацията.

— Майката на Скот се тревожи от това, че той трябва да работи в градините. За него това е твърде уморително, а мръсотията и прахът му вредят. Само че той страшно ви харесва. Общуването с вас му повдига самочувствието, което също не е без значение.

— Не се притеснявайте, господин Невил — успокои го Хилел. — Много ще внимаваме със Скот.

— Трябва да пие много течности, редовно да си почива, за да възстанови дишането си, и добре да си измива ръцете, след като е работил е инструментите.

— Ще следим да постъпва точно така, господин Невил. Честна дума.

Същата година отидох в Балтимор за пролетната ваканция. Веднага разбрах защо моите братовчеди толкова харесват компанията на Скот: той беше необикновено очарователно момче. Един следобед отидохме у тях, защото баща му ни помоли да му помогнем в грижите за растенията в градината. За пръв път се срещах със семейство Невил. Патрик беше на възрастта на чичо Соул и леля Анита. Беше хубав мъж, спортен тип и изключително приветлив. Жена му Джилиан не беше особено красива, но с приятно излъчване. Скот имаше сестра, която братовчедите ми дотогава не бяха виждали. Струва ми се, че всъщност те за пръв път посещаваха дома на Скот.

Патрик ни отведе в градината зад къщата: отвън тя напомняше на къщата на Балтиморови, но изглеждаше малко по-модерна. От западната страна слънцето пърлеше два реда хилави хортензии. Недалеч от тях имаше грамаден розов храст с доста запуснат вид.

Уди огледа растенията с окото на експерт.

— Не зная кой ви е засаждал хортензиите, но разположението им е неблагоприятно. Имайте предвид, че те не обичат твърде слънцето. А освен това са жадни. Включена ли е автоматичната поливна система?

— Така ми се струва…

Уди изпрати Хилел да провери системата, после огледа листата на розовия храст.

— Болен е — заключи той. — Нужно му е лечение.

— Можете ли да го излекувате?

— Разбира се.

Хилел се върна.

— В една от тръбите има теч. Трябва да се смени.

Уди кимна.

— Според мен — продължи той — трябва да преместим хортензиите от другата страна. Само че се налага да попитаме господин Бънк какво мисли по въпроса.

Патрик Невил ги погледна развеселен.

— Тате, нали ти казах, че са много добри — обади се Скот.

Патрик ни предложи чаша вода, понеже ставаше горещо, и ние веднага приехме. Обувките му бяха кални, затова той надникна през една от остъклените врати и извика: „Александра, ще донесеш ли вода на момчетата, ако обичаш?“.

— Коя е Александра? — запита Хилел.

— Сестра ми — отвърна Скот.

След малко тя се появи, носейки табла с малки бутилки изворна вода.

Занемяхме. Беше съвършена красавица. Имаше бадемови очи, развени от вятъра руси коси, нежни черти и изящно носле. Беше кокетна. Малки диаманти искряха на ушите ѝ, а ноктите ѝ бяха лакирани в червено. Усмивката, която ни отправи, разкри прави бели зъби и в този момент сърцата ни забиха по-силно. Тъй като дотогава бяхме делили всичко, решихме и тримата да обичаме това момиче с дяволит поглед.

— Привет, момчета — каза ни тя. — Значи, за вас Скот говори през цялото време?

Промърморихме нещо в отговор, а после един след друг се представихме.

— Братя ли сте? — запита тя.

— Братовчеди — поправи я Уди. — Ние сме тримата братовчеди Голдман.

Тя отново ни отправи зашеметяваща усмивка.

— Отлично, братовчеди Голдман. Радвам се, че се запознахме.

Тя целуна баща си по бузата, съобщи му, че излиза за малко, и изчезна, оставяйки след себе си кайсиевото ухание на своя шампоан.

Според Скот беше гадно и тримата да се влюбим в сестра му. Само че ние бяхме напълно безпомощни. Александра влезе веднъж завинаги в сърцата ни.

На другия ден след тази първа среща с нея по молба на леля Анита отидохме до пощата в „Оук Парк“, за да купим марки. На излизане Уди предложи да се отбием в „Деъри Шек“ за по едно изстудено мляко и ние веднага приехме. Тъкмо когато се настанявахме край масата с чаша в ръка, влезе тя. Видя ни, несъмнено забеляза колко изумени и слисани сме, засмя се и дойде при нас, като поздрави всеки по име.

Това свое качество тя съхрани завинаги: всеки, който я познава, ще ви каже колко мила, чудесна и нежна е Александра. Въпреки световния успех, славата, парите и всичко, което върви редом с тях, тя си остана онова отзивчиво, ласкаво и сърдечно момиче, което ни караше да мечтаем от висотата на нашите тринайсет години.

— Значи, живеете в квартала — попита ни тя, като грабна една сламка и я потопи последователно в нашите чаши, за да пийне.

— Живеем на Уилоуик Роуд — отвърна Хилел.

Тя се усмихна. Когато се усмихваше, бадемовите ѝ очи придобиваха дяволито изражение.

— Аз живея в Монтклеър, Ню Джърси — почувствах се задължен да уточня.

— И сте братовчеди?

— Моят и неговият баща са братя — обясни Хилел.

— Аз пък живея у Хилел и неговите родители. Ние сме като братя.

— Така че всички сме братовчеди — заключих аз.

Избухна в лъчезарен смях. Така навлезе в живота ни това момиче, в което тримата щяхме да се влюбим. А-лек-сан-дра. Няколко букви и четири срички, които скоро щяха да преобърнат надолу с главата нашия свят.

12

Балтимор, Мериленд

Пролет — Есен 1994 г.

През последвалите две години тя озари нашето битие.

Мили мои братовчеди, ако бяхте все още тук, заедно бихме разказали как ни омагьоса тя.

През лятото на 1994 година помолих родителите ми след пребиваването в Хемптънс да остана за още две седмици в Балтимор. Само и само да бъда близо до нея.

Тя се привърза към нас и оттогава постоянно киснехме у семейство Невил. Най-често голямата сестра и по-малкият брат никак не се разбират. Поне такова беше впечатлението от разказите на моите съученици в Монтклеър. Обикновено се наричат взаимно с всякакви имена и си правят мръсни номера. В семейство Невил изобщо не беше така. Причината несъмнено беше болестта на Скот.

Александра харесваше нашата компания. Стремеше се дори да прекарва повече време с нас. А и Скот обожаваше присъствието на сестра си. Тя го наричаше „сладур“ и по всякакъв начин проявяваше своята нежност към него. Когато гледах как го глези, прегръща, как го гали по главата, и на мен ми се искаше да съм болен от муковисцидоза. Като представител на Монтклеърови не можех да се оплача от липса на внимание, но фактът, че едно дете може да се радва на толкова грижи, ме изумяваше.

Отправях към небето безброй обети в замяна на една хубава муковисцидоза. За да помогна на Всевишния, скришом ближех вилиците на Скот и пиех от неговата чаша. Щом се закашляше, заставах срещу него с широко отворена уста, за да поема заразата.

Отидох на лекар, но за нещастие, той заключи, че съм в цветущо здраве.

— Имам муковисцидоза — заявих аз, за да го улесня в диагнозата.

Той избухна в смях.

— Моля ви! — възмутих се. — Малко уважение към болните.

— Маркъс, нямаш муковисцидоза.

— Откъде сте сигурен?

— Сигурен съм, защото съм твой лекар. В чудесна форма си.

От този момент нататък в Балтимор нямаше уикенд, който да прекараме без Александра. Тя бе всичко, за което бихме могли да бленуваме: забавна, умна, красива, нежна и мечтателна. Онова, с което наистина ни омайваше, беше музикалната ѝ дарба. Бяхме нейната първа публика. Викаше ни у тях, вземаше китарата и започваше да свири. Ние слушахме прехласнати.

Можеше да свири в продължение на часове, а и ние не се изморявахме. Изпълняваше ни своите композиции и искаше мнението ни. Само след няколко месеца леля Анита записа Хилел и Уди на уроци по китара, а в Монтклеър майка ми отказа да направи това за мен с унищожителния аргумент: „Уроци по китара ли? Че за какво са ти?“. Струва ми се, тя лесно би се съгласила, ако ставаше въпрос за цигулка или арфа. Би приела да ме види виртуоз или оперен певец. Ала достатъчно бе да спомена, че искам да стана поп звезда, и тя веднага си представяше как обикалям от град на град като някакъв циркаджия с дълга мръсна коса.

Александра стана първият и единствен член от женски пол на бандата на Голдманови. Тя тъй бързо и неусетно се превърна в неразделна част от нашата група, че се питахме как сме могли да живеем толкова дълго без нея. Споделяше нашите вечери на пица у Балтиморови, посещаваше заедно с нас бащата на леля Анита в „къщата на мъртвите“, като там дори спечели традиционната ни надпревара с инвалидна количка. Беше в състояние да изпие толкова буталки „Доктор Пепър“, колкото всеки от нас, и да се оригва също толкова силно.

Семейство Невил страшно ми харесваше. Започвах да си мисля, че цялото население на Балтимор е надарено с по-специални гени. Доказателство за това бе, че всичките Невилови бяха също толкова красиви и привлекателни, колкото и Голдманови. Патрик работеше в банка, а Джилиан беше трейдър[3]. Бяха пристигнали от Пенсилвания няколко години преди това, но и двамата бяха родени в Ню Йорк. Бяха необикновено добри с нас. Домът им беше винаги широко отворен за трима ни.

Мисълта, че Александра живее в Балтимор, и въобще съществуването на семейство Невил още повече усили желанието ми да бъда там колкото се може по-често и по-дълго. Всеки път, когато си тръгвах, ме обземаше дълбока покруса, да не говорим, че тя се примеси с чувство, което никога преди не бях изпитвал — ревността. Останал сам в Монтклеър, въображението ми рисуваше нелепи картини: представях си как на връщане от училище Уди и Хилел се отбиват при нея. Представях си как тя докосва гальовно всеки от тях и изпадах в ярост. Виждах как Александра зяпа в устата гения Хилел или се прехласва пред изпъкналите мускули на атлета Уди. А аз самият какво представлявах всъщност? Нито бях атлет, нито пък гений. Просто някакъв си Монтклеър. Изпаднал в пълна безнадеждност, дори ѝ написах писмо в часа по география, за да споделя с нея колко съжалявам, че не живея като тях в Балтимор. Три пъти преписах писмото на хубава хартия, за да докарам до съвършенство всяка дума, а после го изпратих с обратна разписка, за да бъда сигурен, че го е получила. Ала тя така и не ми отговори. Петнайсетина пъти се обаждах по телефона до пощата, за да оставя моя номер и да се уверя, че писмото е било изпратено на точния адрес: Александра Невил, Хенсън Кресчънт, „Оук Парк“, Мериленд. Тя наистина го бе получила. Подписала бе обратната разписка. Защо не ми отговаряше? Дали писмото не бе попаднало в ръцете на майка ѝ? Може би хранеше чувства, които не смееше да признае пред мен, и затова не искаше да ми пише? Когато най-после отидох в Балтимор, първото нещо, което я попитах, щом я видях, бе дали е получила писмото ми. Тя ми отвърна: „Да, Маркикет. Впрочем благодаря ти“. Бях ѝ изпратил такова прочувствено писмо, а тя ми каза само „Благодаря, Маркикет“. Като чуха прозвището, което току-що ми бе измислила, Хилел и Уди избухнаха в смях.

— Маркикет! — хилеше се Уди.

— И какво имаше в това писмо? — запита подигравателно Хилел.

— Не е ваша работа — сопнах му се аз.

Ала Александра отговори:

— Мило писмо, в което споделяше, че би искал и той да живее в Балтимор.

Хилел и Уди се кискаха като идиоти, а аз стоях унизен и изчервен от срам. Започнах да си мисля, че наистина има нещо между Александра и един от моите братовчеди, а доколкото виждах, това вероятно бе Уди, което никак не беше чудно, тъй като всички момичета и дори жените се прехласваха пред него, мускулестия, тайнствен и мрачен красавец. И на мен ми се искаше да бъда изоставен от родителите си, стига да станех силен и красив като него и да бях приет в дома на Голдманови от Балтимор!

Когато към края на уикенда чух от нейните уста последното „Довиждане, Маркикет“, почувствах как сърцето ми се свива. Все пак тя ме запита:

— Ще дойдеш ли за следващия уикенд?

— Не.

— О, колко жалко! И кога ще дойдеш?

— Още не знам.

В такива моменти оставах с впечатлението, че наистина има специално отношение към мен, но братовчедите ми веднага започваха да се кикотят като маймуни и казваха: „Не се тревожи, Александра, скоро ще получиш любооовно писмо“. Тя също се засмиваше и аз си тръгвах потънал в земята от срам.

Леля Анита ме изпращаше до гарата. На перона ме очакваше грозно и мръсно момче. Налагаше се да се съблека пред него и да му предам разкошните одежди на Балтиморови, а в замяна то ми подаваше торба за смет с мазните и вонящи дрехи на Монтклеърови. Аз ги обличах, целувах леля и се качвах във влака. Във вагона можех да плача на воля. И въпреки безбройните ми молитви, въпреки всички урагани, бури, снежни виелици и катаклизми, които сполетяха Америка през онези години, нямах късмета нещо подобно да ни връхлети, докато съм в Балтимор, и да удължи престоя ми там. До последния момент се надявах да се разрази някакво природно бедствие или да има повреда по железопътната мрежа, която да спре влаковете. Бях готов на всичко, само и само да остана при леля ми и да се завърна в „Оук Парк“, където ме очакваха чичо Соул, братовчедите и Александра. Ала всеки път влакът потегляше и ме откарваше към Ню Джърси.

*  *  *

Есента на 1994 година беше белязана от нашето постъпване в гимназията, така че след частното училище Хилел и Уди се записаха в общинската гимназия „Бъкери Хай“, чийто футболен отбор беше сред най-добрите. Вероятно на чичо Соул и на леля Анита никога не би хрумнало да запишат Хилел в общинска гимназия, ако футболният треньор на „Бъкери“ не бе дошъл лично да вземе Уди в отбора. Това стана няколко месеца преди края на учебната година в „Оук Трий“. Една неделя някакъв мъж позвъни у Голдманови от Балтимор. Той не беше съвсем непознат за Уди, който отиде да му отвори. Лицето му говореше нещо, но така и не можа да си спомни името, нито пък къде го е виждал.

— Ти си Удроу, нали? — запита мъжът още от вратата.

— Всички ме наричат Уди.

— Аз съм Огъстъс Бендам. Треньор съм на футболния отбор в гимназията „Бъкери Хай“. Тук ли са родителите ти? Бих искал тримата да поговорим.

Треньорът Бендам беше приет от леля Анита, чичо Соул, Уди и Хилел. Петимата се разположиха в кухнята.

— Вижте какво — започна той, въртейки нервно между пръстите си чашата вода, — първо, прощавайте, че идвам без предупреждение, но искам да ви направя доста необичайно предложение. От известно време наблюдавам играта на Удроу в неговия отбор по футбол. Определено има дарба. Потенциалът му е огромен. Бих искал да го взема в отбора на гимназията. Зная, че вашите деца посещават частно училище, а „Бъкери“ е общинско учебно заведение, но тази година моят отбор е начело и мисля, че с помощта на играч като Уди имаме всички шансове да спечелим първенството. Естествено, той може да се включи в местния отбор, но няма да напредне, докато ако играе при нас, наистина ще стане добър. Смятам, че това е възможност както за „Бъкери“, така и за Уди. По принцип никога не каня родители да запишат детето си в нашата гимназия само за да се сдобия с още един добър играч. Справям се с наличните сили, защото това ми е работата. Но сега случаят е друг. Не си спомням да съм виждал момче на неговата възраст да играе така. Ето защо много бих искал Удроу да влезе в нашия отбор още от началото на учебната година.

— „Бъкери“ не е най-близката до нас общинска гимназия — отбеляза леля Анита.

— Вярно, но това не бива да ви тревожи. Лесно може да се оправим с районирания прием на учениците. Стига вашето момче да иска да постъпи в „Бъкери“, това непременно ще стане.

— Ти какво мислиш? — обърна се чичо Соул към Уди.

Той се замисли за момент и след това запита треньора Бендам:

— Защо тъкмо аз? Защо толкова искате да дойда във вашата гимназия?

— Защото съм те виждал как играеш. А през цялата ми кариера никога не съм срещал подобно нещо. Ти си силен, тежък и при все това бягаш със светлинна скорост. Сам струваш колкото трима мои играчи. Не казвам това, за да се възгордееш. Все още си далеч от възможностите си. Ще трябва да работиш здравата. Да вложиш всичко от себе си. Това ще бъде моя грижа. За мен няма никакво съмнение, че благодарение на футбола по-късно ще можеш да получиш стипендия за кой да е университет в страната. Все си мисля обаче, че за това няма да ти остане време.

— Какво искате да кажете? — запита чичо Соул.

— Струва ми се, че един ден това момче ще стане звезда в НФЛ. Повярвайте ми, обикновено съм пестелив на комплименти. Ала след онова, което видях през последните месеци на терена…

През следващите дни у Голдманови от Балтимор предложението на треньора Бендам беше единствената тема за разговор на масата по време на вечерята. Всички смятаха, че възможността Уди да бъде включен във футболния отбор на „Бъкери“ е важна новина. Според прагматичната преценка на чичо Соул и леля Анита това бе единствен по рода си шанс за Уди да учи в престижен университет. Хилел и Скот пък обръщаха внимание на предсказанието, направено от треньора, и го виждаха богат и известен. „Знаеш ли колко печелят професионалните футболисти? — повтаряше възбудено Хилел. — Милиони! Печелят милиони долари. Уди, това е страхотно!“

Направеното проучване показа, че „Бъкери Хай“ е добра гимназия, с взискателни преподаватели и известен футболен отбор. Когато треньорът Бендам отново дойде у Балтиморови, за да чуе окончателното решение, Уди, Хилел и Скот вече го очакваха пред къщи. „Съгласен съм да играя футбол в „Бъкери“, ако съдействате моите приятели Хилел и Скот да се запишат в същата гимназия.“

Наложи се след това да убеждават родителите на Скот, че трябва да го запишат в общинска гимназия, което не стана лесно. По покана на леля Анита те дойдоха на вечеря у Балтиморови без сина си.

— Деца, оценяваме всичко, което правите за Скот — обърна се госпожа Невил към Уди и Хилел. — Трябва да имате предвид обаче колко сложно е положението му. Той е болен.

— Знаем, че е болен, но все пак трябва да ходи на училище, нали? — възрази Уди.

— Мили мои — обади се меко леля Анита, — за Скот може би ще бъде по-добре в частно училище.

— Само че Скот иска да дойде с нас в „Бъкери“ — настоя Хилел. — Няма да бъде честно, ако му откажете.

— Нужно му е специално внимание — обясни Джилиан. — Зная, че му мислите доброто, но с този ваш футбол…

— Не се тревожете, госпожо Невил — каза Хилел, — няма да се налага той да тича. Уди ще го вози в количка.

— Деца, той не е привикнал към подобни вълнения.

— Но е щастлив с нас, госпожо Невил.

— Другите деца ще му се подиграват. В частно училище ще се чувства по-сигурен.

— Ако някой посмее да му се подиграва, ще му разбием носа — любезно обеща Уди.

— Никой на никого няма да разбива носа — обади се сърдито чичо Соул.

— Прощавай, Соул — извини се Уди. — Просто исках да помогна.

— Това не е начинът.

Патрик хвана ръката на жена си.

— Джил, Скот е толкова щастлив с тях. Никога преди не сме го виждали такъв. Най-сетне чувства, че живее.

В края на краищата Патрик и Джилиан разрешиха на Скот да се запише в „Бъкери Хай“, където през есента на 1994 година той постъпи заедно с Хилел и Уди. Ала опасенията им се оказаха напълно основателни: в привилегированата среда на „Оук Трий“ синът им беше закрилян. Още от първия ден болнавият му вид го превърна в мишена на другите ученици. Непрекъснато го оглеждаха подигравателно. Същия ден, изгубен в безкрайните коридори на непознатата сграда, той реши да попита къде е неговата класна стая и се обърна към едно момиче, чийто приятел, здравеняк от горните класове, след часовете го притисна в един ъгъл, изви му ръката пред очите на всички и завря главата му в едно шкафче без врата. Уди и Хилел го откриха разплакан. „Само не казвайте на родителите ми — помоли ги Скот. — Ако научат, ще ме преместят в друго училище.“

Трябваше да направят нещо за Скот. След кратко съвещание Хичел и Уди решиха, че въпросният здравеняк трябва да изяде един пердах още на другия ден, което бе възложено на Уди. Така останалите ученици щяха да бъдат наясно с последиците от каквото и да било посегателство над техния приятел.

Това, че якият Рик — така му беше името — тренира бойни изкуства, не направи никакво впечатление на Уди, нито пък помогна кой знае колко на клетника. Както беше уговорено, на другата сутрин през междучасието Уди намери Рик и без предупреждение му стовари един юмрук в носа. Рик се просна на земята, Хилел използва това, за да излее върху него портокаловия си сок, а вирнал към небето ръце, Скот изигра около него танца на победата. Рик бе отведен в лечебницата, а останалите трима — в кабинета на господин Бърдън, директора на гимназията, където по спешност бяха извикани чичо Соул, леля Анита, Патрик и Джилиан Невил, както и треньорът Бендам.

— Браво на вас тримата — приветства ги директорът Бърдън. — Втори ден сте в това училище, при това за първа година, и вече биете другарите си.

— Да не сте се побъркали? — смъмри ги треньорът Бендам.

— Да не сте се побъркали? — повториха в един глас семейство Невил.

— Да не сте се побъркали? — подхванаха чичо Соул и леля Анита.

— Не се тревожете, господин директор — обясни Хилел, — ние не сме побойници. Това е превантивна война. Вашият ученик Рик си позволи да измъчва по-слаб от него. Оттук нататък обаче ще стои мирен. Честна дума на Голдманови!

— Престанете, за бога! — разсърди се Бърдън. — Откакто съм на тази длъжност, не помня подобно нахалство. Учебната година не е започнала, а вие вече разбивате носовете на съучениците си? Същински рекорд! Не искам да се занимавам с вас! Ясно ли е? Що се отнася до теб, Уди, поведението ти е недостойно за състезател от отбора по футбол. Още един случай като този и ще бъдеш изключен от отбора.

В „Бъкери“ вече никой никога не закачи Скот. Що се отнася до Уди, славата му се разнесе из цялата гимназия. В коридорите го гледаха с уважение, също както и на футболния терен, където веднага блесна в отбора на „Дивите котки“ от „Бъкери“. Всеки ден след часовете той отиваше на тренировка, придружен от Хилел и Скот, които със съгласието на треньора Бендам сядаха на треньорската скамейка и наблюдаваха отбора.

Скот беше луд по футбола. Непрекъснато коментираше действията на състезателите, надълго и нашироко обясняваше правилата на Хилел, който не след дълго започна да дава идеи и неочаквано откри у себе си таланта на треньор. Имаше поглед върху играта и веднага долавяше слабите места на отделните състезатели. На моменти си позволяваше да се провиква от скамейката, като даваше препоръки, което много забавляваше треньора Бендам. От време на време той му подхвърляше: „Ей, Голдман, като нищо ще ми вземеш мястото!“. Хилел се усмихваше, без да забележи, че при споменаването на името Голдман Уди неволно обръщаше глава към тях.

13

След като изненадах мъжа с черния ван, двамата с Лио няколко нощи поред дебнахме, скрити в моята кухня. Взирахме се в мрака, следяхме всяко подозрително движение. Ала с изключение на една съседка, която излизаше да тича посред нощ, патрулната кола, която минаваше на равни интервали, и миещите мечки, ровещи в кофите за смет, нищо не се случи.

Лео си водеше бележки.

— Какво пишете? — запитах го шепнешком аз.

— Защо шепнете?

— Не знам. Какво пишете?

— Отбелязвам подозрителните моменти. Някаква луда, която бяга, миещите мечки…

— Като сте започнали, отбележете и ченгетата.

— Направих го. Трябва да знаете, че нерядко виновен се оказва полицаят. От това би станал добър роман. Кой знае какво може да излезе накрая?

Накрая не излезе нищо. От вана и неговия шофьор нямаше и следа. Исках да разбера от кого се интересува този човек. Дали нямаше лоши намерения към Александра? Не трябваше ли да я предупредя?

Скоро обаче нещата се изясниха.

Това стана в края на март 2012 година, около месец и половина след пристигането ми в Бока Ратон.

*  *  *

Балтимор

1994 г.

С напредването на първенството Хилел и Скот все по-успешно се вписваха в колектива на „Дивите котки“. Присъстваха на всички тренировки, заедно с момчетата от отбора навличаха спортни екипи в съблекалнята, след което сядаха на пейката, за да наблюдават играта. Когато отборът гостуваше, пътуваха със същия автобус, стегнати в сако и вратовръзка като всички останали. Постоянно бяха с футболистите и те бързо ги приеха като пълноправни членове. Трогнат от тяхната съпричастност, Бендам реши да им отреди официална длъжност и им предложи да отговарят за материалната база. Опитът трая само четвърт час, защото ръцете на Хилел се оказаха прекалено слаби, за да вдигнат каквото и да било, а на Скот дъх не му достигаше.

Тогава треньорът ги настани на скамейката до себе си и им разреши да дават съвети на играчите. Те с радост се заеха с това и техният анализ на играта бе необикновено точен. След тренировката викаха едно по едно момчетата, които се явяваха с готовност като пред Делфийския оракул. „Хабиш прекалено много енергия, защото бягаш като кон, без това да е необходимо. Стой на поста си и действай само когато играта приближи до теб.“ Младите гиганти с каски ги слушаха с внимание. Хилел и Скот бяха единствените ученици в историята на гимназията, които имаха право да носят якетата в керемидено и черно на „Дивите котки“, без официално да са членове на отбора. Когато след тренировката Бендам се провикваше: „Добра работа, Голдман“, Уди и Хилел се обръщаха и отговаряха в един глас: „Благодаря, тренер“.

Не след дълго вечер на масата у Голдманови от Балтимор единствена тема за разговор стана футболът. След връщане от тренировка Уди и Хилел описваха подробно поредния си подвиг.

— А уроците? — питаше леля Анита. — Там всичко наред ли е?

— Наред е — отвръщаше Уди. — Е, не чак дотам, но Хилел ми помага. На него не му се налага да учи, защото веднага запомня всичко.

— На мен ми е малко скучно, тате — често се оплакваше Хилел. — Гимназията се оказа съвсем не такава, каквато си я представях.

— А ти как си я представяше?

— Знам ли? Може би по-стимулираща. Но все пак нали го има футбола.

Тази година „Дивите котки“ от „Бъкери“ стигнаха до четвъртфиналите на шампионата. След зимната ваканция футболният сезон бе приключил, така че Уди, Хилел и Скот решиха да си намерят друго занимание. Скот обичаше театъра. Оказа се, че подобна дейност е полезна за дишането му. Тримата се записаха в курса по драматично изкуство, воден от тяхната преподавателка по литература госпожица Андерсън, млада и изключително мила жена.

Хилел притежаваше вроден талант на водач. На футболния терен беше треньор, а на сцената се превърна в режисьор. Той предложи на госпожица Андерсън да постави театрална адаптация на „За мишките и хората“ и тя с възторг се съгласи. Тъкмо тогава започнаха нови неприятности.

Хилел организира прослушване с участниците в курса и манипулира разпределението на ролите, като Скот с огромна радост прие да играе Джордж, а на Уди се падна ролята на Лени.

— Ти трябва да играеш слабоумния — обясни Хилел на Уди.

— Хей, не искам да играя слабоумен… Госпожице Андерсън, не можете ли да намерите друг? Пък и никак не ме бива за тези работи. На мен ми дайте да играя футбол.

— Млъквай, Лени — заповяда му Хилел. — Върви да си вземеш текста, ще направим проба. Хайде, всички по местата.

Ала след първата репетиция мнозина родители се оплакаха на директора Бърдън за съдържанието на творбата, която трябва да играят учениците. Той се съгласи с тях и препоръча на госпожица Андерсън да избере по-подходяща пиеса.

Изпаднал в ярост, Хилел отиде в кабинета на директора за обяснение.

— Защо сте забранили на госпожица Андерсън да постави с нас „За мишките и хората“?

— Родителите на някои ученици се оплакаха от пиесата и аз смятам, че имат право.

— Любопитен съм да знам от какво толкова се оплакаха.

— В текста има много груби изрази и ти отлично знаеш това. Хайде, Хилел, наистина ли искаш това представление, което би трябвало да е гордост за училището, да гъмжи от най-долен жаргон и богохулни ругатни?

— Ами че това е Джон Стайнбек! Да не сте полудели, господин директор?

Бърдън го изпепели с поглед.

— Ти самият си луд, Хилел, след като се осмеляваш да ми говориш с такъв тон. Ще проявя снизхождение, като се престоря, че не съм те чул.

— Но вие не можете да забраните творба на Стайнбек!

— Стайнбек или не, няма да допусна подобна ужасна и провокативна книга да бъде четена в това училище.

— Значи, това училище не струва нищо!

Напълно вбесен, Хилел напусна курса по драматично изкуство. Беше сърдит на Бърдън, на всичко онова, което той олицетворяваше, на гимназията. Отново стана унил, както през най-трудните времена в „Оук Трий“, чувстваше се обезсърчен. Успехът му спадна катастрофално и накрая госпожица Андерсън покани на среща родителите му. Леля Анита и чичо Соул изобщо не бяха в течение и с удивление гледаха промяната у Хилел, който вече не беше предишното лъчезарно момче. Изгубил бе всякакъв интерес към учението, държеше се невъзпитано с преподавателите и непрекъснато носеше у дома слаби оценки.

— Смятам, че не внимава, защото не е мотивиран — обясни им любезно госпожица Андерсън.

— И какво трябва да се направи в такъв случай?

— Хилел наистина е необикновено интелигентен. Проявява любознателност във всякакви области. Знае много повече от мнозинството свои съученици. Миналата седмица напразно се опитвах да обясня на класа принципите на федерализма и функционирането на американската държава. А ето че той познава политиката на пръсти и дори направи сравнение с Древна Гърция.

— Да, той много се интересува от Античността — с тъжна усмивка потвърди леля Анита.

— Господин и госпожо Голдман, Хилел е четиринайсетгодишен, а чете трудове по римско право…

— Какво се опитвате да ни кажете? — запита чичо Соул.

— Че може би Хилел би се чувствал по-добре в частно училище. С подходяща за него програма. Там ще бъде много по-мотивиран.

— Само че той вече беше в частно училище… А освен това никога не би приел да се раздели с Уди.

Чичо Соул и леля Анита се опитаха да разговарят със сина си, за да разберат какъв е проблемът.

— Смятам, че за нищо не ставам, това е проблемът — оплака се Хилел.

— Как може да говориш подобни неща?

— Защото не мога нищо да постигна. Не успявам да се съсредоточа. Дори да се стараех, пак бих се провалил. В час не разбирам нищо, напълно съм объркан!

— Как така не разбираш нищо? Хилел, та ти си толкова умно момче! Не може да не успееш.

— Обещавам да положа усилия — заяви Хилел.

Леля Анита и чичо Соул поискаха също така среща с директора Бърдън.

— Може би Хилел чисто и просто скучае в час — обясни им Бърдън. — Само че освен това има склонност да хленчи и не приема никой да му противоречи. Записа се в курса по драматично изкуство и изведнъж се отказа.

— Отказал се е, защото вие сте цензурирали пиесата…

— Как така „цензурирал“? Охо, господин Голдман, крушата не пада по-далече от дървото. Все едно чувам вашия син. Независимо дали е Стайнбек, неприличните думи нямат място в театралното представление на една гимназия. Вижда се, че не на вашата глава висят родителите на учениците. Хилел просто трябваше да избере по-подходяща пиеса. Как е възможно четиринайсетгодишни да играят Стайнбек?

— Може би Хилел е твърде развит за годините си — намекна леля Анита.

— Да, да, да — въздъхна Бърдън, — този припев ми е познат: „Моето дете е толкова интелигентно, че може да бъде сметнато за умствено изостанало“. Постоянно чувам: „Нашето дете е специално и дрън-дрън, то се нуждае от дрън-дрън“. Господин и госпожо Голдман, не забравяйте, че това е общинска гимназия и тук отношението към всички е еднакво. Не може да измисляме специални правила за еди-кой си, дори за това да са налице основателни причини. Как си представяте всеки ученик да се готви по отделна учебна програма под предлог, че е „специален“? Достатъчно грижи си имам с храната в стола с всички тези индуси, евреи, мюсюлмани и всякакви други досадници, които, представете си, не могат да ядат като всички останали.

— Какво по-точно искате да кажете? — запита чичо Соул.

— Чисто и просто, че Хилел трябва да бъде по-старателен. Да знаете само колко деца съм имал в тази гимназия, които според техните родители са били гении, а няколко години по-късно ги виждате да работят на касата в някоя бензиностанция.

— Нима имате нещо против хората, които работят в бензиностанциите?

— Нямам нищо против, разбира се! Защо се хващате за думата? Много сте агресивни във вашето семейство! Искам да кажа само, че Хилел може би трябва по-скоро да си учи уроците, вместо да се прави на многознайко и да си въобразява, че е по-умен от всички учители, взети заедно. Слабите му оценки се дължат на това, че не се готви достатъчно. Точка по въпроса.

— Естествено, че не се готви достатъчно, господин Бърдън — обади се леля Анита. — Нали заради това сме тук. Не работи достатъчно, защото му е скучно. Нуждае се от стимул, от насърчение. На път е да пропилее способностите си…

— Господин и госпожо Голдман, внимателно прегледах успеха му. Разбирам, че ви е трудно, но по принцип, когато някой ученик има лоши оценки, това означава, че не му достига умствен багаж.

— Господин директор, нали не забравяте, че чувам всичко, което казвате — обади се Хилел, който присъстваше на разговора.

— А, ето че и малкият нахалник се обади. Не може поне за малко да си държи устата затворена! Сега, Хилел, разговарям с твоите родители. Имай предвид, че ако по този начин се отнасяш към преподавателите, никак не е чудно, че никой от тях не може да те понася. Що се отнася до вас, господин и госпожо Голдман, изслушах вашата ария на тема „нашето дете е свръхинтелигентно и затова има слаби оценки“. Съжалявам, но това са две взаимноизюпочващи се неща. Свръхинтелигентните дори не се мяркат в гимназиите, защото на дванайсетгодишна възраст вече се дипломират в Харвард.

Уди реши да вземе мерки и да мотивира Хилел, като му даде възможност да се занимава с онова, което прави най-добре: да участва в тренировките на футболния отбор. По това време редовни тренировки нямаше поради забрана от страна на лигата. Ала нищо не пречеше играчите да се събират за колективни упражнения. По молба на Уди целият отбор започна да тренира два пъти седмично под ръководството на Хилел, асистиран от Скот. Целта на тази предварителна подготовка бе да победят в шампионата следващата есен и от седмица на седмица играчите все по-ясно си представяха как вдигат купата, включително Скот, който един ден сподели пред Хилел:

— Хил, много искам да играя. Не ми харесва да съм треньор. Искам да играя футбол. Следващата година да бъда на терена. Да стана част от отбора.

Хилел го погледна със съжаление.

— Виж какво, Скот, твоите родители никога няма да се съгласят.

Скот направи печална физиономия. Седна на тревата и откъсна едно стръкче. Хилел се отпусна до него и го прегърна през раменете.

— Не се тревожи. Все ще го уредим някак. Стига да внимаваш, както заръча баща ти. Поемай достатъчно течности, редовно си почивай и си мий ръцете.

Така Скот се присъедини официално към неофициалния отбор на „Дивите котки“. Загряваше криво-ляво и участваше в някои упражнения. Бързо обаче губеше дъх. Мечтаеше да играе крило: да поеме топката от петдесетте ярда, със страхотен спринт да се отскубне от противниковата защита и да отбележи тъчдаун. След това отборът щеше да го носи на ръце и целият стадион да скандира името му. Хилел го постави на крилото, но поначало беше ясно, че той не може да пробяга повече от десет метра. Затова решиха да направят друго: Скот да седне в количката, тикана от друг играч, който да го закара до голлинията, където да обърне количката и да изсипе Скот. Там с топка в ръце той ще отбележи тъчдаун. Тази нова комбинация, наречена „количка“, пожъна небивал успех в отбора. Част от тренировката бе посветена на тази количка, която състезателите последователно тикаха и така подобриха значително своя спринт. Достатъчно бе да пуснат дръжките и политаха като стрели.

Така и не ми се удаде случай да видя с очите си номера с количката. Сигурен съм, че гледката е била впечатляваща, защото не след дълго учениците от „Бъкери“ редовно започнаха да посещават тренировките, които обикновено привличаха само няколко запалени групички. Хилел даваше знак за начало, играта започваше и в един момент изневиделица някое по-здраво момче — обикновено Уди — прекосяваше терена, возейки Скот, разположен като цар в количката. Куотърбекът му подаваше топката от другия край на игрището. От тикащия количката се изискваше необикновена сила и ловкост, за да може Скот да поеме паса, после да продължи на зигзаг, избягвайки стоперите, които без всякакво снизхождение се опитваха да го спрат. Ала когато количката стигнеше до голлинията и скочилият на земята Скот отбележеше, публиката надаваше възторжен рев. Всички започваха да скандират: „Количка! Количка!“. Скот ставаше, приемаше най-напред поздравленията на съотборниците си, а след това отиваше да се порадва заедно със своите почитатели, чийто брой непрекъснато растеше. Накрая пийваше вода, поемаше си дъх и заминаваше да си измие ръцете.

Тези няколко месеца, белязани от тренировки, бяха най-щастливите през цялото ученичество на новосформираната банда на Голдманови. Уди, Хилел и Скот бяха звездите на футболния отбор, с които цялата гимназия се гордееше. И това до онзи пролетен ден малко след Великден, когато Джилиан Невил, пристигнала да прибере своя син, бе привлечена от радостните викове на зрителите, достигнали чак до паркинга. Скот току-що беше отбелязал тъчдаун. Джилиан отиде до игрището, за да види какво става, и зърна сина си в раздърпана футболна фланелка да прекосява терена, седнал в количката.

— Скот! Боже мой! — изпищя тя. — Какво правиш тук?

Уди спря веднага. Останалите играчи замръзнаха на местата си, а зрителите млъкнаха. Настъпи мъртва тишина.

— Мамо? — извика Скот, сваляйки каската.

— Скот! Нали ми каза, че отиваш да играеш шах?

Скот наведе глава и слезе от количката.

— Излъгах те, мамо. Извинявай…

Тя се втурна към сина си и го прегърна със сподавено ридание.

— Скот, не ми причинявай това. Моля те, не ми причинявай това. Знаеш колко се боя за теб.

— Зная, мамо. Не искам да се тревожиш. Нищо лошо не правим.

Джилиан Невил вдигна глава и видя Хилел с бележник в ръка и с провесена на врата свирка.

— Хилел! — кресна му тя. — Ти ми обеща!

Изгубила хладнокръвие, пристъпи към него и му залепи звучен шамар.

— Даваш ли си сметка, че ще убиеш Скот с твоите идиотщини?

Хилел я гледаше, замаян от получения удар.

— Къде е треньорът? — кресна Джилиан. — Къде е Бендам? Има ли изобщо представа какви ги вършите тук?

Това бе само началото на разразилия се скандал. Бърдън бе осведомен за случилото се, намеси се и департаментът по образованието на щата Мериленд. Първата работа на директора бе да привика в своя кабинет треньора, Скот с неговите родители, Хилел, чичо Соул и леля Анита.

— Знаете ли, че учениците сами организират тренировки? — запита той треньора.

— Да — отвърна Бендам.

— И не намерихте за необходимо да ги прекратите?

— Защо да го правя? Моите играчи напредват. Сам знаете правилника, господин директор: извън сезона треньорите нямат право да работят с отбора. Страхотен шанс е, че през това време Хилел прави групови тренировки, без да нарушава правилата.

Бърдън въздъхна и се обърна към Хилел:

— А на теб никога ли не са ти казвали, че не бива да мъкнеш болни деца в ръчна количка? Та това е унизително!

— Господин Бърдън — обади се Скот, — не е това, което си мислите! Напротив, никога не съм се чувствал толкова щастлив, колкото през последните месеци.

— Значи, си доволен, че те возят в количка?

— Да, господин директор.

— За бога, това е гимназия, а не цирк!

Бърдън отпрати треньора, а също Скот с родителите му, за да поговори насаме със семейство Голдман.

— Хилел — започна той, — ти си умно момче. Нали виждаш в какво положение е малкият Скот Невил? Подобни упражнения са опасни за него.

— Напротив, смятам, че благодарение на тях той укрепва.

— Да не би да си лекар?

— Не съм.

— В такъв случай мнението ти няма никакво значение. И виж какво, малък нахалнико, това не е молба, а заповед. Престани да возиш това малко болно дете в количка и да го караш да прави всякакви упражнения. Имай предвид, че това, което казвам, е много важно.

— Съгласен съм.

— Да не съм чул повече за такива неща. Искам да ми обещаеш.

— Обещавам.

— Добре. Отлично. Оттук нататък никакви тайни тренировки. Не си член на отбора и нямаш работа при тях. Да не съм те видял повече в техния автобус, в съблекалнята или където и да било. Занапред не желая да се занимавам с теб.

— Първо беше театърът, а сега футболът. Гоните ме отвсякъде! — възмути се Хилел.

— Не те гоня отникъде, от теб се иска само да спазваш правилата в нашата гимназия.

— Та аз не съм нарушил нито едно правило, господин директор. Няма забрана да водя тренировки на отбора извън сезона.

— Забранявам ти и толкова!

— И на какво законово основание?

— Хилел, искаш ли да бъдеш изгонен от гимназията?

— Не, разбира се, но какъв е проблемът да тренирам отбора извън сезона?

— Да тренираш отбора? И наричаш това тренировка? Да покатериш болно от муковисцидоза дете в количка и да го тикаш насам-натам по игрището, това според теб тренировка ли е?

— Имайте предвид, че съм чел правилника. В него няма забрана един играч да пренася друг, у когото е топката.

— Така, значи! — повиши глас Бърдън, на път да излезе от кожата си. — Правиш се на адвокат? Адвокат на малки деца в ръчни колички?

— Искам просто да не проявявате такава психоригидност.

Напълно съкрушен, директорът се обърна към чичо Соул и леля Анита:

— Господин и госпожо Голдман, Хилел е добро момче. Само че това е общинско училище. Ако не сте доволни, можете да го прехвърлите в частно.

— Нека напомня, че гимназията „Бъкери“ сама ни покани — възрази Хилел.

— Това се отнася за Уди. При теб е различно: ти си тук само защото Уди пожела да бъдете заедно и ние приехме. Ето защо си напълно свободен да смениш училището, стига да желаеш това.

— Много любезно от ваша страна. Значи, ми биете шута!

— Не бия на никого никакъв шут! Наистина смятам, че си добро момче, ценя те, но ти си оставаш ученик като всеки друг. Ако искаш да останеш в общинско учебно заведение, трябва да приемеш неговите правила. Така функционира системата.

— Вие сте посредствен човек, господин директор. И гимназията ви е посредствена. Значи, единственото решение, което предлагате, е да ме изпратите в частно училище? Приравнявате всичко към най-ниската степен! Забранявате Стайнбек заради три груби думи, но сте неспособен да схванете значението на неговото творчество! И при това се криете зад разни правилници, за да оправдаете липсата у вас на интелектуална амбиция. Само не говорете за функционирането на системата, защото нашата училищна система е в състояние на пълна дисфункция и вие отлично знаете това. А една държава, където образователната система не е в ред, не може да се нарече нито демократична, нито правова!

Възцари се продължително мълчание. Накрая директорът запита с въздишка:

— Хилел, на колко си години?

— На четиринайсет, господин директор.

— На четиринайсет. И защо в такъв случай не караш скейт като твоите връстници, вместо да се питаш дали правовата държава зависи от качеството на образователната система?

Бърдън стана и отиде да отвори вратата в знак, че разговорът е приключил. Уди, който чакаше на един стол в коридора, чу думите, с които директорът изпрати чичо Соул и леля Апита, докато се ръкуваше с тях:

— Струва ми се, че вашето синче никога няма да си намери мястото тук.

Хилел се разплака:

— Не, вие не ме разбрахте! Цял час ви обяснявам, а вие дори не благоволихте да ме изслушате. — Сетне се обърна към родителите си: — Мамо, тате, просто искам някой да ме изслуша. Искам поне малко уважение!

За успокоение на духовете четиримата Балтиморови отидоха да изпият по един млечен шейк в „Деъри Шек“ в „Оук Парк“. Настаниха се на две срещуположни пейки и останаха необичайно мълчаливи.

— Хилел, миличък — обади се накрая леля Анита, — двамата с баща ти дълго обсъждахме положението… Има едно специално училище…

— Не, никакво специално училище! — възкликна Хилел. — Не искам, моля ви! Не можете да ни разделите с Уди.

Анита извади от чантата си брошура и я постави на масата.

— Поне хвърли един поглед. Училището се нарича „Блубери Хеш“. Струва ми се, че там ще се чувстваш добре. Не издържам, като те гледам толкова нещастен в тази гимназия.

Хилел прелисти неохотно брошурата.

— На всичко отгоре е на цели 60 мили оттук! — промърмори той. — И дума не може да става! Нямам намерение да изминавам всеки ден по 120 мили!

— Хилел, скъпи, ангелче… Ще спиш там…

— Какво? А, не! Не желая!

— Миличък, ще си идваш през уикендите. Така ще можеш да научиш много нови неща. В това училище скучаеш…

— Не, мамо, не искам! НЕ ИСКАМ! Защо трябва да ходя там?

Същата вечер Уди и Хилел заедно прочетоха брошурата на „Блубери Хил“.

— Уди, трябва да ми помогнеш! — проплака изпадналият в паника Хилел. — Не искам да ходя там. Не искам да ни разделят.

— И аз не искам. Но не зная как да ти помогна; ти по принцип си много силен в учението. Просто гледай да не се набиваш на очи. Ще можеш ли да го направиш? Та благодарение на теб Клинтън стана президент! Ти знаеш какво ли не! Постарай се. Не се оставяй на този Бърдън да те съсипе. Хайде, Хил, не се тревожи, няма да те оставя да заминеш.

Ужасен от мисълта, че ще го изпратят в специално училище, Хилел изгуби желание за всичко. В петък вечерта леля Анита влезе в стаята на Уди, който готвеше домашните си.

— Уди, току-що говорих по телефона с треньора Бендам. Той ми каза, че си му оставил бележка, за да го предупредиш, че напускаш футболния отбор. Вярно ли е?

Уди наведе глава и каза едва чуто:

— Има ли смисъл изобщо?

— Какво искаш да кажеш, съкровище? — зачуди се тя и коленичи, за да го погледне в очите.

— Ако Хил замине в специално училище, това значи, че повече няма да живея у вас, нали?

— Какво говориш, Уди? Няма такова нещо. Това е твоят дом, всичко ще си е както преди. Знай, че ние те обичаме като роден син. В специалното училище Хилел ще може да прояви истинските си възможности. Това е за негово добро. Тук си у дома и така ще бъде завинаги.

По лицето на момчето се търкулна сълза. Тя го прегърна и го притисна към гърдите си.

В неделя малко преди обед треньорът Бендам неочаквано позвъни у Голдманови. Предложи на Уди да обядват заедно и го отведе да хапнат по един хамбургер в закусвалнята, където обикновено се отбиваше.

— Съжалявам за писмото, което ви оставих, тренер — извини се Уди, след като седнаха на масата. — Никак не ми се искаше да напускам отбора. Просто бях ядосан заради неприятностите, които си има Хилел.

— Виж какво, моето момче, аз съм на шейсет години. Близо четирийсет години тренирам футболни отбори и през цялата си кариера никога не съм канил мой играч на обяд. Имам си правила и това е едно от тях. Защо да го правя? Попадал съм на момчета, които са искали да напуснат отбора. Предпочитаха да гонят момичетата, а не топката по терена. Веднага ми ставаше ясно, че не са сериозни. Изобщо не съм си губил времето да се опитвам да ги задържа. Защо да се занимавам с хора, на които не им се играе, след като тълпа кандидати чакат да заемат местата им?

— Аз съм сериозен, тренер. Честна дума!

— Зная, моето момче. Затова съм тук.

Сервитьорът донесе поръчката. Бендам изчака той да си отиде и продължи:

— Чуй ме, Уди, сигурен съм, че има основателна причина да ми напишеш онази бележка. Искам да ми кажеш какво става.

Уди описа неприятностите на Хилел, непримиримостта на директора Бърдън и надвисналата заплаха от специално училище. Накрая добави:

— Инак с ученето той няма проблем.

— Зная, моето момче — съгласи се треньорът. — Нали съм го слушал как се изразява. По-умен е и знае повече от мнозинството преподаватели.

— Хилел се нуждае от предизвикателство! Трябва му стимул, който да го дърпа нагоре. Чувства се щастлив с вас. Щастлив е на терена!

— Значи, искаш да го вземем в отбора? Само че какво може да му възложим? Та аз в живота си не съм виждал по-мършав младеж от него.

— Не, тренер, нямам предвид да бъде играч. Намислил съм нещо, но трябва да съм сигурен, че ми имате доверие…

Бендам го изслуша внимателно, кимайки в знак, че приема предложението му. След обяда той взе Уди със себе си и го закара до най-близкия жилищен квартал. Спря колата пред малка едноетажна къща, пред която имаше каравана.

— Ето, моето момче, това е моят дом. И караваната е моя. Купих я миналата година, но досега почти не съм я използвал. Намерих я на изгодна цена и я глася за времето, когато се пенсионирам.

— Защо ми разказвате всичко това, тренер?

— Защото след три години излизам в пенсия. Това съвпада с твоето завършване на гимназията. Знаеш ли за какво си мечтая? Да се оттегля, като спечеля купата и изпратя най-добрия футболист, когото някога съм имал, в НФЛ. Затова приемам твоята идея. В замяна искам да ми обещаеш, че ще възобновиш тренировките, че ще работиш здравата, както досега. Искам да те видя в НФЛ, моето момче. А аз ще поема с караваната по Източния бряг, за да не пропусна нито един твой мач. Ще те гледам от трибуната и ще разказвам на седналите до мен, че те познавам и че аз съм те готвил в гимназията. Искам да ми обещаеш, Удроу. Обещай ми, че това между теб и футбола е само началото на една бляскава кариера.

— Обещавам, тренер.

Мъжът се усмихна.

— В такъв случай хайде да отидем и да съобщим новината на Хилел.

Двайсет минути по-късно, насядали в кухнята на Голдманови, Хилел, чичо Соул и леля Анита слушаха слисани думите на Бендам.

— Значи, искате да стана ваш помощник-треньор? — запита недоверчиво Хилел.

— Точно така. От началото на следващата учебна година. Мой официален помощник. Имам право да те ангажирам и Бърдън изобщо не може да ми попречи. Сигурен съм, че от теб ще излезе страхотен помощник: познаваш момчетата, имаш поглед върху играта, а зная, че събираш сведения за другите отбори.

— Уди ли ви каза?

— Няма значение. С една дума, очакват ни три важни сезона, а аз вече не съм първа младост и малко помощ няма да ми е излишна.

— О! Господи! Да, съгласен съм! Абсолютно!

— Само че при едно условие: за да бъдеш част от отбора, трябва да имаш добри оценки. Такъв е правилникът. Всеки член на отбора по футбол е длъжен да има добър успех по всички предмети, а това важи и за теб. Ако искаш да си част от колектива, отсега се захващай с уроците.

Хилел тържествено обеща. За него това беше същинско възкресение.

14

Сутринта на 26 март 2012 година ме събуди телефонът. Беше пет часа. Търсеше ме моят агент от Ню Йорк.

— Трябва да видиш пресата, Маркъс.

— За какво говориш?

— Ти и Александра. Цъфнали сте на първа страница на най-четения таблоид.

Незабавно се втурнах към близкия супермаркет, който работеше денонощно. Тъкмо разтоварваха дървен палет с пакети опаковани в целофан списания.

Грабнах наслуки един, разкъсах опаковката, извадих списанието и изпаднал в ужас, прочетох:

КАКВО СЕ СЛУЧВА

МЕЖДУ АЛЕКСАНДРА НЕВИЛ

И МАРКЪС ГОЛДМАН?

Разказ за едно тайно бягство

във Флорида

Оказа се, че мъжът в черния ван е бил фотограф. Явно ни бе наблюдавал и следил в продължение на няколко дни. Продал бе снимките на списанието, което моментално ги бе превърнало в сензация.

Станал бе свидетел на всичко от самото начало: как отвличам Дюк, двамата с Александра в „Коконът Гроув“, Александра на гости при мен. Всичко това навеждаше на мисълта, че между нас има връзка.

Обадих се на моя агент.

— Трябва да спрем това — заявих му аз.

— Няма начин. Постъпили са много хитро. Никакво изтичане на информация, никакъв знак в интернет. Всички снимки са направени от улицата, без навлизане в чужд имот. Изпипано е от край до край.

— Между мен и нея няма нищо.

— Никой за нищо не те спира.

— Казвам ти, че нищо не се е случило! Сигурно има начин да бъде спряно разпространението на това списание.

— Те просто изказват предположение, Маркъс. В това няма нищо незаконно.

— Тя в течение ли е?

— Сигурно. А ако не, скоро ще научи.

Изчаках един час, преди да отида пред къщата на Кевин и да позвъня на входната врата. Видях как камерата на домофона светна, някой видя кой съм, но вратата остана затворена. Позвъних отново и тя най-сетне се отвори. Беше Александра. Мина по алеята до вратата, но остана от другата страна.

— Значи, си отвлякъл кучето — бяха първите ѝ думи, придружени от убийствен поглед. — Затова то през цялото време идва при теб?

— Направих го само веднъж. Или най-много два пъти. После то започна да се връща само, кълна ти се.

— Вече не съм сигурна, че мога да ти вярвам, Маркъс. Ти ли повика пресата?

— Какво говориш? Защо бих го направил?

— Изобщо не знам. Може би, за да скъсам с Кевин?

— За бога, Александра! Само не ми казвай, че го мислиш наистина!

— Ти получи своя шанс, Маркъс. Преди осем години. Не ми съсипвай живота. Остави ме на мира. Моите адвокати ще се свържат с теб, за да направиш опровержение.

*  *  *

Балтимор, Мериленд

Пролет — Лято 1995 г.

Чувствах се все по-изолиран в Монтклеър.

Докато бях закован в Ню Джърси, откъм „Оук Парк“ към мен протягаше ръце едно сияйно битие. Там вече имаше не едно, а две чудни семейства — Балтиморови и Невилови, при това свързани с приятелство. Чичо Соул и Патрик Невил станаха партньори на тенис. Леля Анита предложи на Джилиан Невил да участва в благотворителната дейност в детския дом на Арти Кроуфорд. Хилел, Уди и Скот бяха станали неразделни.

Един ден в началото на април Хилел, който редовно четеше „Балтимор Сън“, попадна на статия, посветена на музикален конкурс, организиран от национална радиостанция. Кандидатите трябваше да изпратят заявка за участие и две изпълнени от тях композиции на аудио- или видеозапис. Победителят щеше да получи възможността да запише пет свои изпълнения в професионално студио, които радиото да излъчва в продължение на шест месеца. Чичо Соул притежаваше видеокамера последен модел и, естествено, се съгласи да я предостави на Хилел и Уди. От моя затвор в Ню Джърси аз постоянно бях в течение, защото братовчедите всеки ден ми се обаждаха по телефона и възбудено описваха напредъка на своя проект. Цяла седмица всеки следобед Александра ходеше да репетира у Голдманови, а през уикенда Хилел и Уди направиха записа. През това време аз умирах от ревност.

Конкурсът си беше конкурс, но ние тримата, Уди, Хилел и аз, останахме с пръст в уста, защото един ден Александра пристигна у Балтиморови заедно със своя приятел Остин. Рано или късно това трябваше да се случи: Александра беше седемнайсетгодишна, красива като слънце и очевидно нямаше да си падне по нито едно от петнайсетгодишните градинарчета, чиито пубиси все още си оставаха отчайващо неокосмени. Предпочете пред нас младеж от нейната гимназия, богат, красив като бог и силен като Херкулес, но тъп като галош. Остин идваше в сутерена, тръшваше се на канапето и изобщо не слушаше композициите на Александра. Пет пари не даваше за музиката, макар тя да беше нейният живот, нещо, което този глупак така и не разбираше.

До излизането на резултатите от конкурса минаха два месеца. Междувременно Александра взе шофьорска книжка и през уикендите, когато нейният Остин я зарязваше, тя идваше вечер да ни вземе от Балтиморови. Минавахме през „Деъри Шек“ за по един млечен шейк, после тя спираше на някоя тиха улица, ние се изтягахме на тревата под нощното небе и слушахме музикалното предаване през отворените врати на колата. Александра припяваше и ние си представяхме, че я чуваме по радиото.

В такива моменти имахме чувството, че тя ни принадлежи. Спорехме в продължение на часове. Нерядко тема на разговора беше Остин. Хилел се осмеляваше да зададе въпросите, които измъчваха и трима ни:

— Каква работа имаш с подобен тъпак? — питаше той.

— Изобщо не е тъпак. Понякога е малко груб, но инак е чудесно момче.

— Вярно — обаждаше се подигравателно Уди, — само че, докато се вози в кабриото, явно вятърът му издухва мозъка от главата.

— Недейте така — бранеше го Александра. — Ако го опознаете, непременно ще го харесате.

— Така или иначе, той е тъпак — произнасяше присъдата си Хилел.

А тя отвръщаше:

— Обичам го и толкова.

Разбиваше сърцата ни всеки път, когато казваше „обичам го“.

Александра така и не спечели конкурса. Получи писмо, с което кратко ѝ съобщаваха, че не е одобрена. По този повод Остин ѝ заяви, че не се е класирала просто защото не я бива.

За да бъда откровен пред вас, непременно трябва да спомена, че когато Уди и Хилел ми съобщиха новината по телефона, дълбоко в себе си изпитах облекчение; не бих понесъл мисълта, че нейната кариера е започнала благодарение на конкурс, в който е участвала по предложение на Хилел и на видеозапис, направен у Балтиморови. От друга страна, беше ми мъчно за нея, защото знаех колко надежди възлагаше на този конкурс. Взех от оператора номера на нейния телефон, събрах цялата си смелост и ѝ позвъних — нещо, което не бях правил въпреки изгарящото ме от месеци желание. За мое облекчение, се обади тя, но разговорът започна зле:

— Привет, Александра, обажда се Маркъс.

— Кой Маркъс?

— Маркъс Голдман.

— Кой?

— Маркъс, братовчедът на Уди и Хилел.

— О, братовчедът Маркъс! Здравей, Маркъс, как си?

Казах ѝ, че се обаждам по повод конкурса и колко съжалявам, че не е спечелила. Докато говорехме, изведнъж се разплака.

— Никой не вярва в мен — хълцаше тя. — Чувствам се самотна. На никого не му пука за мен.

— На мен ми пука — утешавах я аз. — Не те приеха, защото конкурсът им е пълна нула. Не те заслужават! Не се отказвай! Бори се! Направи друг запис!

Веднага след като затворих, събрах всичките си спестявания, поставих парите в плик и ѝ ги изпратих, за да може да направи запис в професионално студио.

Няколко дни по-късно се получи съобщение за пристигнала на мое име пратка. Разтревожена, мама дълго ме разпитва, за да разбере дали не съм купил порно.

— Няма такова нещо, мамо.

— Дай ми честна дума.

— Честна дума. Ако беше така, щях да дам друг адрес.

— Къде по-точно?

— Мамо, това беше шега. Не съм поръчвал порно.

— Тогава какво е?

— Нямам представа.

Въпреки уверенията ми тя ме придружи до пощенския клон, за да получа пратката, и застана редом с мен до гишето.

— Откъде е пратката? — запита тя пощенския служител.

— От Балтимор — отвърна той и ми подаде плика.

— Чакаш ли нещо от твоите братовчеди? — запита майка ми.

— Не, мамо.

Накара ме да отворя плика, но аз ѝ казах:

— Мамо, струва ми се, че това е лично.

Ужасът при мисълта за порно се беше разсеял и лицето ѝ се проясни:

— Да не би да имаш приятелка в Балтимор?

В отговор само я погледнах и тя благоволи да отиде и да ме изчака в колата. Оттеглих се в един ъгъл на салона и внимателно отворих плика.

Мили Маркикет,

Виновна съм, че така и не ти благодарих за писмото, в което казваше, че ти се иска да живееш в Балтимор. То наистина ме трогна. Кой знае, може би един ден ще се преместиш тук?

Благодаря ти за писмото и за парите. Не мога да ги приема, но ти ме убеди да използвам моите спестявания, за да направя нов запис, и да не се отказвам.

За мен ти си специален човек и съм щастлива, че те познавам. Признателна съм ти, че ме насърчаваш да продължа да се занимавам с музика. Само ти все още вярваш в мен и аз никога няма да забравя това.

Надявам се скоро да те видя в Балтимор.

С най-нежни чувства:

Александра

P.S. По-добре не споделяй с твоите братовчеди, че съм ти писала.

Прочетох десет пъти писмото и го притиснах до гърдите си. Затанцувах по бетонния под на пощенския клон. Александра ми беше писала. На мен. Чувствах как стомахът ми се свива от вълнение. Отидох при мама, качих се в колата и на връщане запазих мълчание. Едва когато поехме по алеята към къщи, казах:

— Мамо, много се радвам, че не съм болен от муковисцидоза.

— Толкова по-добре, миличък. Толкова по-добре.

15

На 26 март 2012 година — деня, когато излезе списанието, останах затворен у дома.

Телефонът ми звънеше непрекъснато. Не отговарях. Нямаше смисъл: всички искаха да узнаят истина ли е това, или не. Дали имах интимна връзка с Александра Невил?

Знаех, че нямаше да мине много време и тълпата папараци щеше да се появи пред вратата ми. Реших да напазарувам достатъчно, за да не се налага да излизам поне за известно време. Когато се връщах от супермаркета с пълен багажник продукти, Лио, който работеше в градината, ме видя и ме запита дали не се готвя за обсада.

— Значи, не сте в течение?

— Не.

Показах му един брой от списанието.

— Кой е правил тези снимки? — запита той.

— Онзи тип с вана. Оказа се, че е бил папарак.

— Ех, Маркъс, стремили сте се да станете известен. Сега вече вашият живот не ви принадлежи. Имате ли нужда от помощ?

— Не, Лио, благодаря.

Внезапно зад нас се раздаде кучешки лай.

Беше Дюк.

— Дюк, какво правиш тук? — скарах му се аз.

Той впери в мен черните си очи.

— Махай се! — побързах да му заповядам.

Взех част от торбите с покупки и се отправих към вратата, последван от кучето.

— Махай се! — отново му се сопнах.

То ме погледна, но не се подчини.

— Махай се!

Изобщо не помръдна.

В този момент чух приближаването на кола, която спря и от нея изскочи Кевин. Направо не беше на себе си. Тръгна към мен с явното намерение да ми види сметката.

— Мръсник! — кресна в лицето ми той.

Отстъпих.

— Кевин, нищо не се е случило! Тези снимки са измама! Александра държи на теб.

Той не се приближи повече.

— Изгаври се с мен…

— С никого не съм се изгаврил. Виж какво, Кевин…

— Защо не си ми казал какво е имало между теб и Александра?

— Не аз би трябвало да ти го кажа.

Той насочи заплашително пръст към мен.

— Не се бъркай в живота ни, Маркъс!

После хвана Дюк за нашийника и го повлече към колата. Кучето опита да се отскубне. Кевин му се скара и насила го качи в багажника на джипа. Преди да си тръгне, още веднъж ме предупреди:

— Повече няма да се приближаваш до нея, Голдман. Нито до нея, нито до кучето, нито до никого. Продай тази къща и изчезвай оттук. За нея ти вече не съществуваш. Чу ли? Не съществуваш!

Потегли рязко.

Дюк ме погледна печално през стъклото и излая нещо, което не можах да разбера.

*  *  *

Балтимор

Есента на 1995 г.

На следващата есен началото на учебната година беше белязано от новия футболен сезон. „Дивите котки“ от „Бъкери Хай“ скоро привлякоха вниманието. Първите им прояви в шампионата се превърнаха в триумф. Всички ученици от гимназията станаха запалени привърженици на отбора, който си спечели славата на непобедим. Какво през тези няколко месеца бе допринесло за настъпилата у него коренна промяна?

На всеки мач стадионът на „Бъкери“ беше пълен. Когато отборът гостуваше, заедно с него тръгваше многолюден отряд от предани и гласовити фенове. Не мина много време и местната преса започна да говори за „непобедимите „Диви котки“ от „Бъкери“.

За Хилел тези успехи бяха повод за огромна гордост. Като помощник-треньор той вече бе пълноправен член на отбора.

Междувременно здравословното състояние на Скот непрекъснато се влошаваше. Към края на лятото той преживя няколко кризи. Имаше болнав вид и вече постоянно носеше със себе си бутилка с кислород. Родителите му бяха силно разтревожени. От този момент присъстваше на мачовете само като зрител. Всеки път, когато станеше, за да приветства поредния тъчдаун, го обземаше дълбока тъга, че не може да бъде на терена. Самочувствието му бе напълно смазано.

През една студена септемврийска утрин, след поредната бляскава победа на „Дивите котки“ предишния ден, Скот излезе тайно от къщи и отиде на стадиона. Там нямаше жива душа. От влагата над тревата се стелеше пелена бяла мъгла. Той застана в единия край на терена и се затича, представяйки си, че държи в ръце топката. Затвори очи и видя себе си като мощно крило, като един от „непобедимите“. Нищо не бе в състояние да спре устрема му. Струваше му се, че чува възторжените възгласи на публиката, която скандираше неговото име. Той беше играчът на „Дивите котки“, който бе на път да реши мача. Благодарение на него щяха да спечелят първенството. Продължаваше да тича, усещаше как стиска в ръце несъществуващата топка. Накрая дъхът му спря и той се строполи безчувствен върху мократа трева.

Спаси го един минувач, излязъл да разходи кучето си. Линейката го закара в болницата „Джонс Хопкинс“, където му направиха пълни изследвания. Състоянието му значително се бе влошило.

Хилел и Уди научиха за случилото се от леля Анита.

— Какво е правил сам на стадиона? — чудеше се Хилел.

— Нямам представа. Излязъл е, без да предупреди родителите си.

— Колко време ще остане в болницата?

— Най-малко две седмици.

Двамата започнаха редовно да посещават Скот.

— Искам да бъда като вас — заяви той на Уди. — Искам да играя футбол и зрителите да ме аплодират. Не искам повече да бъда болен.

Най-сетне Скот се прибра у дома, но трябваше да пази пълен покой. Всеки ден след тренировка Уди и Хилел минаваха да го видят. Понякога с тях идваха всички момчета от отбора. „Дивите котки“ изпълваха стаята на Скот и му описваха постиженията си от изминалия ден. Всички в един глас заявяваха, че непременно ще спечелят купата. Всъщност до ден-днешен нито един отбор от Лигата на гимназиите не е успял да надмине техния рекорд от сезон 1995–1996.

Един съботен следобед в средата на октомври на стадиона на „Бъкери“ „Дивите котки“ играеха изключително важен мач. Преди началото на срещата Уди и Хилел се отбиха у семейство Невил. Скот беше в леглото. Изглеждаше съсипан.

— Единственото ми желание е да бъда заедно с вас, момчета — каза им той. — Иска ми се да работя в градините с вас, да играя футбол с вас. Искам всичко да бъде както преди.

— Можеш ли да дойдеш на мача?

— Майка ми няма да ме пусне. Кара ме да си почивам, а аз и нищо друго не правя. Само си почивам.

Когато Хилел и Уди си заминаха, Скот се почувства напълно отчаян. Слезе в кухнята; освен него в къщата нямаше никого. Сестра му беше излязла, баща му имаше среща, а майка му беше на покупки. Внезапно реши, че може да избяга и да отиде при „Дивите котки“. Нямаше кой да му попречи.

На стадиона мачът беше започнал. „Дивите котки“ бързо взеха преднина.

Скот се качи на стария си велосипед. Беше твърде малък за него, но все още здрав. А това бе най-важното. Отправи се към „Бъкери“, като от време на време спираше да си поеме дъх.

Джилиан Невил се прибра у дома. Повика Скот, но той не ѝ отговори. Качи се на горния етаж, открехна вратата на стаята му и видя, че е заспал. Не се приближи до леглото, за да не смути почивката му.

Скот се добра до стадиона в края на първата част. „Дивите котки“ бяха решително повели в резултата. Той облегна колелото на оградата и се промъкна в съблекалнята.

Чу гласа на треньора Бендам, който даваше указания на играчите, и се скри в банята. Не желаеше да бъде обикновен зрител. Искаше да вземе участие в играта. Изчака да приключи втората четвъртина. Трябваше да говори с Хилел.

Странно предчувствие накара Джилиан Невил да отиде да събуди сина си. Отново открехна вратата на стаята му. Той продължаваше да спи. Този път приближи до леглото, докосна завивката и установи, че под нея няма никого: вместо сина си видя куп възглавници, които той бе подредил така, че да наподобяват формата на тялото му.

В началото на третата четвъртина Скот успя да привлече вниманието на Хилел, който отиде при него в банята.

— Какво правиш тук?

— Искам да играя!

— Да не си луд! Това е невъзможно.

— Моля те! Ще ми се да играя поне в един мач.

Джилиан Невил обиколи с колата целия „Оук Парк“. Опита да се свърже с Патрик, но той не отговаряше. Отиде у Голдманови, но не откри никого: всички бяха на стадиона.

След края на третата четвъртина Хилел се приближи до Уди и му обясни положението. Сподели с него идеята си и

Уди използва почивката, за да поговори с останалите играчи. После повика Райън, който играеше на крилото, и му обясни какво трябва да направи.

Джилиан се прибра у дома. Къщата беше все така празна. Усети как я обзема паника и се разплака.

До края на срещата оставаха пет минути.

Райън даде знак, че иска да напусне за момент играта.

— Тренер, трябва да отида до тоалетната.

— Не можеш ли да потърпиш?

— Съжалявам, спешно е.

— Побързай!

Райън влезе в съблекалнята и даде фланелката и каската на очакващия го Скот.

До края оставаха само две минути. Треньорът смъмри Райън, който най-сетне излезе от съблекалнята, и му заповяда да заеме мястото си. Толкова беше улисан, че не забеляза нищо. Играта продължи. Райън се държеше странно и не се пласираше както трябва. Бендам му викаше някакви заповеди, но без резултат. Внезапно сякаш целият отбор се побърка и оформи триъгълник. „Какви ги вършите, да го вземат мътните!“, кресна им той.

После Хилел извика: „Сега!“. Уди моментално зае позицията на крилото и застана до Райън. Топката попадна във владение на „Дивите котки“ и Уди я пое. Всички играчи застанаха на линия до Райън, който получи топката и се устреми напред, придружен от останалите, които го бранеха.

Стадионът затаи дъх. Объркани, играчите от противниковия отбор гледаха слисано как плътната група прекосява игрището. Скот мина отвъд голлинията и постави топката на земята. После вдигна ръце към небето, свали каската и целият стадион нададе възторжен вик.

„Тъчдаууун за „Дивите котки“ от „Бъкери“, които печелят мача!“, провикна се в микрофона коментаторът.

„Това е най-прекрасният ден в моя живот!“, ликуваше Скот, който започна да танцува по терена. Всички играчи се струпаха около него и тържествено го понесоха на ръце. Смутеният Бендам отначало не можа да реагира, но после избухна в смях и се присъедини към останалите, които скандираха името на Скот и го призоваваха да направи почетна обиколка. Скот се подчини и започна да изпраща въздушни целувки на зрителите. Пробяга половината разстояние, но в този момент почувства, че сърцето му отказва. Дишаше все по-мъчително. Опита да се съвземе, но усети, че се задушава, и внезапно се строполи на земята.

16

На 28 март 2012 година Александра напусна Бока Ратон и се завърна в Лос Анджелис.

В деня на заминаването си бе оставила един плик пред моята врата. Лио я бе видял и веднага дойде да ми позвъни.

— Изпуснахте гаджето си.

— Не ми е гадже.

— Голям черен джип спря пред вас и тя остави плик пред вратата.

Подаде ми го. Върху него пишеше:

За Маркикет

— Нямам представа кой е този Маркикет — казах аз.

— Струва ми се, че това сте вие — усмихна се Лио.

— Не. Има някаква грешка.

— Аха. В такъв случай ще го отворя.

— Не го правете.

— Нали казахте, че писмото не е за вас?

— Дайте ми го!

Дръпнах плика от ръцете му и го разпечатах. Вътре имаше само един телефонен номер, за който предположих, че е нейният.

555-543-3984

А.

— Защо ще ми оставя телефонния си номер? И защо ще го оставя пред вратата, след като знае, че първият пристигнал журналист може да види плика и дори да го вземе?

— Бедни ми Маркикет — каза ми Лио, — не бъдете толкова черноглед.

— Не ме наричайте Маркикет. И освен това не съм черноглед.

— Разбира се, че сте. Тази мила жена е напълно объркана, защото умира от любов към вас, но не знае как да ви го каже.

— Не ме обича. Това е минало.

— Вие май го правите нарочно? Нахлувате в спокойния ѝ, подреден живот, всявате в него страхотен хаос, в резултат на което тя решава да избяга, но преди това не пропуска да ви остави телефона си. Какво точно не ви е ясно? Тревожа се за вас, Маркъс. Излиза, че в сърдечните работи сте пълна нула.

Погледнах още веднъж листчето, което стисках в ръка, а после запитах Лио:

— И как трябва да постъпя според вас, като сте такъв доктор по разбити сърца?

— Ами че обадете ѝ се, глупако!

Трябваше ми доста време, докато събера смелост да ѝ се обадя. Когато най-после го направих, телефонът ѝ се оказа изключен. Сигурно беше в самолета за Калифорния. Няколко часа по-късно отново направих опит: във Флорида беше нощ, а в Лос Анджелис се свечеряваше. Не ми отговори. Накрая ми се обади тя. Вдигнах, но тя мълчеше. Известно време и двамата мълчахме. Накрая каза: „Помниш ли, след смъртта на брат ми потърсих теб. Нуждаех се от присъствието ти. Тогава в продължение на часове мълчахме на телефона. Исках просто да ми правиш компания“. Не отговорих нищо. Още известно време останахме безмълвни. Накрая тя затвори.

*  *  *

Балтимор, Мериленд

Октомври 1995 г.

Всички опити да бъде възстановена сърдечната дейност на Скот се оказаха напразни и смъртта му бе установена там, върху моравата на стадиона. На другия ден в гимназията „Бъкери Хай“ нямаше занятия. В училището дойде екип психолози. Още от вратата учениците бяха насочвани към актовата зала, а от високоговорителите в коридорите ечеше гласът на директора Бърдън: „Поради сполетялата ни вчера трагедия днес учебни занятия няма да има. Всички ученици трябва да отидат в актовата зала“. Пред шкафчето на Скот се трупаха цветя, имаше запалени свещи и плюшени играчки.

Скот бе погребан в гробището на едно нюйоркско предградие, откъдето беше дошло семейство Невил. Аз, Уди и Хилел отидохме, придружени от чичо Соул и леля Анита.

Преди началото на церемонията не видях Александра, затова я потърсих. Открих я да плаче сама в една от траурните зали. Беше облечена в черно. Черен беше дори лакът на ноктите ѝ. Седнах до нея. Хванах ръката ѝ. Беше толкова красива, че ме споходи еротичната мисъл да целуна дланта ѝ. Дори го направих. Тя не отдръпна ръката си и аз продължих да целувам един по един пръстите ѝ. Сгуши се до мен и прошепна на ухото ми: „Моля те, не пускай ръката ми, Марки“.

Погребалната церемония беше тягостна. Никога преди не бях изпадал в такова положение. Чичо Соул и леля Анита ни бяха подготвили, но друго беше да преживее човек подобно нещо. Александра беше неутешима: по дланите ни капеха сълзите ѝ, станали черни от грима. Не знаех какво да ѝ кажа, за да я утеша. Искаше ми се да избърша очите ѝ, но се боях да не се получи неловко. Затова продължавах да стискам с все сили ръката ѝ.

Мъчителна бе не толкова мъката в този момент, колкото напрежението между Патрик и Джилиан, което ясно долавяхме. Патрик произнесе надгробно слово, което много ми хареса. Озаглавил го бе „Примирението на един баща на болно дете. Отдаде дължимото на Уди и Хилел за щастливите мигове, които бяха дарили на Скот. Думите му бяха приблизително следните: „Дали ние, обитателите на „Оук Парк“, сме истински щастливи? Кой би могъл да заяви това с чисто сърце за себе си?

А моят син Скот беше щастлив. И то благодарение на две момчета, които му вдъхнаха увереност.

Гледах моя син, преди да срещне Уди и Хилел. Наблюдавах го и след това.

Благодаря ви, момчета. Благодаря ви, че го накарахте да се усмихва както никога преди. Да се почувства силен както никога преди.

Кой би могъл — дори след като е живял дълго на този свят — да твърди, че е дарил щастие на свой ближен? А вие, Хилел и Уди, вие можете да го направите“.

Словото на Патрик предизвика след погребението неприятно спречкване между него и жена му. Всички се бяхме събрали в салона на сестрата на Джилиан и хапвахме сладки, когато откъм кухнята ги чухме да повишават глас. „На всичко отгоре им благодариш? — викаше Джилиан. — Те убиха нашия син, а ти им благодариш!“

Сцената беше непоносима. Припомних си всички случаи, когато бях изпитвал омраза към Скот, когато му бях завиждал за болестта и ми се бе искало и аз да страдам от муковисцидоза. Бях на път да се разплача, но не исках Александра да ме види. Излязох в градината. Наричах себе си мръсник. Мръсник! Мръсник! В този момент почувствах нечия ръка на рамото си. Обърнах се и видях чичо Соул. Той ме прегърна и аз заплаках.

Никога няма да забравя как ме притисна към себе си през онзи ден.

Следващите седмици бяха тъжни.

Хилел и Уди се чувстваха виновни. На всичко отгоре директорът Бърдън искаше да им наложи наказания. Той повика в кабинета си Хилел и треньора Бендам. Разговорът продължи повече от час. Уди нервно се разхождаше пред вратата. Най-сетне тя се отвори и Хилел излезе разплакан.

— Изгонен съм от отбора! — отчаяно извика той.

— Какво? Как така?

Хилел не каза нищо повече и побягна по коридора. В този момент от кабинета излезе треньорът Бендам с отчаян вид.

— Тренер, кажете че не е вярно! — обърна се към него Уди. — Какво става?

— Стана нещо много сериозно. Хилел трябва да напусне отбора. Безкрайно съжалявам… Нищо не можах да направя.

Без да почука, разяреният Уди нахълта в директорския кабинет.

— Господин директор, не може да гоните Хилел от отбора!

— А ти, Удроу, защо се месиш? И въобще с какво право влизаш тук?

— Отмъщавате си, нали?

— Удроу, напусни веднага! Няма да повтарям.

— Дори не искате да обясните защо гоните Хилел?

— Изобщо не съм го гонил. По принцип той никога не е бил част от отбора. Никой ученик няма право да поема отговорности за други ученици. Треньорът Бендам изобщо не е трябвало да го взема за свой помощник. А и трябва ли да припомням, че Хилел уби един ученик? Ако не бяха налудничавите му идеи, Скот Невил щеше да бъде жив!

— Никого не е убивал. Мечтата на Скот беше да играе футбол!

— Удроу, тонът ти никак не ми харесва. Твоето приятелче се оплаква, че не си върша работата както трябва. Е, добре, ще си свърша работата. Ще видиш как. А сега се махай.

— Нямате право да постъпвате така с Хилел!

— Имам право, и още как! Аз съм директор на тази гимназия. А вие сте ученици. Ученици и нищо повече. Това ясно ли ти е?

— Скъпо ще ви излезе!

— Това заплаха ли е?

— Не, обещание.

Ала вече нищо не можеше да се направи. Занапред Хилел окончателно бе приключил с футбола.

В последвалата нощ Уди се измъкна крадешком от дома на Голдманови, яхна велосипеда и отиде пред къщата на Бърдън. Използвайки тъмнината, той се промъкна в градината, извади от чантата си спрей с боя и написа с големи букви върху фасадата: БЪРДЪН Е ЛАЙНАР. Тъкмо беше приключил, когато внезапно го обля сноп светлина. Обърна се, но не можа да види нищо, защото фенерчето беше насочено право в очите му. „Какви ги вършиш, мой човек?“, запита строг мъжки глас. Уди разбра, че пред него стоят двама полицаи.

Събудени от телефонния звън, чичо Соул и леля Анита бяха поканени да отидат в полицейския участък и да приберат Уди.

— Бърдън е лайнар? — вайкаше се леля Анита. — Не можа ли да се сетиш нещо друго? О, Уди, какво те прихвана, за да постъпиш по този начин?

Навел глава, той промърмори засрамен:

— Исках да му отмъстя за това, което стори на Хилел.

— Отмъщението не води доникъде! — възрази чичо Соул без всякакъв гняв. — Много добре знаеш, че така не се правят нещата.

— Какво ще стане сега с мен? — запита Уди.

— Зависи дали директорът Бърдън ще подаде жалба.

— Ще ме изгонят ли от училище?

— Все още не знаем. Направил си голяма глупост, Уди. Сега съдбата ти не зависи от нас.

Така Уди бе изключен от гимназията „Бъкери“.

Треньорът Бендам направи всичко по силите си, за да го защити пред Бърдън. Между двамата избухна сериозно спречкване, когато директорът отказа да отмени решението си.

— Стив, как може да сте толкова ограничен? — възмущаваше се Бендам.

— Има си правила, които трябва да се спазват. Нали видяхте какво е направил този хулиган с къщата ми?

— Просто детинска работа! Можехте да го накажете шест месеца да чисти училищните тоалетни, но нямате право да съсипвате бъдещето на две деца. Решението ви е напълно недопустимо.

— Това е положението, Огъстъс.

— Мамка му, Стив! Та вие сте директор на училище! Призван сте да се грижите за живота на тези хлапета, а не да го рушите.

— Именно, аз съм директор на училище. Изглежда, не си давате сметка каква отговорност нося. Нашето призвание е да адаптираме тези деца към обществото, а не обратното. Те трябва да се научат, че има правила и че ако не ги спазват, ще отговарят за постъпките си. Може да ви се струвам жесток, но имайте предвид, че го правя заради тях, и бъдете сигурен, че един ден ще ми благодарят. Такива хлапета стигат до затвора, ако липсва здрава ръка, която да ги води.

— Такива хлапета, Стив, стават звезди в НФЛ или получават Нобелова награда! Ще видите, че след десет години в този училищен двор ще идват телевизионни екипи, за да заснемат мястото, откъдето е започнала славата на Голдманови.

— Славата на Голдманови? Хайде де! Само не ми казвайте, че вярвате на подобни глупости…

— И пред микрофоните на журналистите ще мънкате сконфузено, че са били любимите ви ученици, най-добрите в гимназията, и че никога не сте се съмнявали в техните заложби!

— Престанете, Огъстъс, минавате всякакви граници. Омръзна ми да ви слушам.

— Знаете ли какво, Стив? На мен ми омръзна да ви слушам. Вървете на майната си!

— Моля? Да не сте си изгубили ума? Ще докладвам за вас. И на вас няма да ви се размине!

— Докладвайте колкото си искате. Аз се махам! Не желая да бъда част от тъпата ви система, способна единствено да лиши две момчета от мечтите им. Махам се и повече няма да ме видите!

След този разговор треньорът напусна кабинета, като затръшна с все сила вратата, и подаде оставка без предизвестие с молба за преждевременно пенсиониране.

Следващия уикенд Уди потърси Бендам в дома му и го завари да подрежда вещите си в караваната.

— Не си отивайте, тренер… Отборът има нужда от вас.

— Няма вече отбор, Уди — отвърна Бендам, без да спре да товари багажа. — Отдавна трябваше да се пенсионирам.

— Тренер, дойдох да ви се извиня. За всичко съм виновен аз.

Бендам остави на тревата поредния кашон.

— Не, Уди. Няма такова нещо. Виновна е гадната система! Всички тези калпави даскали. Аз ти се извинявам, Уди. Така и не можах да ви защитя докрай, теб и Хилел.

— И сега бягате?

— Не, просто излизам в пенсия. Ще прекося страната и през лятото ще бъда в Аляска.

— Ще отидете с вашата каравана чак в Аляска, само и само да не погледнете истината в очите.

— Нищо подобно. Отдавна искам да предприема това пътешествие.

— Ами че вие винаги можете да отидете в тази дяволска Аляска!

— Животът е по-кратък, отколкото си мислиш, моето момче.

— Достатъчно дълъг е все пак, за да останете тук поне още известно време.

Бендам го хвана за раменете:

— Продължавай с футбола, момчето ми. Не заради мен, не заради Бърдън или когото и да било друг. Направи го за себе си.

— Плюя на всичко, тренер! Вече не ми пука за нищо!

— Не, не бива да плюеш на футбола! Футболът е твоят живот!

*  *  *

След смъртта на Скот семейство Невил се разпадна.

Джилиан така и не можа да прости на своя съпруг, че е насърчавал сина си да се занимава с футбол. Заяви му, че трябвало да размисли, да си поеме дъх. В никакъв случай обаче не желаела да живее повече в „Оук Парк“. Един месец след погребението на Скот тя реши да се завърне в Ню Йорк и нае апартамент в Манхатън. Александра отиде с нея. Двете се преместиха окончателно там през ноември 1995 година.

Моите родители ми разрешиха да прекарам в „Оук Парк“ уикенда на тяхното заминаване, за да си взема довиждане с Александра. Това бяха най-печалните дни, преживени от мен в Балтимор.

— Тя ли е момичето, което ти изпрати онова писмо? — запита майка ми, докато ме съпровождаше до гарата в Нюарк.

— Да.

— Един ден отново ще се срещнеш с нея.

— Съмнявам се.

— Аз пък съм сигурна. Не тъгувай, Марки.

Опитвах да убедя себе си, че майка ми е права и че ако наистина държа на Александра, рано или късно отново ще я видя, но през целия път до Балтимор бях със свито сърце. В колата на леля, която дойде да ме вземе, седях с наведена глава и дори нямах желание да поздравя охранителите.

Александра си тръгна на следващия ден, в събота, с колата на майка си, повела траурна процесия от два камиона покъщнина. Прекарахме последните часове заедно в нейната стая, от която бяха изнесени всички мебели. Единствените следи от нейното присъствие тук бяха дупките от кабарчета, крепили постерите на любимите ѝ певци. Нямаше я дори китарата.

— Още не мога да повярвам, че си заминавам — промълви тя.

— Аз също — отвърна Хилел със свито гърло.

Накрая тя разтвори широко ръце, за да може да прегърне и трима ни. Кожата ѝ излъчваше опияняващо ухание, а косите ѝ все така миришеха на кайсия. Аз, Хилел и Уди притворихме очи и се сгушихме в обятията ѝ. Останахме така, докато от партера не се дочу гласът на Патрик: „Александра, горе ли си? Трябва да тръгвате, камионите чакат“.

Тя слезе по стълбите и ние я последвахме с наведени глави.

Пред къщи тя пожела четиримата да си направим снимка. Така баща ѝ ни обезсмърти пред онова, което доскоро бе техен дом. „Пак ще се видим — обеща тя. — Ще си пишем.“

За последен път прегърна поред всеки от нас.

— Довиждане, мои мили Голдманови. Никога няма да ви забравя.

— Ти си оставаш завинаги член на бандата — отвърна Уди.

Видях сълза върху бузата на Хилел и я избърсах с пръст.

Гледахме я как се качва в колата до майка си и се подредихме в почетен шпалир. После те бавно потеглиха по алеята. Александра дълго ни маха с ръка. Тя също плачеше.

В последен порив яхнахме велосипедите и ескортирахме колата, докато прекосяваше квартала. Видяхме как тя извади лист, написа нещо на него и го залепи отвътре на задното стъкло. Така можахме да прочетем:

ОБИЧАМ ВИ, ГОЛДМАНОВИ.

17

С никого не съм споделял онова, което се случи през ноември 1995 година след заминаването на Александра и майка ѝ за Ню Йорк.

След погребението на Скот непрестанно говорехме по телефона. Тя изпитваше нужда да чува гласа ми и това ме изпълваше с необикновена гордост. Споделяше с мен, че не може да заспи, без да чувства нечие присъствие, затова се свързвахме по телефона, оставяхме слушалката до главата си и така заспивахме. Понякога линията оставаше отворена чак до сутринта.

Когато пристигна сметката от телефонната компания, майка ми направи сцена.

— Какво толкова си говорите в продължение на часове?

— Спомняме си за малкия Скот — обясних аз.

— А, така ли? — смути се тя и с това разговорът приключи.

Така открих, че дори от отвъдното Скот си оставаше верен приятел. Споменаването на името му имаше магическо въздействие:

„Защо получи слаба оценка?“ — „Заради малкия Скот.“

„Защо избяга от училище?“ — „Заради малкия Скот.“

„Искам за вечеря пица…“ — „А, не. Пак ли?“ — „Моля те, напомня ми за малкия Скот.“

Малкият Скот се превърна във вълшебна дума, която ми позволяваше да се срещам с Александра в Ню Йорк колкото пъти искам. Онова, което в началото беше малка телефонна любов, след заминаването ѝ се превърна в истинска връзка. От Монтклеър до Манхатън се стигаше за половин час с влак и аз започнах да изминавам това разстояние по няколко пъти седмично, за да се срещам с нея в едно кафене, недалеч от нейното училище. Качвах се във вагона с разтуптяно сърце при мисълта, че тя е само моя. В началото просто повтаряхме разговорите по телефона, но вече седяхме един срещу друг и се гледахме в очите. Един ден седнах до нея, улових ръката ѝ, а след това направих решителната крачка, за която отдавна мечтаех: целунах я и тя отвърна на целувката ми. Устните ни дълго останаха слети и това постави началото на една година, през която бандата на Голдманови вече не ме вълнуваше толкова, защото всичките ми мисли бяха отдадени на Александра. Няколко пъти седмично отивах в Ню Йорк, за да се срещна с нея в това кафене. Каква радост бе за мен да я виждам, да я чувам, да я докосвам, да разговарям с нея, да я галя и целувам! Шляехме се по улиците, разменяхме целувки в градинките. Когато я зървах да се задава, сърцето ми започваше да се блъска в гърдите. Чувствах се жив, по-жив, отколкото когато и да било. Не смеех да ѝ призная, че изпитвам към нея нещо много по-силно от приятелството към Балтиморови.

Тя ми споделяше, че с моя помощ успява да се справи със скръбта. Че се чувства по-различно, когато съм с нея. Нуждаехме се един от друг и много скоро връзката ни се задълбочи.

Бях толкова окрилен, че един ден се осмелих да я причакам след часовете пред нейното училище. Видях я да излиза заедно с група приятелки и се втурнах към нея, за да я прегърна. Когато ме видя, тя се сепна, запази дистанция, държа се хладно и накрая си отиде. Прибрах се в Монтклеър стъписан и объркан. Същата вечер тя ми се обади по телефона:

— Привет, Маркъс…

— Да не би да се познаваме отнякъде? — запитах сърдито.

— Марки, не ми се сърди…

— Сигурно имаш подходящо обяснение за държанието си днес.

— Маркъс, ти си с две години по-малък от мен…

— И какво от това?

— Ами неудобно е.

— Какво по-точно е неудобно?

— Харесваш ми, но си с две години по-малък. Това е!

— И какъв е проблемът?

— Милият ми Маркъс, какво си бебе! Така даже си още по-сладък. А мен малко ме е срам.

— Никой няма да научи.

— Няма начин. Така или иначе, хората ще научат.

— Няма, ако не кажеш на никого.

— Я престани, бебе такова! Ако искаш да се виждаме, никой не трябва да знае за това.

Приех условието ѝ. Продължихме да се срещаме в кафенето. Понякога тя идваше до Монтклеър, където не я познаваха и нямаше никакъв риск. Благословен да бъде Монтклеър, този малък град, в който никой никого не познаваше.

Не след дълго любовта ми към Александра оказа пагубно влияние върху оценките ми в училище. В час виждах само нея и чувах само нейния глас. Тя танцуваше в главата ми, в тетрадките ми, върху черната дъска, танцуваше с учителя по математика и нашепваше: „Маркъс… Маркъс…“. Станах и аз да танцувам заедно с нея. „Маркъс! — кресна учителят по математика. — Да не си се побъркал? Веднага седни на мястото си или ще те изгоня от клас.“ Разтревожен от рязкото влошаване на моя успех, класният ръководител повика родителите ми. Бях за първа година в гимназията и майка ми заподозря наличието у мен на някакъв интелектуален дефицит; тя плака по време на целия разговор, като по подобие на всички майки, чиито деца имат проблеми с учението, си припомняше, че самият Айнщайн е бил скаран с математиката. Айнщайн си е Айнщайн, само че онова, което сполетя мен, бе забрана да излизам, съчетана с допълнителни уроци у дома. Не бях съгласен, бунтувах се, молех, тръшках се, обещавах да подобря успеха си, но не постигнах нищо: всеки ден след училище щеше да идва частен учител, който да ми помага с домашните. Тогава се заклех да бъда нагъл, непокорен, глупав, разсеян и да пърдя по време на тези частни уроци.

Бях на ръба на отчаянието и се обадих на Александра, за да ѝ съобщя, че сме осъдени да се виждаме много по-рядко. Същата вечер тя позвъни на майка ми. Обясни ѝ, че моят учител по математика я е потърсил и е предложил тя да ми дава уроци у дома. Майка ми възрази, че вече била намерила учител, но когато Александра добави, че ще получава заплащане от гимназията в Монтклеър, майка ми охотно се съгласи. Само Александра бе способна на подобни магии.

Никога няма да забравя деня, когато тя позвъни на вратата. Александра, богинята от бандата на Голдманови, пристигна в Монтклеър.

Първото, което мама каза на момичето, което обичах, бе: „Ще видите, подредила съм цялата стая. Вътре беше страшна бъркотия, а в разхвърляна стая човек не може да се съсредоточи. Използвах случая да прибера старите му играчки в шкафа“.

Александра избухна в смях, а аз се изчервих от срам и възкликнах възмутено:

— Мамо!

— О, Марки, я стига! За никого не е тайна, че захвърляш мръсните си слипове къде ли не.

— Благодаря ви за грижите, госпожо Голдман — каза Александра. — Сега ще отидем в стаята на Маркъс. Има много домашни и ще трябва здравата да поработи.

Отведох я в моята стая.

— Много е мило, че майка ти те нарича Марки — отбеляза тя.

— Забранявам ти да ми казваш така.

Домашните, които готвехме двамата с Александра, се свеждаха до това да пъхам език в устата ѝ, както и да галя гърдите ѝ. Мисълта, че мама може всеки момент да влезе, за да ни почерпи със сладки, едновременно ме ужасяваше и възбуждаше. Тя обаче не го направи нито веднъж. Тогава си мислех, че е било случайност, но днес си давам сметка, че съм подценявал мама, която просто не е искала да смущава първата любов на своя син.

Впрочем майка ми също изпадна в плен на чара на Александра. Успехът ми се подобри главоломно и така отново извоювах свободата си.

Не мина много време и започнах да прекарвам уикендите в Ню Йорк. Когато майка ѝ отсъстваше, Александра ме канеше у тях. Отивах с разтуптяно сърце, тя отваряше вратата, хващаше ме за ръка и ме отвеждаше в стаята си.

Дълго време свързвах рапъра Тупак с Александра. На стената над леглото ѝ имаше огромен негов постер. Хвърляхме се на матрака, тя се събличаше, а аз гледах Тупак, който от своя страна също ни гледаше и ме благославяше с вдигнат палец. Дори днес е достатъчно да чуя по радиото негова песен, за да се задейства у мен условният рефлекс и веднага да си представя двама ни голи в леглото. С Александра за пръв път вкусих насладата на секса и трябва да кажа, че се справях доста добре. Ставах все по-уверен в себе си. Влизах в стаята ѝ, поздравявах Тупак, после сваляхме дрехите си и се сливахме. След секса дълго лежахме един до друг, без да кажем нищо. Тя навличаше широка тениска, свиваше джойнт и пушеше на прозореца. Да, трябва да призная пред вас, че тя бе тази, която ме научи да пуша марихуана. След завръщането ми в Монтклеър, изтощен и дрогиран, чувах майка ми да пита с лукава усмивка: „Как е малката Александра?“.

Така и не бих могъл да кажа дали аз бях първият от бандата на Голдманови, който е вкусил насладите на любовта. Нямаше начин да споделя за Александра на Уди и Хилел. Имах усещането, че съм ги предал. Във всеки случай трябваше да се съобразявам с нейното желание да не споменавам на никого за нашата връзка.

Понякога я виждах на излизане от училище с по-големи момчета. Не можех да отида при нея и направо бях болен от ревност. Когато след това се видехме в кафенето, не пропусках да я запитам:

— Какви са тези тъпаци, които се мотаят около тебе?

Тя се засмиваше.

— Нищо особено. Просто приятели. Няма значение. За мен само ти имаш значение.

— Защо някой път не излезем заедно с твоите приятели? — молех я аз.

— Не. Те не бива да научават за теб.

— Защо? Заедно сме от почти четири месеца. Да не би да се срамуваш от мен?

— Престани да се впрягаш, Марки. Чисто и просто е най-добре никой да не знае за нас.

— Откъде си сигурна, че не съм казал на никого?

— Сигурна съм, защото не си като другите. Ти си страхотен, Маркикет. Ти се отличаваш от останалите момчета и това най-много ценя у теб.

— Престани да ме наричаш Маркикет!

— Добре, Маркикет — усмихваше се тя.

*  *  *

През късната пролет на 1996 година Патрик Невил, който от месеци търсеше начин да се премести в Ню Йорк, за да бъде по-близо до дъщеря си и да се опита да спаси своя брак, получи висок пост в един инвестиционен фонд в Манхатън и напусна „Оук Парк“. Настани се в красив апартамент на Шестнайсето авеню, недалеч от този на жена си. Така Александра се сдоби с две жилища и две стаи, в резултат на което моите посещения в Ню Йорк зачестиха. А когато Патрик и Джилиан излизаха заедно на вечеря в опит да се сдобрят, просто не знаехме кой от двата апартамента да изберем.

Постоянно ѝ гостувах и мечтаех и тя на свой ред да прекара една нощ у нас в Монтклеър. През уикенда на рождения ми ден извърших същински подвиг, като се отървах от родителите ми. Реших да поканя Александра да пренощува в Монтклеър. В припадък на романтизъм ми хрумна да се промъкна в нейното училище и като открих шкафчето, което смятах, че е нейното, пуснах вътре картичка с покана да дойде у нас на по-следващия ден. Постарах се да създам романтична атмосфера: вечеря на свещи, цветя, приглушена светлина. Поканата беше за седем вечерта. В осем часа още я нямаше и аз се обадих у майка ѝ, от която разбрах, че е излязла. Същият отговор получих и от баща ѝ. В десет часа изсипах вечерята в кофата за смет. В единайсет и половина отворих бутилката вино, която бях отмъкнал от запасите на баща ми, и я изпих сам. В полунощ, сам и пиян, запях на себе си „Честит рожден ден“ и духнах свещите. Легнах си със замаяна глава и с убеждението, че я мразя. Два дни изобщо не я потърсих. Не отидох в Ню Йорк и не отговарях на обажданията ѝ. Накрая тя дойде в Монтклеър и ме изчака на излизане от училище.

— Маркъс, какво става с теб?

— Какво ми става ли? Може би се шегуваш! Как можа да ми скроиш такъв номер?

— За какво говориш?

— За рождения ми ден!

— Какво за рождения ти ден?

— Заряза ме вечерта на рождения ми ден! Поканих те у нас, а ти така и не благоволи да дойдеш!

— Че откъде да знам, че имаш рожден ден, след като нищо не си ми казал?

— Оставих картичка в шкафчето ти.

— Не съм намирала никаква картичка…

— Ами… — измънках смутено аз.

Всъщност бях объркал шкафчетата…

— Виж какво, Марки, вместо да ми оставяш тайни знаци, просто можеше да ми се обадиш по телефона. Когато двама души имат връзка, трябва все пак да се чуват от време на време.

— Аха! Значи, имаме връзка?

— А ти как мислиш, Маркихот такъв!

Погледна ме в очите и аз почувствах как ме обзема неописуемо блаженство. Двамата имахме връзка. За пръв път момиче ми казваше подобно нещо. Тя ме прегърна и ме целуна пред всички, като ми пусна език, после ме отблъсна и каза: „Хайде, сега изчезвай“.

Аз имах връзка. Още не можех да се опомня. Не можах да се опомня и следващия уикенд, когато Александра пристигна в Монтклеър с колата си и ме взе, за да „се поразходим“. Отначало не разбрах къде отиваме, докато не навлязохме в тунела „Линкълн“.

— В Манхатън ли отиваме?

— Да, ангел мой.

Малко по-късно, когато спряхме пред „Уолдорф Астория“, ми стана ясно, че ще прекараме нощта там.

— Това е „Уолдорф“?

— Да.

— Ще спим в хотел, така ли?

— Да.

— Но аз не си нося тоалетни принадлежности.

— Сигурна съм, че все ще се намерят една четка за зъби и пижама. Все пак в Ню Йорк се срещат такива неща.

— Дори не съм предупредил нашите…

— В този хотел има специални уреди, наречени телефони, и с тяхна помощ човек може да осъществява контакт със себеподобните си по целия свят. Ще се обадиш на майка си и ще ѝ кажеш, че ще преспиш у приятел. Маркикет, крайно време е да започнеш да поемаш рискове. Все пак нямаш намерение цял живот да останеш в Монтклеър, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Казах, че все пак нямаш намерение цял живот да останеш в Монтклеър.

Никога преди не бях стъпвал в такъв хотел. С впечатляваща дързост Александра показа на рецепцията фалшива лична карта, според която беше на двайсет и две години, плати с появила се като по чудо в ръката ѝ кредитна карта и накрая заяви на служителката: „Младежът зад мен е забравил всичките си вещи. Ще ви бъде безкрайно признателен, ако донесете в стаята пълен комплект тоалетни принадлежности“. Ококорих се. За пръв път имах връзка, за пръв път щях да правя любов в хотел и за пръв път излъгах така безсрамно майка ми само за да прекарам нощта в прегръдките на момиче, и то какво момиче!

Същата вечер Александра ме заведе в едно кафене в Уест Вилидж с малка сцена за изпълнения в интимна обстановка. Тя излезе на сцената, където я очакваше китара, и цял час свири свои композиции. Всички в заведението я гледаха, но тя гледаше само мен. Това бе една от първите топли вечери през онази пролет. След концерта дълго се разхождахме в квартала. Тя сподели, че мечтае един ден да живее тук в апартамент с голяма тераса, за да прекарва вечерите навън и да съзерцава града. Докато говореше, аз попивах всяка нейна дума.

Върнахме се в „Уолдорф Астория“, докато мама предполагаше, че съм у приятел, и дълго правихме любов. На стената имаше голямо огледало, в което виждах себе си между бедрата ѝ. Отразени, голите ни тела и движенията ни ми се струваха безкрайно красиви, а и ние наистина бяхме такива. Върху нея, макар едва шестнайсетгодишен, се чувствах мъж. Уверен в себе си, дръзко се движех в нея и бях сигурен, че това ѝ харесва, защото тя постепенно извиваше гръб и искаше още и още, вкопчваше се в мен, а във върховия момент насладата я накара нежно да впие със стенание в кожата ми лакираните си нокти. После в стаята се възцари съучастническо мълчание. Тя вдигна с ръка косите си и задъхана се отпусна на възглавниците, излагайки пред погледа ми гърдите си, покрити със ситни капчици пот.

Благодарение на Александра за пръв път усетих истински вкуса на живота. Когато се канеше да направи нещо непозволено, долавяйки колебанието ми, тя ме хващаше за ръка, вперваше в мен пламнал поглед и казваше: „Страх ли те е, Марки? От какво се боиш?“. После стискаше силно ръката ми и ме увличаше в своя свят. Наричах го света на Александра. Тя тъй силно ме вълнуваше, че един ден казах:

— Струва ми се, че донякъде съм влюбен в теб.

Тя улови с две ръце лицето ми и впери в мен очи.

— Маркикет, има неща, които не бива да се казват на едно момиче.

— Шегувам се — добавих аз, освобождавайки се от прегръдката ѝ.

— Така може.

Вие сте първите, с които споделям нашата съвършена любов през учебната 1995–1996 година. На никого не съм разказвал и как след връзка, продължила десет месеца, Александра Невил разби сърцето ми. Тя ме дари с такова щастие, че просто нямаше начин един ден да не ми причини мъка.

В края на лятото на 1996 година тя замина за щатския университет в Кънектикът. Дойде в Монтклеър и храбро ми съобщи това, докато се разхождахме из квартала.

— Кънектикът не е далеч — казах аз. — А освен това вече имам шофьорска книжка…

Тя отправи към мен изпълнен с нежност поглед.

— Маркикет…

Начинът, по който произнесе името ми, бе достатъчен, за да разбера.

— Значи, вече не ме искаш…

— Марки, не е вярно… Но това е университет… За мен това е нов етап и искам да бъда свободна. Докато ти… Ти все още учиш в гимназия.

Стиснах устни, за да не се разплача, и успях да кажа само:

— Тогава довиждане.

Тя хвана ръката ми, но аз я отдръпнах. После видя, че очите ми са просълзени.

— Маркикет, остава да се разплачеш…

Прегърна ме.

— Откъде накъде ще плача? — опитах аз да си придам твърдост.

Дълго време след това мама ме питаше как е „малката Александра“. А когато някоя нейна приятелка споделеше, че синът ѝ има нужда от помощ в училище, тя всеки път се оплакваше: „Колко жалко, че я няма малката Александра. Беше много добра. Вашият Гари непременно щеше да я хареса“.

Години наред това бе припев на майка ми: „Какво стана с малката Александра?“. А аз всеки път отвръщах: „Нямам представа“. „Не сте ли се виждали вече?“ — „Изобщо.“ — „Колко жалко!“ — завършваше разочаровано тя.

През всичкото това време тя си мислеше, че наистина оттогава не съм я виждал.

18

В онова лято на 1996 година, когато скъсахме с Александра, имаше нещо апокалиптично.

Тя ме напусна тъкмо преди нашето отпътуване за Хемптънс и за пръв път тръгнах за там, изпълнен с мрачни мисли. С пристигането си установих, че цялата банда на Голдманови е в същото настроение. Изминалата учебна година се бе оказала трудна: след смъртта на Скот мирното битие на моите братовчеди бе нарушено.

Само за няколко месеца Хилел и Уди бяха преживели двойна раздяла. През октомври Уди бе изключен от „Бъкери“, а през януари, след катастрофални резултати в края на срока, Хилел замина за специалното училище. Оттогава прекарваше в „Оук Парк“ само уикендите.

Имах чувството, че всичко около мен се разпада. А ме очакваха още изненади: веднага щом пристигнахме, аз и братовчедите се отправихме към „Земен рай“ с намерение да поздравим семейство Кларк, които открай време бяха толкова добри с нас. На моравата пред имението обаче ни очакваше табела с надпис „Продава се“.

Когато Джейн ни отвори, видяхме колко е разстроена. В салона Сет седеше в инвалидна количка. Беше прекарал инсулт и изглеждаше много отслабнал. Вече не можел да се справя сам, а къщата с многото стъпала и стълбища изобщо не била подходяща за него. Ето защо Джейн искаше да я продаде колкото се може по-скоро. Съзнаваше, че оттук нататък нямаше да има нито сили, нито време да я поддържа, и затова я предлагаше, докато все още е в добро състояние.

Готова бе да приеме и ниска цена, а такъв случай не беше за изпускане. Мнозина смятаха, че по тези места това ще бъде сделката на века.

Имението вече бе привлякло вниманието на всички брокери от областта, когато чичо Соул и леля Анита решиха да го купят. От приятелски чувства Джейн Кларк дори им даде предимство при продажбата. За нас това бе постоянна тема на разговор. Всеки път, когато седнехме на масата, първата ни работа беше да запитаме чичо Соул докъде са стигнали нещата.

— Ще купите ли „Земен рай“?

— Още не сме решили — отвръщаше ни той с лукава усмивка.

Това лято той почти не излизаше от работния кабинет във вилата. Постоянно го виждах да прехвърля документи и финансови планове за къщата, като успяваше да се отзове и на всички повиквания от юридическото бюро в Балтимор и банката. От година на година той ми вдъхваше все по-голямо страхопочитание.

*  *  *

Дните в Хемптънс, които прекарвахме на понтона в имението на семейство Кларк, ни се отразяваха добре. Усещането, че бандата на Голдманови отново е налице, пропъждаше тъгата. Бяхме на разположение на Джейн Кларк, към която изпитвахме искрена обич: помагахме ѝ при покупките, сваляхме Сет в количката и го извеждахме на терасата под сенника.

Всяка сутрин Уди излизаше да потича. Почти всеки път отивах с него. Приятно ми беше да бъдем редом един до друг и да разговаряме през цялото време.

Веднага разбрах колко трудно е понесъл раздялата с Хилел. Сега той бе придобил статута на единствен син у Балтиморови. Ставаше сам, вземаше автобуса сам и обядваше сам. Понякога носталгията го караше да отива в стаята на Хилел, където се изтягаше на леглото и подхвърляше във въздуха бейзболна топка. Чичо Соул го беше научил да кара кола и той лесно беше изкарал шофьорска книжка. Всеки вторник оставаше сам с леля Анита и за вечеря по традиция си поръчваха пица. После сядаха на дивана пред телевизора.

За да го насърчи да продължи с футбола, чичо Соул бе взел абонамент за всички мачове на „Вашингтон Редскинс“. Отиваха на стадиона като същинско семейство, на главите с шапки с цветовете на любимия отбор. Леля Анита сядаше между двамата и по време на срещата хапваха пуканки или хотдог. Ала въпреки усилията на чичо Соул Уди отново бе станал малко див и сякаш гледаше да не се застоява у дома. След часовете тренираше на стадиона с останалите момчета от отбора, за да бъдат във форма за началото на новия сезон през есента. Леля Анита често отиваше да го погледа. Тя донякъде се тревожеше за него. Сядаше на пейката и го насърчаваше. След тренировката го чакаше пред съблекалнята, откъдето той излизаше с влажна от душа коса, мускулест, великолепен.

— Соул е запазил маса в „Стек Хаус“, защото знае, че заведението ти харесва. Нали ще дойдеш с нас? — питаше го тя.

— Не, благодаря. Много мило, но ще хапна заедно с момчетата.

— Добре, забавлявай се тогава, но внимавай, когато се прибираш. У теб ли са ключовете?

— Да, благодаря.

— Имаш ли пари?

Отвръщаше с усмивка:

— Да, благодаря много.

Докато я гледаше да отива към колата, съотборниците му излизаха един по един от съблекалнята. И всеки път се намираше някой да го тупне приятелски по рамото.

— Ей, мой човек, майка ги е страхотна мацка.

— Затваряй си устата, Дани, да не ти разбия зъбите.

— Стига де, майтапя се. Идваш ли да вечеряме заедно?

— Не, благодаря, имам работа. До утре по същото време, нали?

— Дадено! Значи, до утре.

Тръгваше си сам от стадиона и отиваше на паркинга. Първо искаше да се увери, че леля Анита си е заминала, а после се качваше в колата, която чичо Соул беше оставил на негово разположение.

Пътят до „Блубери Хил“ траеше четирийсет и пет минути. Той пусна радиото и усили звука до нивото на поносимост. Както всеки път, излезе от магистралата едно отклонение по-рано, спря пред заведението за бързо хранене, където се отбиваше обикновено, и без да слиза от колата, поръча два чийзбургера, пържени картофи, лучени кръгчета, две коли и бухти с ванилия за вкъщи. Когато поръчката пристигна, отново се включи в магистралата по посока на училище „Блубери“.

За да не привлече вниманието, малко преди да навлезе в безлюдния паркинг, загаси фаровете. Спря възможно най-далече от първата сграда. Както всеки път, Хилел вече го очакваше там. Той бързешком приближи и отвори вратата.

— Привет, вече си мислех, че няма да дойдеш — каза му, докато се настаняваше на мястото до водача.

— Съжалявам, днес удължиха тренировката.

— Във форма ли си?

— Как не!

Хилел се засмя.

— Стига, Уди. Ще видиш, че един ден ще играеш в НФЛ.

Той бръкна в книжния плик, който Уди му подаваше, и извади един чийзбургер. После провери съдържанието на плика и се усмихна доволно.

— Не си забравил и лучените кръгчета. Нямаш грешка! Какво бих правил без теб…

Двамата се заеха с храната.

Когато приключиха, без предварително да са се уговаряли, излязоха от колата и седнаха на предния капак. Уди извади от джоба си пакет цигари, взе една и предложи на Хилел, който го последва. Двете огънчета в мрака бяха единственият знак за тяхното присъствие.

— Направо не мога да повярвам, че гледате всички мачове на „Вашингтон Редскинс“. Преди на баща ми и през ум не би му минало да вземе абонамент за „Балтимор Булетс“!

— Може би защото тогава си бил още много малък. Можеш да опиташ сега.

— Ами, сега изобщо не ми пука.

— Виж, донесъл съм ти шапка на отбора. Ще ядеш ли лучените кръгчета?

— Вече не съм гладен.

— Не се впрягай, Хил. Това са само някакви си тъпи мачове. Другия път, когато си дойдеш, ще отидем заедно на стадиона.

— Казах ти, че изобщо не ми пука.

След като изпушиха цигарите, дойде време да се разделят. Хилел трябваше да се прибере в стаята. Както всеки път, щеше да прескочи през прозореца на кухнята, откъдето беше излязъл, а после крадешком да се промъкне по коридорите. Накрая се прегърнаха.

— Грижи се за себе си, мой човек.

— Ти също. Липсваш ми. Без теб животът не е същият.

— Зная. И при мен е така. Все ще изкараме някак този гаден момент, а после пак ще бъдем заедно. Нищо не може да ни раздели, Уди, абсолютно нищо.

— Ти завинаги си мой брат, Хил.

— Ти също. Внимавай по пътя.

Хилел изчезна в мрака, а Уди пое обратно. На връщане към Балтимор в светлината на отсрещните коли видя, че бицепсите му са заякнали още повече и издуват до пръсване ръкавите на пуловера му. Вече тренираше до откат и ясно виждаше по-нататъшния си живот: не се интересуваше кой знае колко нито от уроците, нито от момичетата, нито пък се опитваше да завърже приятелства. Посвещаваше цялото си време и всичките си усилия на футбола. Отиваше на терена един час преди началото на тренировката, за да упражнява сам ударите с крак и дължината на пасовете. Правеше кросове два пъти дневно, пет дни в седмицата. Седем мили сутрин и четири вечер. Понякога излизаше да тича посред нощ, когато чичо Соул и леля Анита вече спяха.

Едва към края на нашия престой, след близо месец колебания, чичо Соул и леля Анита се отказаха от покупката на „Земен рай“. Напоследък цените на имотите в района се бяха покачили главоломно и такава разкошна къща, при това с частен плаж, превърнала се в „сделка на века“, вече струваше няколко милиона долара.

За пръв път установих, че дори за моя чичо Соул има граница, отвъд която не може да премине. Въпреки завидните си финансови възможности той не бе в състояние да събере шестте милиона, нужни за покупката на имота. Дори ако продадеше вилата, би трябвало да тегли втори значителен кредит, тъй като все още не беше изплатил докрай апартамента в „Буенависта“. Към това се прибавяха разходите по поддръжката на „Земен рай“, които далеч надвишаваха досегашните. Изобщо начинанието не беше разумно и той предпочете да се откаже.

Научих всичко това благодарение на дочутия разговор между него и леля Анита след посещението при брокера, отговарящ за продажбата. Накрая леля Анита нежно го прегърна и му каза: „Ти си мъдър и предпазлив човек. Тъкмо затова те обичам. Тази вила ни е напълно достатъчна. Най-важното е, че сме щастливи. Нищо повече не ни трябва“.

Когато си тръгвахме от Хемптънс, „Земен рай“ още не си беше намерил купувач. Изобщо не си представяхме каква изненада ни очаква следващото лято.

*  *  *

През последвалата година с мъка понасях скъсването с Александра. Не можех да се примиря с мисълта, че вече не ме желае и че годината, която бяхме прекарали заедно, не означава за нея това, което означаваше за мен. Няколко месеца поред редовно отивах в Ню Йорк и бродех из любимите ни места. Спирах пред някогашното ѝ училище, пред кафенето, където често бяхме ходили, правех обиколка на музикалните магазини, в които тя обичаше да влиза, и накрая стигах до бара, където тя бе свирила и пяла. Нито в музикалните магазини, нито в бара я бяха виждали оттогава.

— Спомняте ли си момичето, което свиреше на китара? — питах всеки път аз.

— Добре си го спомням — бе дежурният отговор. — Само че отдавна не съм го виждал.

Започнах да вися пред сградите, където живееха нейните родители, и много скоро установих, че нито един от двамата вече не е на предишния си адрес.

Притеснен, започнах да ги търся. От Джилиан нямаше никаква следа. В замяна на това установих, че Патрик Невил е осъществил в Ню Йорк главоломен възход. Инвестиционният фонд му носеше огромни печалби. До този момент изобщо нямах представа, че е известен в света на финансите: автор бе на няколко труда по икономика и дори четеше лекции в университета в Медисън, Кънектикът. Най-сетне успях да открия новия му адрес: висока разкошна сграда на Шейсет и пета улица, само на няколко преки от Сентрал Парк, с портиер, козирка пред входа и килим на тротоара.

Няколко пъти ходих там, предимно през уикендите, с надеждата да видя Александра на излизане. Ала това така и не се случи.

Все пак на няколко пъти засичах баща ѝ. Накрая се осмелих и един ден го спрях, докато се прибираше у дома.

— Маркъс? — учуди се той. — Радвам се да те видя! Как си?

— Добре съм.

— Какво правиш в този квартал?

— Случайно минавах оттук, когато ви видях да слизате от таксито.

— Така е, светът е малък.

— Как е Александра?

— Добре е.

— Продължава ли да се занимава с музика?

— Нямам представа. Странно е, че ми задаваш подобен въпрос…

— Напоследък не е ходила в музикалния магазин, нито в бара, където пееше.

— Имай предвид, че тя вече не живее в Ню Йорк.

— Зная, но не идва ли от време на време?

— Напротив, редовно идва.

— Защо тогава вече не пее в онзи бар? И не минава през музикалния магазин. Изглежда, се е отказала от музиката.

Той сви рамене.

— Заета е със следването.

— От следването тя няма да има никаква полза. Нейното призвание е музиката.

— Не забравяй, че мина през труден период. Най-напред загуби брат си. Освен това двамата с майка ѝ сме в развод. Струва ми се, че изобщо не ѝ се тананика.

— Тя не тананикаше, Патрик. Всичките ѝ мечти са свързани с музиката.

— Може би по-късно отново ще се върне към нея.

Той ми стисна сърдечно ръка за довиждане.

— Изобщо не трябваше да отива в университета.

— Така ли? А къде би трябвало да отиде?

— В Нешвил, Тенеси — веднага отвърнах.

— В Нешвил, Тенеси ли? Че защо?

— Защото това е градът на истинските музиканти. Би могла да стане звезда. Тя е страхотен музикант, но вие изобщо не си давате сметка за това.

Нямам представа защо се сетих тъкмо за Нешвил. Може би защото мечтаех да замина някъде далеч заедно с Александра. Дълго време си представях, че не е отишла да следва в Медисън. Дълго време си представях, че в деня, когато дойде в Монтклеър, за да ми съобщи, че скъсва с мен, всъщност желанието ѝ е било да я отведа в Нешвил, Тенеси. Виждах я как натиска клаксона пред нашия дом, как аз излизам с пътна чанта в ръка. Тя е на волана на стара открита кола, със слънчеви очила, с тъмното червило на устните, което си слагаше, когато се чувстваше щастлива. Скачам в колата, без дори да отворя вратата, тя потегля и заедно се отправяме на път. Отправяме се към един по-добър свят, света на нейните мечти. Прекосяваме Ню Джърси, Пенсилвания, Мериленд, Вирджиния. Нощуваме в Роаноук, Вирджиния. На другата сутрин най-после навлизаме в Тенеси.

19

В началото на пролетта на 2012 година първата статия, посветена на мен и Александра, бе последвана от други. Не след дълго цялата преса се занимаваше с нас. С изключение на няколкото снимки, които списанията си разменяха, никой не разполагаше с други сведения, които да заситят любопитството на читателите. Таблоидите намериха изход, като започнаха да разпитват наши бивши съученици, а те само това чакаха, за да спечелят моментна слава, и разправяха разни подробности, които нямаха нищо общо с темата.

Така попаднаха на Нино Алварес, симпатично момче от моя клас, когато бях на дванайсет години. Въпросът към него беше: „Виждали ли сте някога заедно Александра и Маркъс?“. „Не“ — тържествено отговори Алварес.

На другия ден вестникът излезе със заглавие:

ПРИЯТЕЛ НА МАРКЪС ТВЪРДИ,

ЧЕ НИКОГА НЕ ГО Е ВИЖДАЛ

ЗАЕДНО С АЛЕКСАНДРА

Съседи и любители папараци постоянно киснеха отпред и снимаха къщата. Не смеех да изляза и да ги прогоня, защото щяха веднага да започнат да щракат с фотоапаратите. Непрекъснато звънях в полицията с молба да ме избавят от тях. Така постепенно се сприятелих с целия полицейски екип, като дори една неделя ги поканих на барбекю.

Бях дошъл в Бока Ратон, за да търся спокойствие, а се оказа, че никога преди не ми бяха досаждали до такава степен, включително приятелите, с които не можех да споделя истинските си чувства, за да не се разприказват. Вече мечтаех за онзи уют, от който се бях отказал в името на славата. Но очевидно не можех да имам и двете.

Стана ми навик да посещавам къщата на чичо Соул в „Коконът Гроув“. Чувствах се странно там без него. Затова и скоро след смъртта му бях купил къщата в Бока Ратон. Исках да се завърна във Флорида, но не и в дома, където той бе живял. Сърце не ми даваше да остана там.

Все пак с всяко следващо ходене до тази къща постепенно се приобщавах отново към нея. Дори събрах смелост и реших да сложа ред във вещите на чичо Соул. Никак не ми беше лесно да направя подбор и да изхвърля част от тях, защото това ме принуждаваше да приема една още по-мъчителна истина: Балтиморови вече ги нямаше.

Липсваха ми Уди и Хилел. Съзнавах, че Александра е права: все още не можех да се отърся от мисълта, че съм можел да ги спася. Че съм можел да предотвратя Драмата.

*  *  *

Хемптънс, Ню Йорк

1997 г.

Със сигурност Драмата се коренеше в онова последно лято, което прекарах в Хемптънс с Хилел и Уди. Вълшебното детство на бандата на Голдманови не можеше да продължава вечно: бяхме седемнайсетгодишни и предстоящата учебна година щеше да бъде за нас последна в гимназията. След това ни очакваше университетът.

Спомням си деня, когато пристигнах там. Слязох от автобуса на „Джитни“[4], чийто маршрут знаех наизуст. До болка познати ми бяха завоите, градовете, които прекосявахме, спирките. След пътуване, продължило три часа и половина, стигнахме до главната улица на Ийст Хемптън, където нетърпеливо ме чакаха Хилел и Уди. Още не бяхме спрели, когато ги чух да крещят името ми и ги видях да се мятат около автобуса, за да застанат точно пред вратата. Залепих лице на стъклото и те направиха същото отвън, като ме подканяха с почукване да изляза, сякаш не можеха да потърпят още няколко мига.

Все още ги виждам, сякаш са пред очите ми. Бяхме пораснали. Физическият облик на двамата беше толкова различен, колкото еднакви бяха взаимните им чувства. Хилел беше все така мършав и изглеждаше по-малък за възрастта си, а в устата му все още лъщяха зъбните шини. Телосложението и стойката на Уди го правеха да изглежда много по-възрастен. Беше висок, красив, мускулест и пращящ от здраве.

Скочих от автобуса и се прегърнахме. За момент сляхме в едно телата и сърцата си.

— Този гадняр Маркъс Голдман! — възкликна Уди с блеснали от радост очи.

— Бандата на Голдманови отново се събра! — ликуваше Хилел.

Сега и тримата имахме шофьорски книжки. Бяха дошли да ме вземат с колата на чичо Соул. Уди грабна куфара ми и го метна в багажника. После се качихме и поехме триумфално към нашата последна ваканция.

През двайсетте минути, колкото трая пътуването, те един през друг ми описваха плановете си за лятото, надвиквайки свистенето на топлия вятър, който нахлуваше през отворените прозорци. На волана беше Уди, със слънчеви очила и цигара в устата. Седях до него, а Хилел на задната седалка се бе навел напред, за да участва в разговора. Насочихме се към брега, поехме покрай океана, прекосихме Ийст Хемптън и стигнахме до кокетния квартал, където се намираше къщата. Уди удари рязко спирачки, гумите изсвистяха по чакъла на алеята. Натисна клаксона, за да възвести пристигането ни.

Видях чичо Соул и леля Анита на същото място, където ги бях оставил преди една година: седнали удобно на предната тераса с книга в ръка. От отворения прозорец на салона до мен достигаше същата класическа музика. Сякаш изобщо не се бяхме разделяли и никога нямаше да напуснем Ийст Хемптън. Отново преживявам миговете, когато ме посрещаха, прегръщаха ме — единствен знак, че известно време не сме били заедно. Спомням си колко обичах тяхната близост. Прегръдката на леля ме караше да се чувствам мъж, а тази на чичо — да се чувствам горд. Паметта ми е съхранила тяхното ухание: кожата им миришеше на сапун, дрехите им — на перилния препарат в дома на Балтиморови, шампоана на леля Анита, парфюма на чичо Соул. Всеки път животът ми поднасяше поредната си лъжа, карайки ме да вярвам, че кръговратът на нашето завръщане ще продължи вечно.

Върху масата зърнах обичайната купчина литературни притурки на „Ню Йорк Таймс“, които чичо Соул още не беше чел, а сега се опитваше да подреди хронологически. Забелязах и брошурите на няколко университета, а също скъпоценния ни бележник, в който записвахме прогнозите за следващия сезон по спортове: бейзбол, футбол, баскетбол и хокей. Вживявахме се в ролята на самозвани оракули и стигахме много по-далеч от предвижданията кой ще спечели „Супербоул“ или купата „Стенли“: гадаехме победителите в отделните конференции[5], крайни резултати, най-добри играчи, голмайстори и трансфери. Редом с прогнозите всеки от нас записваше името си. На следващата година разтваряхме тетрадката, за да видим кой от нас е проявил най-добър нюх. Любимо занимание на моя чичо бе да отбелязва през сезона различните спортни резултати и да ги сравнява след това с нашите пророчества. Всеки път, когато някой от нас бе познал или пък бе близко до истината, той изпадаше в изумление и възкликваше: „Хайде де! Не може да бъде! Как сте могли да отгатнете?“.

Още десет- или дванайсетгодишни от чувство на солидарност бяхме стигнали до компромисно решение, що се отнася до отборите, които бандата на Голдманови официално подкрепяше. Изборът бе съобразен с нашите географски предпочитания. При бейзбола това бе „Балтимор Ориолс“ (по избор на Уди и Хилел). При баскетбола — „Маями Хийт“ (в чест на дядо и баба Голдман). При футбола — „Далас Ка-убойс“, а при хокея „Монреал Кънедиънс“ — може би защото по онова време тъкмо бяха спечелили купата „Стенли“ и така бяха предопределили нашия избор.

През онази година поради премеждието на Уди и Хилел в гимназиалния футболен отбор взехме решение занапред футболът да бъде изключен от каталога с прогнозите. Само чичо Соул коментираше футболния сезон, все едно че нищо не се бе случило. Сигурен съм, че правеше това заради Уди. Искаше да го помири с този спорт.

— Радваш ли се, че през новия сезон отново ще играеш в отбора? — запита го той.

В отговор Уди само сви рамене.

— Хайде Уди, та ти си най-добрият — насърчи го Хилел. — Мама казва, че ако продължаваш така, непременно ще получиш стипендия, за да се запишеш в университета.

Той отново сви рамене. Леля Анита беше отишла до кухнята за студен чай и се върна тъкмо в този момент, като чу края на нашия разговор.

— Остави го на мира — намеси се тя, като нежно разроши косата му, а после седна редом с нас.

За всички младежи на нашата възраст, на които предстоеше последна година в гимназията, изборът на университет беше основна грижа. В най-прочутите университети попадаха само най-добрите, така че бъдещето ни до голяма степен зависеше от успеха в училище.

— Студентите би трябвало да бъдат подбирани според потенциала, а не според способността им да възпроизвеждат като папагали онова, което са им натъпкали в главите — неочаквано каза Хилел, сякаш прочел мислите ни.

Уди махна с ръка, сякаш искаше да пропъди неприятна мисъл, и предложи да отидем на плажа. Нямаше нужда да повтаря. Само след миг вече бяхме по бански в колата, пуснали докрай радиото, на път към малкия плаж отвъд Ийст Хемптън, където обичахме да ходим.

Той беше посещаван предимно от млади хора на нашите години. С пристигането си бяхме приветствани от група момичета, които очевидно очакваха Хилел и Уди. Преди всичко Уди. Около него постоянно кръжеше ято момичета, най-често красиви или най-малкото с красиви тела. Те се изтягаха върху хавлиите си под яркото слънце. Някои от тях бяха доста по-големи от нас — знаехме това, защото свободно си купуваха бира, а снабдяваха и нас, — но това не им пречеше да се заглеждат в Уди с блеснали очи.

Пръв влязох във водата. Затичах се към дървения понтон и се хвърлих във вълните. Уди и Хилел веднага ме последваха. Първо Хилел, чиито крайници бяха тънки като върви, а после Уди, пращящ от сила и здраве, с тяло, изваяно сякаш от мрамор. Преди да скочи, той спря за момент на понтона, изпъчи гърди срещу слънцето, усмихна се широко, разкривайки два реда равни бели зъби, и се провикна: „Бандата на Голдманови отново е тук!“. Мускулите му се стегнаха като страховита броня, видях как направи красиво салто и изчезна във водата.

Макар да не смеехме да признаем пред себе си, аз и Хилел мечтаехме да бъдем като Уди. Той беше същинско спортно божество, най-добрият атлет, когото някога към виждал. Би могъл да постигне успех в коя да е дисциплина: боксираше се като лъв, бягаше като пантера, играеше безупречно баскетбол и обожаваше футбола. С всяко следващо лято виждах как тялото му се развива. Сега имаше внушителна фигура. Забелязах това още на автогарата под тениската, почувствах го, когато ме прегърна, а сега го гледах пред мен само по бански да се плиска в студената вода.

Обърнахме се и отвъд гребените на вълните обгърнахме с поглед нашето владение. Въздухът беше прозрачен и можехме да видим в далечината малкия частен плаж на „Земен рай“.

Хилел ми съобщи, че къщата най-после е била продадена.

— На кого? — запитах.

— Нямам представа — отвърна той. — Тате е разговарял с един от бригадата по поддръжката и научил, че новият собственик пристига в края на седмицата.

— Любопитен съм да видя кой е купил имението — обади се Уди. — Толкова хубаво ни беше със семейство Кларк. Надявам се, че новите собственици ще ни разрешат от време на време да ходим на техния плаж, а ние в замяна ще им помагаме в градината.

— Ако се окаже, че са някакви стари тъпаци, просто няма да стане — възразих аз.

— По пътя насам мярнах сгазен пор. Винаги можем да го приберем и да го хвърлим в тяхната градина.

Дружно се засмяхме.

Уди вдигна едно плоско камъче, ловко го хвърли и то подскочи няколко пъти по вълните. Видях как бицепсът му се сви във внушителна топка.

— Какво си правил цяла година? — запитах го, като обхванах с длани обиколката на ръката му над лакътя. — Станал си огромен!

— Нищо особено не съм правил. Просто тренирах здравата.

— А какво става с мениджърите на университетските отбори?

— Свързаха се с мен. Но знаеш ли, Марки, изобщо не ми пука за футбола… Преди с Хилел си живеехме по-добре. Преди това гадно специално училище…

Втора поредна година Уди и Хилел бяха разделени. С небрежно движение Уди хвърли друго камъче, сякаш университетите нямаха никакво значение. Впрочем това донякъде беше вярно: младостта напираше в нас и единственото ни желание бе да се насладим на всеки миг от това последно лято в Хемптънс. Градът беше красив, а лятото горещо. В климатично и духовно отношение онзи юли на 1997 година се оказа може би най-прекрасният за добрия американски народ. А ние бяхме представители на щастливата младеж на Америка, която тогава се радваше на мир и възход.

Същия ден след вечеря се качихме в колата на чичо Соул и потърсихме усамотение извън града. Нощта беше ясна, ние се изтегнахме на тревата и съзерцавахме звездите. Уди и аз запалихме цигара, последвани от Хилел, който веднага се закашля. „Престани да пушиш, Хил — повтаряше му Уди. — Жал ми е, като те гледам.“

— Маркъс — обади се по едно време Хилел, — трябва да дойдеш и да гледаш един мач на Уди. Ще си умреш от смях.

— Че какво толкова му е смешното? — разсърди се Уди.

— Направо мачкаш противниковите играчи.

— Такава е моята техника. Аз съм нападател.

— Какъв ти нападател? Ела да видиш какво се казва булдозер. Тръгва с рамото напред и след миг противниковите защитници се въргалят по земята, а той вече е отбелязал гол. През миналия сезон отборът му спечели почти всички мачове.

— Значи, трябва да тренираш бокс — предложих аз. — Сигурен съм, че от тебе ще излезе професионалист.

— Бокс ли? Пфу! За нищо на света! Нямам желание да ми чупят носа. Ако ми сплескат мутрата, кое момиче ще се навие да ми стане жена?

Според мен в това отношение Уди изобщо не биваше да се тревожи. Всички момичета бяха влюбени в него. Всички бяха луди по него.

— Момчета — каза неочаквано сериозно Хилел. — Вероятно това е нашето последно лято тук. Чака ни университетът и занапред ще бъдем доста заети.

— Вярно — въздъхна печално Уди.

*  *  *

В края на първата седмица, докато закусвахме на терасата, чичо Соул се завърна от сутрешния крос и ни съобщи, че пред „Земен рай“ има паркирана кола. Новите обитатели бяха пристигнали.

Изгаряни от любопитство, тримата изгълтахме набързо корнфлейкса си и се втурнахме да видим как изглеждат собствениците, с надеждата да приемат предложението ни срещу няколко часа работа в тяхната градина да ни разрешат достъп до понтона и до плажа. За по-голяма убедителност дори бяхме навлекли тениските с надпис „Градинари Голдман“ (редовно подновявани в съответствие с ръста ни). Позвънихме на вратата и когато тя се отвори, ние глътнахме езици: пред нас стоеше Александра.

20

Хемптънс

Юли 1997 г.

Чувствахме се така, сякаш никога не бяхме се разделяли. Отначало тя не повярва на очите си, а после нададе възторжен вик: „Бандата на Голдманови!“. Прегърна поред всеки от нас, като повтаряше: „Не може да бъде!“. Притисна ме до гърдите си с объркваща непосредственост и ме дари с ослепителна усмивка.

После пристигна баща ѝ, привлечен от врявата, и ни поздрави сърдечно. Съобщихме новината на леля Анита и чичо Соул, които пристигнаха, за да приветстват новите стопани на къщата. „Каква изненада! — възкликна чичо Соул, като стисна ръката на Патрик. — Значи, ти си купил „Земен рай“?“

Гледах как двамата ми братовчеди сияят от щастие, че Александра отново е при тях. Всеки техен жест, възбудата им издаваха какво изпитват към нея. Последния път, когато бяхме заедно, тя заминаваше окончателно за Ню Йорк и четиримата ронехме горещи сълзи. Ала за мен вече нищо не беше както преди.

Леля Анита покани Александра и Патрик на вечеря и така още същата вечер се събрахме седмината в обраслата с вълча ябълка беседка. Патрик Невил обясни, че отдавна имал намерение да купи къща в Хемптънс, а сделката със „Земен рай“ изобщо не била за изпускане. Почти не следях разговора, защото цялото ми внимание беше съсредоточено върху Александра. Не снемах очи от нея, но имах чувството, че тя отбягва погледа ми.

Когато станахме от масата, чичо Соул, леля Анита и Патрик Невил отидоха с чаша дижестив край басейна, а ние тримата заедно с Александра излязохме да се разходим из улиците. Нощта беше приятно топла. Разговаряхме за какво ли не. Александра описваше студентския си живот в Медисън, Кънектикът. Все още не знаела на какво да се посвети по-нататък.

— Какво стана с музиката? — запита Уди. — Все още ли свириш?

— Не толкова, колкото преди. Просто нямам време…

После с тъга в погледа добави:

— Честно казано, доста ми липсва.

Срещата с нея разби сърцето ми. Не бях забравил нейния глас, лицето ѝ, усмивката, уханието на тялото ѝ. Честно казано, дори нямах особено желание да я виждам. Но сега тя беше наша съседка и не знаех как бих могъл да я отбягвам. Особено след като моите братовчеди не можеха да дишат без нея, а аз нямах никакво намерение да им разказвам какво се е случило между двама ни.

На другия ден Александра ни покани да отидем заедно на плаж. Неохотно последвах Уди и Хилел. Водата в океана беше студена, затова прекарахме следобеда край басейна, много по-голям от този на Балтиморови. Тя явно искаше да останем за малко насаме и ме повика в кухнята да ѝ помогна за питиетата.

— Маркикет, искам да ти кажа… колко ми е приятно, че те виждам отново. Дано не се чувстваш неудобно, защото при мен няма такова нещо. Много ще се радвам, ако си останем приятели както преди.

Посрещнах думите ѝ с мрачно изражение. Изобщо не беше ставало въпрос да бъдем приятели.

— Защо нито веднъж не ми се обади? — сърдито запитах аз.

— Да ти се обадя ли?

— Често минавах край дома на баща ти в Ню Йорк.

— Край дома на баща ми? Маркъс, какво всъщност очакваш от мен?

— Нищо.

— Не казвай „нищо“, усещам, че си ми сърдит. Сърдиш ми се, защото заминах ли?

— Може би.

Тя сподави с въздишка раздразнението си.

— Маркъс, ти си страхотно момче. Но ние вече не сме заедно. Радвам се да видя теб и твоите братовчеди, но ако ти е толкова трудно, по-добре да се отбягваме.

Излъгах я, като ѝ казах, че и за мен всичко е минало и че почти не си спомням за нашата история. Грабнах кеновете „Доктор Пепър“ и излязох при братовчедите ми. Бях се срещнал отново с Александра, но тя вече не беше същата. Последния път, когато я видях, все още ми принадлежеше. А сега пред мен стоеше уверена в себе си млада жена, студентка в престижен университет, докато аз си бях останал в малкия свят на Монтклеър. Наясно бях, че трябва да я забравя, но докато я гледах край басейна по бански, отражението ѝ във водата ми напомняше отражението ѝ в огледалото на „Уолдорф Астория“ и спомените от онова време отново ме обсебиха.

Целият ни престой в Хемптънс премина в „Земен рай“. Там винаги бяхме добре дошли, а разкошното имение неудържимо ни привличаше. За пръв път виждах как Балтиморови са надминати от друг, по-заможен от тях: в сравнение с къщата, купена от Патрик Невил, вилата на чичо и леля по някакъв начин ги превръщаше в Монтклеърови от Хемптънс.

Патрик Невил бе сменил вътрешното обзавеждане с по-модерно, изцяло бе преоборудвал кухнята, а в сутерена бе направил турска баня. Плочките на басейна бяха сменени. Бе запазил фонтана, който ме караше да мечтая, и настлания с чакъл път, който лъкатушеше между хортензиите и се спускаше към плажа с бял пясък, гален от лазурния океан.

Откакто Патрик Невил се беше установил в Ню Йорк, неговият инвестиционен фонд бележеше непрекъснат възход: заплатата и премиите му следваха възходяща крива и той в буквалния смисъл бе натрупал куп пари.

„Земен рай“ беше необикновено красиво място, но истинската причина постоянно да киснем там бе семейство Невил. На първо място Александра, естествено, но също така нейният баща, който истински се привърза към нас. Личеше, че по природа е добър човек. Още в „Оук Парк“ той ни приемаше радушно, но едва в Хемптънс го видяхме в нова светлина: оказа се, че е образован, харизматичен и хазартна личност. С изненада установихме, че се стремим да прекарваме повече време с него.

Понякога Патрик ни посрещаше с вестта, че Александра е излязла, но скоро ще се върне. В такива случаи ни канеше в кухнята и ни черпеше бира. „Вие вече сте големи — бързаше да каже той, за да изпревари колебанието ни. — Всъщност вече сте мъже и аз съм горд, че ви познавам.“ Отваряше бирите, подаваше ни ги, а след това се чукахме за наше здраве.

Разбрах, че в бандата на Голдманови има нещо необикновено, което го привличаше. Харесваше му да разговаря с нас. Един ден ни запита какво най-много обичаме на този свят. Един през друг започнахме да говорим за спорт, за момичета и за какво ли не. Хилел спомена за политика и това още повече разпали Патрик.

— Политиката винаги ме е вълнувала — сподели той. — Също както и историята. А и литературата. The empty vessel makes the loudest sound…[6]

— Шекспир — веднага реагира Хилел.

— Точно така — грейна Невил. — Откъде го знаеш?

— Това момче знае всичко — заяви гордо Уди. — Той е гений.

Патрик ни погледна с усмивка, видимо доволен от компанията ни.

— Вие сте страхотни момчета — каза той. — Родителите ви трябва много да се гордеят с вас.

— Моите родители са тъпаци — обясни любезно Уди.

— Прав е — подкрепи го Хилел. — Затова му дадох назаем моите.

Отначало Невил се стъписа, но после избухна в смях.

— Вас наистина си ви бива! Още по една бира?

Вече се чувствахме в „Земен рай“ като у дома си. Прекарвахме там не само дните, но и вечерите. Бързо установих, че присъствието на Александра в бандата на Голдманови пречи на откровеността между Уди, Хилел и мен. Трудно ми бе да се държа дистанцирано към нея: трябваше да се съобразявам с братовчедите, у които хормоните бушуваха и те просто я изяждаха с очи. Бях прекалено ревнив, за да ги оставя насаме с нея. Дебнех движенията им в басейна. Наблюдавах ги, когато я разсмиваха, следях очите ѝ, за да разбера дали в тях не се появява необичаен блясък, когато погледне някой от двамата.

Ревността ми се разпалваше с всеки изминал ден. Ревнувах Хилел за неговата харизма, за знанията, за непринудеността му. Виждах как Александра го гледа и направо се побърквах всеки път, когато го докоснеше.

За пръв път Уди започна да ме дразни: преди го чувствах толкова близък, а сега на моменти го мразех — особено когато свалеше тениската и разкриеше изваяното си тяло, което тя неволно поглеждаше и понякога дори даваше израз на възхищението си.

Започнах да ги следя неотстъпно. Ако някой от тях отидеше да вземе забравена вещ, веднага ставах подозрителен. Представях си тайни срещи и безкрайни целувки. Вечер у Голдманови, докато вечеряхме на терасата, чичо Соул питаше:

— Как е, момчета? Нещо сте се умълчали.

— Добре сме — отвръщахме ние.

— У Невил всичко ли е наред? Има ли нещо, което не знам?

— Не, просто сме изморени.

Онова, което чичо Соул смътно долавяше, беше топлината между краката на всеки от нас, която трудно прикривахме. За пръв път в съвместния ни живот тримата желаехме нещо, което не можехме да си поделим.

21

През април 2012 година, докато подреждах вещите на чичо Соул, съзнанието ми беше обсебено от спомена за бандата на Голдманови. Времето беше задушно. Флорида беше обхваната от необичайно топла вълна и бурите налитаха една след друга.

Лееше се същински потоп, когато най-сетне се осмелих да позвъня на Александра. Бях се настанил на сухо под стряхата. Извадих писмото, което грижливо пазех в задния джоб на панталона си, и бавно набрах номера.

Обади се след третия сигнал.

— Ало?

— Маркъс е.

Последва секунда мълчание. Не бях сигурен дали се колебае, или е доволна, че чува гласа ми, и за малко да затворя. После тя каза:

— Марки, радвам се, че се обади.

— Много съжалявам за снимките и за цялата тази каша. Още ли си в Лос Анджелис?

— Да. А ти? Завърна ли се в Ню Йорк? Чувам край теб някакъв шум.

— Все още съм във Флорида. Чуваш дъжда. Аз съм в къщата на чичо. Тъкмо подреждам.

— Маркъс, какво се е случило с чичо ти?

— Същото, каквото и с всички Балтиморови.

Тя замълча, явно смутена.

— Не мога да говоря дълго. Кевин е тук. Не иска да се чуваме.

— Нищо лошо не сме направили.

— И да, и не, Марки.

Харесваше ми, когато ме наричаше Марки. Това означаваше, че не всичко е изгубено. И именно защото не беше изгубено, се чувствах зле.

— Бях успяла да тегля чертата — продължи тя. — Отново да намеря спокойствие. И ето че всичко пак се обърка. Не ми причинявай това, Марки. Не ми причинявай това, ако не вярваш в нас.

— Не съм преставал да вярвам в нас.

Тя не каза нищо.

Дъждът още повече се усили. Мълчахме, но никой от нас не затваряше. Полегнах на пейката пред къщата. Припомних си как навремето лежах с телефон в ръка в Монтклеър, а тя в своето легло в Ню Йорк, подхванали разговор, който обикновено продължаваше няколко часа.

*  *  *

Хемптънс, Ню Йорк

1997 г.

През онова лято общуването с Патрик Невил определено оказа влияние върху нас при избора на учебно заведение, където да продължим образованието си. Той няколко пъти ни описва университета в Медисън, в който преподаваше.

— Според мен това е един от най-добрите университети, що се отнася до перспективите, които открива пред студентите. Независимо на какво поприще възнамерявате да се посветите.

Хилел заяви, че иска да учи право.

— В Медисънския университет няма юридически факултет — обясни Патрик, — но подготвителните курсове са чудесни. Впрочем междувременно може да промениш намеренията си. След четири години може да избереш нещо друго… Ако питате Александра, тя ще ви каже, че много ѝ харесва там. А и би било чудесно четиримата отново да сте заедно.

Уди търсеше учебно заведение, където ще може да играе футбол. По този повод Патрик отново сметна, че Медисънският университет би бил добър избор.

— „Тиганите от Медисън“ са чудесен отбор. В него са получили подготовка няколко футболисти, които сега играят в НФЛ.

— Наистина ли?

— Наистина. Университетът предлага подходящо съчетание между учение и спорт.

Патрик сподели, че също е голям любител на футбола и дори е играл в университетския отбор. Негов бивш колега, с когото продължавал да поддържа връзка, сега бил един от спортните директори на „Ню Йорк Джайънтс“.

— И тримата си падаме по този отбор — отбеляза Уди. — Вие ходите ли на техни мачове?

— Всеки път, когато имам възможност. Дори имам достъп до съблекалните.

Останахме като гръмнати.

— Значи, познавате играчите? — запита Хилел.

— Познавам се лично с Дани Кенел — увери ни той.

— Не може да бъде! — предизвика го Уди.

Патрик влезе за малко и се върна с две снимки в рамка, на които беше той заедно с играчите от „Джайънтс“ на техния стадион в Ийст Ръдърфорд, Ню Джърси.

Същата вечер на масата у Балтиморови Уди описа на чичо Соул и леля Анита нашия разговор с Патрик Невил за университетския футбол. Разчиташе, че Патрик може да му издейства стипендия.

Уди искаше да се включи в университетския отбор не толкова, за да може да плати за следването си, колкото заради възможността един ден да играе в НФЛ. Именно затова тренираше така усилено. Сутрин ставаше много преди нас и пробягваше значителни разстояния. Понякога го придружавах. Макар много по-тежък от мен, той беше по-бърз и издръжлив. С удоволствие го гледах как прави лицеви опори и коремни преси и вдига без всякакво усилие тежести, равни на собственото му тегло. Една сутрин, докато тичахме по брега на океана, ми беше доверил, че за него футболът е най-важното нещо на света.

— Преди да се захвана с футбола, не представлявах нищо. Просто не съществувах. Откакто играя, хората ме познават и ме уважават…

— Не е вярно, че преди футбола не си съществувал — възразих аз.

— Балтиморови ми дариха своята любов. Или ако щеш, ми я дадоха назаем. Могат да си я вземат обратно. Аз не съм техен син, а момче, което са съжалили. Кой знае дали някой ден няма да ми обърнат гръб.

— Как може да си мислиш такива неща! За тях ти си като роден син.

— Фамилията Голдманови не ми принадлежи нито по право, нито по кръв. Аз съм просто хлапе, което се е присламчило към вас. Трябва да си създам собствено име и единственото средство за това е футболът. Когато изгониха Хилел от отбора на „Бъкери“, бях решил и аз да се махна, за да го подкрепя. Соул ме разубеди. Каза ми, че не бива да го правя само защото съм ядосан. Двамата с Анита ме преместиха в друга гимназия, записах се в нов отбор. Оставих се да ме убедят и сега се упреквам за това. Мисля, че не поех отговорност, когато трябваше. Не беше справедливо Хилел да плаща за всичко.

— Хилел е бил помощник на треньора. Длъжен е бил да попречи на Скот да излезе на терена. Знаел е, че е болен. Отговорността е била негова. Искам да кажа, че твоят случай е съвсем различен. На него просто му е харесвало да те гледа отстрани и да подвиква на далеч по-силни от него момчета. А футболът е твоят живот. И може би бъдещата ти кариера.

— И все пак продължавам да се упреквам — намуси се той.

— Няма за какво.

Чичо Соул далеч не споделяше нашия избор на учебно заведение. След като по време на вечерята Уди описа предимствата на Медисънския университет, той му каза:

— Не казвам, че не е добър, но все пак трябва да имаш предвид какво ще правиш там.

— Ще играя футбол и това е чудесно — повтори Уди.

— За футбола е ясно, но ако искате да следвате право, ще трябва да минете подготвителен курс в университет, където има юридически факултет. Съвсем логично е. Джорджтаунският например е отличен университет. А освен това е по-близо до нас.

— Патрик Невил каза, че Уди трябва да разполага с най-добрите условия — възрази Хилел.

Чичо Соул вдигна очи към небето:

— Е, щом Патрик Невил го е казал…

На моменти имах чувството, че чичо Соул донякъде се дразни от Патрик. Помня вечерта, когато всички бяхме поканени в „Земен рай“. Домакинът ни се бе подготвил със замах: наел бе готвач и обслужващ персонал. Когато се завърнахме у дома, леля Анита похвали храната, което стана причина за кратко спречкване с чичо Соул. Последствия нямаше, но тогава се почувствах неудобно, защото за пръв път виждах чичо и леля да се карат.

— Разбира се, че вечерята беше добра — беше възразил чичо Соул. — Нали специално беше наел готвач. Много по-приятно щеше да бъде, ако си бяхме направили барбекю.

— Стига, Соул, той е сам мъж и не обича да готви. Във всеки случай къщата е великолепна.

— Прекалено е лъскава.

— Не мислеше така, когато беше собственост на семейство Кларк.

— Тогава тя притежаваше чар. Сега е обзаведена по модата на новобогаташите.

— Какво ти пречи това, че печели много пари? — запита леля Анита.

— Радвам се за него.

— Не ти личи.

— Не харесвам новобогаташите.

— Та ние самите не сме ли новобогаташи?

— Все пак имаме по-добър вкус от този тип.

— О, Соул, не бъди дребнав.

— Защо пък дребнав? Да не би да мислиш, че този тип има вкус?

— Да. Харесва ми обзавеждането на къщата, а и начина, по който се облича. И престани да го наричаш „този тип“. Името му е Патрик.

— Начинът, по който се облича, е смешен: опитва се да мине за млад и модерен, а всъщност е застаряващ хубавец с този негов лифтинг. Смятам, че Ню Йорк изобщо не му се отразява добре.

— Не вярвам да си е правил лифтинг.

— Анита, я стига! Не видя ли, че кожата на лицето му е гладка като бебешко дупе.

Не обичах, когато чичо и леля се наричат помежду си с малки имена. Правеха го само когато са сърдити. През останалото време използваха галени имена и нежни прякори, които създаваха впечатлението, че все още са влюбени като през първия ден.

Докато слушах Патрик Невил, у мен постепенно зрееше мисълта да избера Медисънския университет — не толкова заради качеството на обучението, колкото от желание да бъда близо до Александра. Присъствието ѝ напоследък ми даваше да разбера колко щастлив се чувствам, когато е до мен. Вече си представях как ще възстановим връзката си в университетското градче. Събрах смелост и една седмица преди края на престоя ни в Хемптънс споделих с нея намерението си. Една привечер, на тръгване от „Земен рай“, където бяхме прекарали деня, казах на братовчедите ми, че съм забравил нещо, и се върнах. Влязох решително в къщата, без да почукам, и открих Александра сама край басейна.

— Мога да дойда да уча в Медисън — казах ѝ аз.

Тя свали слънчевите си очила и ме погледна с неодобрение.

— Не прави това, Маркъс.

— Защо?

— Просто не го прави. И забрави тази глупава идея.

Не виждах нищо глупаво в моето намерение, но запазих приличие и си тръгнах, без да кажа нищо повече. Не разбирах защо се държи толкова приятелски с братовчедите ми и страни от мен. Дори вече не знаех дали я обичам, или я мразя.

Тръгнахме си през последната седмица на юли 1997 година. Вечерта преди заминаването отидохме в „Земен рай“ да се сбогуваме с Невилови. Посрещна ни само Патрик, защото Александра беше излязла. Почерпи ни бира и даде на всеки от нас визитната си картичка: „Много се радвам, че можах да ви опозная по-отблизо! Тримата сте страхотни момчета. Ако някой от вас реши да се запише в университета в Медисън, непременно да ми се обади. Ще подкрепя кандидатурата му“.

По-късно след вечеря Александра дойде в къщата на чичо Соул и леля Анита. Седях сам на предната тераса и четях. Видях я да се задава и сърцето ми се разтуптя.

— Привет, Маркикет — поздрави ме тя и седна до мен.

— Привет, Александра.

— Значи, щяхте да си тръгнете, без да си вземем довиждане?

— Ходихме у вас, но теб те нямаше.

Тя ме погледна с бадемовите си сиво-зелени очи и се усмихна.

— Мислех си, че тази вечер можем да излезем.

Усетих как тялото ми изпада в плен на страхотна еуфория.

— Да — отвърнах аз, като с мъка прикривах възбудата си.

Погледнах я в очите и ми се стори, че тя е готова да сподели с мен нещо много важно. Ала единствените ѝ думи бяха:

— Ще повикаш ли Уди и Хилел, или ще чакаме до утре?

Отидохме в едно заведение на главната улица със сцена, на която можеха да се изявяват музиканти от околността. Участниците просто съобщаваха името си на бара и конферансието ги извикваше поред.

От самото начало Хилел бе влязъл в ролята на всезнайко, опитвайки се да впечатли Александра. Беше се изтупал и ни заливаше с порой от думи и информация. Идваше ми да го зашлевя, но за моя радост, музиката в бара го заглуши и го принуди да млъкне.

Чухме изпълнението на първата група. После извикаха на сцената едно момче, което изпя няколко парчета поп, акомпанирайки си на пиано. Трима възбудени младежи на масата зад нас го освиркаха.

— Покажете поне малко уважение — смъмри ги Александра.

В отговор те я обсипаха с обидни подвиквания, което накара Уди да се обърне към тях:

— Какво казахте, тъпаци? — изръмжа им той.

— Проблем ли имаш? — обади се един от тях.

Това бе напълно достатъчно за Уди: въпреки молбите на Александра той скочи, сграбчи едно от момчетата и рязко му изви ръката.

— Искате ли да уредим това навън? — запита ги той.

Когато се стигнеше до бой, Уди нямаше равен на себе си.

Беше същински лъв.

— Пусни го — заповяда му Александра, втурна се към него и го избута с ръце.

Уди пусна момчето, което стенеше от болка, а после тримата без много приказки напуснаха заведението. Пианистът приключи последното си изпълнение и в тонколоните прозвуча името на следващия музикант.

„Александра Невил. Нека Александра заповяда на сцената.“

Александра замръзна на мястото си и пребледня.

— Кой от трима ви направи тази глупост? — обърна се тя към нас.

Бях аз.

— Мислех си, че ще ти бъде приятно.

— Да ми бъде приятно ли? Маркъс, да не си се побъркал?

Видях я как се просълзи. После ни изгледа един по един и каза:

— Трябваше ли да се държите така глупаво? Трябваше ли да развалите всичко? Ти, Хилел, защо се правиш на учена маймуна? Много по-добър си, когато не прекаляваш. А ти, Уди, защо се месиш, където не ти е работа? Да не си мислиш, че не мога да се защитя сама? Трябваше ли непременно да се сбиеш с онези типове? Що се отнася до теб, Маркъс, кога най-сетне ще престанеш с твоите кретенски приумици? Защо направи това? За да ме унижиш ли? Ако това си искал, наистина успя.

После се разплака и избяга навън. Хукнах след нея и я настигнах на улицата. Хванах я за ръката. Бях се разсърдил не на шега.

— Направих го, защото онази Александра, която познавах, никога не би побягнала. Би се качила на сцената, за да завладее публиката. И знаеш ли какво? Доволен съм, че отново се видяхме, защото сега съм сигурен, че вече не те обичам. Нямаш нищо общо с онова момиче, което ме караше да мечтая.

Понечих да се върна обратно.

— Зарязах музиката! — проплака тя, а сълзите продължаваха да текат по лицето ѝ.

— Защо? Музиката беше смисълът на живота ти.

— Защото никой не вярва в мен.

— Аз вярвам в теб!

Тя избърса очи с ръка и каза с разтреперан глас:

— Това ти е проблемът, Маркъс: само си мечтаеш. Животът не е мечта!

— Животът е само един, Александра! Един нищо и никакъв живот! Не ти ли се иска да го използваш, за да осъществиш мечтите си, вместо да мухлясваш в този скапан университет? Мечтай и нека мечтите ти нямат граници! Оцеляват само безграничните мечти. Останалите ги отмива дъждът или ги помита вятърът.

Тя ме погледна за последен път объркано, с широко отворени очи, после побягна в нощта. Още веднъж извиках подире ѝ с все сили: „Зная, че един ден ще те видя на сцената, Александра. Вярвам в теб!“. Отвърна ми само ехото в мрака. Тя беше изчезнала.

Завърнах се в бара, където междувременно беше настъпила суматоха. Чуваха се крясъци, вътре боят беше в разгара си. Трите момчета се бяха върнали с още трима приятели, за да отмъстят на Уди. Видях двамата си братовчеди в схватка с шестимата и се втурнах да им помогна. Ревнах като бесен: „Бандата на Голдманови никога не губи! Бандата на Голдманови никога не губи!“. Бихме се храбро. Двамата с Уди бързо се справихме с четирима от побойниците. Той беше необикновено силен, а аз се боксирах добре. Другите двама налагаха Хилел. Ние се нахвърлихме върху тях и с няколко удара ги принудихме да избягат, изоставяйки другарите си, които стенеха на пода. Отвън се разнесе звукът на сирени. Бяха се обадили в полицията. Трябваше да изчезваме. Тичахме с все сили в нощта. Прекосихме Ийст Хемптън, но продължихме още нататък, докато не се почувствахме в безопасност. Задъхани, превити на две, за да се съвземем, се погледнахме в очите: бяхме се били не срещу хулигани, а срещу самите себе си. Знаехме, че чувствата ни към Александра ни превръщат в братя съперници.

„Трябва да сключим споразумение“, заяви Хилел.

Аз и Уди веднага разбрахме какво има предвид.

В прегръдката на нощта тримата събрахме ръце и се заклехме в името на бандата на Голдманови, че никога не бива да се опълчваме един срещу друг и затова всеки от нас се отказва от Александра.

*  *  *

Дори петнайсет години по-късно не съм забравил клетвата на бандата на Голдманови. След продължителното мълчание, все още под стряхата на къщата на моя чичо в „Коконът Гроув“, най сетне казах:

— Положихме клетва, Александра. През последното лято в Хемптънс аз, Хилел и Уди си дадохме обещание.

— Маркъс, ще започнеш истински да живееш, когато престанеш да ровиш в миналото.

Отново замълчахме. После тя добави тихо:

— Ами ако това не е случайно, Маркъс? Ами ако сегашната ни среща е знак?

Всяко нещо си има начало и край, а книгите понякога започват от края.

Не зная дали книгата на нашата младост приключи в момента, когато завършихме гимназия, или година преди това, през лятото на 1997 година, с края на лятната ваканция в Хемптънс, когато скрепеното ни с клетва приятелство, обещанията ни за вечна вярност не издържаха и бяха пометени от вихъра на нашето възмъжаване.

ВТОРА ЧАСТ

Книга за изгубеното братство (1998–2001)

22

Ако сте посещавали университета в Медисън, Кънектикът, някъде между 2000 и 2010 година, непременно сте обърнали внимание на футболното игрище, което през въпросното десетилетие се наричаше „Соул Голдман Стейдиъм“.

Открай време съм свързвал университета в Медисън с величието на Голдманови. Затова и за мен остана непонятно защо през 2011 година чичо ми Соул ме потърси по телефона в Ню Йорк с молба за много важна според него услуга: искаше непременно да присъствам на свалянето на неговото име от фасадата на стадиона, предвидено за следващия ден. Това се случи три месеца преди неговата смърт и шест месеца преди новата ми среща с Александра.

В онзи момент нямах представа за положението на моя чичо. От известно време се държеше странно, но изобщо не предполагах, че изживява последните си дни.

— Защо толкова държиш да бъда там? — запитах го аз.

— От Ню Йорк е само един час път…

— Чичо Соул, не е в това въпросът. Не разбирам защо му придаваш такава важност?

— Просто върви, много те моля.

Никога нищо не съм му отказвал и затова се съгласих.

Чичо Соул беше организирал всичко и когато пристигнах, ректорът на университета вече ме очакваше чинно на паркинга пред стадиона. „За нас е чест да ви посрещнем — каза той. — Не знаех, че Соул е ваш чичо. Не се тревожете, изчакахме ви, както той ни беше заръчал.“

Тръгна с тържествена стъпка и ме придружи до входа на стадиона пред стоманените букви, закрепени в бетона в негова прослава:

СОУЛ ГОЛДМАН СТЕЙДИЪМ

Двама работници в коша на хидравличния подемник внимателно сваляха една по една буквите, които падаха на земята с метален звън.

ОУЛ ГОЛДМАН СТЕЙДИЪМ

ОЛДМАН СТЕЙДИЪМ

АН СТЕЙДИЪМ

След това работниците се заеха да монтират върху голата стена светещ надпис, този път в прослава на фирма за производство на панирано пилешко, която поемаше финансирането на стадиона за следващите десет години.

— Приключихме — обърна се към мен ректорът. — Благодарете още веднъж на чичо си от името на университета. Това бе проява на необикновена щедрост от негова страна.

— Непременно ще го сторя.

Ректорът си тръгна, но аз го спрях. Един въпрос не ми даваше мира.

— Защо е направил това? — запитах го аз.

Той се обърна.

— Какво е направил?

— Защо е финансирал поддръжката на стадиона за цели десет години?

— Защото е щедър човек.

— Има нещо друго. Знам, че е щедър, но не е от хората, които обичат да се изтъкват по този начин.

Ректорът сви рамене.

— Не мога да ви кажа. Трябва да питате него.

— И колко му струваше всичко?

— Поверително е, господин Голдман.

— Хайде…

Поколеба се и накрая каза:

— Шест милиона долара.

Останах като гръмнат.

— Значи, чичо ми е инвестирал шест милиона долара, само и само пред този стадион да стои неговото име?

— Да. Разбира се, че името му ще бъде добавено към тези на големите дарители върху стената пред входа на ректората. Освен това ще продължи да получава безплатно университетското списание.

Известно време гледах усмихнатото пиле, което закрепваха върху фасадата на стадиона. Навремето чичо наистина бе сравнително богат човек, но вероятно бе разполагал с неизвестен за мен източник на средства, инак трудно си представях как е могъл да направи на университета дарение от шест милиона долара. Откъде бе намерил толкова пари?

Обадих му се веднага след като се завърнах на паркинга.

— Готово, чичо Соул. Всичко приключи.

— Как мина?

— Свалиха буквите и поставиха на тяхно място нов надпис.

— Сега кой ще финансира стадиона?

— Някаква фирма за панирано пилешко.

Чух смеха му.

— Ето до какво води егото, Маркъс. Поставят името ти на някакъв стадион, а не минава много време и го изтриват от лицето на земята в полза на панирано пилешко филе.

— Никой не те е изтрил от лицето на земята, чичо Соул. Това бяха само метални букви, завинтени в бетона.

— Ти си мъдрец, драги племеннико. Веднага ли се връщаш в Ню Йорк?

— Да.

— Благодаря ти, че направи това, Маркъс. За мен беше много важно.

Обзе ме колебание. Сега чичо ми работеше в супермаркет, а преди десет години бе платил шест милиона долара, за да види името си на някакъв стадион. Сигурен бях, че дори тогава е нямал толкова пари. За същата сума семейство Кларк продаваха имението в Хемптънс, което той не бе могъл да купи. Как бе възможно само четири години по-късно да разполага с подобни средства? Откъде бе намерил тези пари?

Качих се в колата и потеглих. Това бе последното ми посещение в Медисън.

От 1998 година, когато тримата братовчеди постъпихме в университет, бяха изминали цели тринайсет години. Медисънският университет по онова време за мен беше като светилище на славата. Удържах обещанието, което бях дал на Александра, да не се записвам там и избрах юридическия факултет в Масачузетския университет. Ала Хилел и Уди се бяха изхитрили да не дават никакви обещания. Те не устояха на изкушението отново да сформират бандата на Голдманови около Александра, насърчавани от Патрик Невил, с когото продължиха да поддържат връзка след края на ваканцията в Хемптънс.

Както е прието, през зимната ваканция на последната ни учебна година в гимназията кандидатствахме в няколко университета, като сред тях и тримата се бяхме спрели на този в Бъроуз, Масачузетс. Бяхме на път отново да се съберем. Четири месеца по-късно, през великденската ваканция, получих съобщение, че съм приет. Минаха няколко дни и братовчедите ми се обадиха по телефона. От възторжените им крясъци в слушалката отначало не ги разбрах. Оказа се, че са приети в същия университет. Най-сетне отново щяхме да бъдем заедно.

Радостната ми възбуда се оказа краткотрайна: два дни по-късно двамата получиха отговор от университета в Медисън, където също бяха приети. Връзките на Патрик Невил бяха осигурили стипендия за Уди и място в отбора на „Титаните“. За него това означаваше сигурна кариера, особено като се имат предвид контактите на Патрик с „Ню Йорк Джайънтс“. Уди прие предложението и Хилел реши да го последва. Така през есента на 1998 година, докато аз напусках Ню Джърси на път за Масачузетс, малка пухтяща кола за пръв път прекоси Кънектикът и пое край брега на океана по посока на малкия град Медисън. Природата беше обагрена в цветовете на циганското лято: кленовете и яворите грееха в яркочервено и жълто. Колата мина по главната улица на Медисън със знамена на „Титаните“ от двете страни, гордост за градчето и страшилище за останалите отбори от Университетската лига. Не след дълго отпред изникнаха първите сгради от червени тухли.

— Спри тук! — каза Хилел на Уди.

— Тук ли?

— Да, тук! Спри!

Уди се подчини и паркира колата до бордюра. Двамата слязоха и със затаен дъх впериха очи в университета и студентското градче. После се спогледаха, засмяха се и в прилив на щастие се прегърнаха: „Университетът в Медисън! — възкликнаха в един глас те. — Успяхме, мой човек! Успяхме!“

Сякаш приятелството се бе оказало по-силно от всичко и след година и половина, прекарана от Хилел в специалното училище, двамата бяха избрали Медисънския университет, за да бъдат отново заедно. Щяха да споделят една стая, да изберат едни и същи курсове, да се хранят и да учат заедно. Ала от дистанцията на годините ми беше станало ясно, че изборът им всъщност се дължеше на съвсем друга причина, която всеки от тях таеше дълбоко в себе си. И ето че тази причина се втурна към тях по моравата на студентското градче сутринта на първия учебен ден: Александра.

— Голдманови! — възкликна тя и се хвърли в прегръдките им.

— Не очакваше да ни видиш тук, нали? — усмихна се Хилел.

— Толкова сте сладки — засмя се на свой ред тя. — И глупавички. Отдавна знам, че ще дойдете.

— Наистина ли?

— Баща ми постоянно говори за вас. Вие сте новата му фикс-идея.

Така започна нашият студентски живот. И както винаги, моите братовчеди от Балтимор се проявиха в целия си блясък.

Хилел си пусна брада, която му отиваше: мършавото момче, досадният всезнайко от училище „Оук Трий“ се беше превърнал в доста красив млад мъж, напорист и харизматичен, облечен с вкус, който вдъхваше уважение с проницателния си ум и острия си език. Не след дълго той привлече вниманието на преподавателите и стана постоянен член на редколегията на университетския вестник.

Уди, по-мъжествен от всякога, преливащ от сила и тестостерон, беше красив като гръцки бог. Оставил си беше дълга коса, която сресваше назад. Притежаваше опустошителна усмивка, ослепително бели зъби и изваяно като от мрамор тяло. Никак нямаше да се учудя, ако на върха на футболната му кариера го видех да рекламира облекло или парфюми върху някой от огромните афиши на фасадите в Манхатън.

Редовно ходех в Медисън, за да гледам Уди на стадиона, който тогава все още се наричаше „Бъргър-Шейк Стейдиъм“. Той имаше 30 000 седящи места и винаги беше пълен до краен предел със зрители, които скандираха името на Уди. Не можех да не забележа близостта на тримата: бяха щастливи заедно и сега мога да си призная как ревнувах, че не съм един от тях. Липсваха ми. Бандата на Голдманови вече бяха те и тяхна територия беше Медисън. Години по-късно разбрах, че моите братовчеди са предоставили на Александра мястото на трети член, което се оказа доста променливо, защото след мен то бе заето от Скот, а после и от Александра.

*  *  *

Първият Ден на благодарността, откакто бяхме студенти — през ноември 1998 година, окончателно утвърди това ново положение. Имах чувството, че само за няколко месеца нищо вече не беше същото. Радостта ми да бъда заедно с Балтиморови беше останала непокътната, но гордостта да бъда един от тях, която ме изпълваше с енергия като дете, я нямаше. Преди виждах превъзходството на чичо Соул и леля Анита над моите родители, а сега аз на свой ред бях засенчен от моите братовчеди.

Уди, непобедимият викинг от стадионите, преливаше от сила и беше на път да се превърне във футболна звезда. Хилел пишеше забележителни статии за университетския вестник. Един от преподавателите му, редовен сътрудник на „Ню Йоркър“, твърдеше, че може да предложи някои от тях на това престижно списание. Гледах ги край богатата трапеза за Деня на благодарността в техния разкошен дом, възхищавах се на самоувереността им и лесно можех да предвидя бъдещето им: Хилел, защитникът на велики каузи, щеше да стане по-прочут адвокат от своя баща, който вече бе отредил място за сина си в кантората. Голдман — баща и син, адвокати съдружници. Уди щеше да играе за основания преди две години отбор „Балтимор Рейвънс“, който вече постигаше изключителни резултати благодарение на съзвездие от млади футболни таланти. Чичо Соул твърдеше, че имал достъп до висшите обществени кръгове — нещо, което не учудваше никого, — и уверяваше Уди, че му предстои бляскава кариера. Вече си ги представях как след няколко години ще бъдат съседи в „Оук Парк“, обитатели на две великолепни къщи.

Вероятно доловила моята потиснатост, по време на десерта мама реши да ме похвали и неочаквано изстреля:

— Марки пише книга!

Изчервих се като божур и я помолих да млъкне.

— Книга на каква тема? — запита чичо Соул.

— Роман — отвърна майка ми.

— Това е все още проект — заекнах аз. — Ще видим какво ще излезе.

— Вече е написал няколко разказа — продължаваше мама. — Чудесни творби. Два от тях бяха публикувани в университетския вестник.

— Бих искала да ги прочета — каза любезно леля Анита.

Майка ми обеща да ѝ ги изпрати, а аз я накарах да обещае, че занапред ще си мълчи. Струваше ми се, че Уди и Хилел се подсмихват. Чувствах се глупаво с моите нещастни разказчета редом с тях, които в очите ми бяха като полубогове, лъвове с орлови криле, готови да литнат към слънцето, докато аз си оставах невзрачен юноша, на светлинни години от тяхната самоувереност.

Стори ми се, че тази година вечерята за Деня на благодарността е по-богата от друг път. Чичо Соул се беше подмладил. Леля Анита се беше разхубавила. Дали наистина беше така, или се намирах в плен на възхитата от успехите на Балтиморови и не си давах сметка, че те са на път да се разпаднат? Чичо, леля, двамата братовчеди: смятах, че са в неспирен възход, докато всъщност те се сгромолясваха. Разбрах това години по-късно. За разлика от всичко, което предвиждах за моите братовчеди, при завръщането им в Балтимор след края на следването единият от тях нямаше да стане виден адвокат, нито другият звезда на „Рейвънс“.

Как бих могъл да предположа какво ще ги сполети?

23

Чувствах се донякъде изолиран в Масачузетския университет и с негодувание установих, че в Медисън, също както навремето в Балтимор със Скот, съставът на бандата на Голдманови е променлив, поне що се отнася до представителите на семейство Невил. След Александра неин привилегирован член стана Патрик Невил.

Веднъж седмично, във вторник, Патрик отиваше в университета за своя лекционен курс. Носеше се слух, че настроението му може да се отгатне по превозното средство, което използва. Когато беше добре разположен, прекосяваше като стрела Нова Англия с черното си ферари. Ако пък беше недоволен от нещо, пристигаше зад волана на джип юкон със затъмнени стъкла. Така или иначе, той се ползваше с огромен престиж сред студентите, които често споменаваха името му.

Много скоро той истински се сприятели с Уди и Хилел и при посещенията си в Медисън не пропускаше да се срещне с тях.

Всеки вторник вечер ги водеше заедно с Александра в един ресторант на главната улица. Когато му останеше време, си слагаше шапка с цветовете на „Титаните“ и отиваше да гледа техните тренировки. Не пропускаше нито един домакински мач, а понякога посещаваше дори срещите на чужд терен, макар това нерядко да му струваше няколко часа път. В такива случаи непременно вземаше със себе си Хилел и двамата пътуваха заедно.

Струва ми се, че Патрик харесваше компанията на Уди и Хилел, защото всеки път, когато беше заедно с тях, по някакъв начин общуваше и със Скот.

Отнасяше се към тях така, както би го правил с родния си син. През втория семестър след края на футболния сезон той започна редовно да кани двамата за уикендите в Ню Йорк. Те възторжено ми описваха лукса в неговия апартамент: чудесен изглед, джакузи на терасата, телевизор във всяка стая. Не след дълго започнаха да се чувстват там като у дома си, разглеждаха колекцията му от произведения на изкуството и пушеха пури на чаша уиски.

През пролетната ваканция на 1999 година Патрик ги покани и в Хемптънс. През седмицата след изпитната сесия ми дойдоха на гости в Монтклеър с черното ферари на Патрик. Предложих им да вечеряме навън, но колата беше двуместна и се наложи да се задоволя със старата хонда сивик на майка ми, докато те летяха начело с черния болид. По време на вечерята установих, че донякъде са променили идеите си за бъдещето. Ню Йорк бе изместил Балтимор, а икономиката бе взела връх над правото.

— Човек би трябвало да се посвети на финансите — довери ми Хилел. — Да знаеш само колко нашироко живее Патрик…

— Бяхме на вечеря със спортния директор на „Джайънтс“ — похвали се на свой ред Уди. — Дори ни заведе на техния стадион в Ню Джърси. Обеща следващата година да изпрати наблюдател да следи играта ми.

Показаха ми техни снимки на терена на „Джайънтс Стейдиъм“. Вече си ги представях как само след няколко години на същия този стадион ще празнуват победата на „Джайънтс“ в „Супербоул“. Уди ще бъде прославен куотърбек, а неговият полубрат Хилел — новото златно момче на Уолстрийт.

*  *  *

Неочаквано събитие беляза началото на тяхната втора година в университета. Една вечер, докато се връщаше с колата към университетското градче по главен път № 5, на около пет мили след моста „Лебанон“ Уди едва не блъсна млада жена, която вървеше по банкета. Беше се стъмнило. Веднага спря и изскочи от колата. Видя я, че плаче, и разтревожено запита:

— Добре ли си?

— Всичко е наред, благодаря — отвърна тя, като бършеше сълзите си.

— Опасно е да се движиш така.

— Ще внимавам.

— Качи се, ще те закарам донякъде — предложи той.

— Не, благодаря.

— Хайде, качвай се.

Накрая момичето прие. На светлината от лампата Уди я огледа и му се стори, че вече я е виждал някъде. Беше красива, с къса прическа, но лицето ѝ определено му беше познато.

— В университета ли учиш?

— Не.

— Сигурна ли си, че си добре?

— Сигурна съм. Не ми се говори.

Без да я разпитва повече, той потегли и по нейно желание я остави на безлюдна бензиностанция на входа на Медисън.

Името ѝ беше Колийн. Уди го прочете на следващия ден върху баджа на гърдите ѝ, когато я видя зад бара на бензиностанцията, където я беше оставил предната вечер.

— Сигурен бях, че съм те виждал някъде — каза ѝ той. — После те оставих тук и направих връзката.

— Моля те, не споменавай за това. Зареди ли?

— Да, на трета помпа. Ще купя и шоколад. Казвам се Уди.

— Благодаря за вчера, Уди. Моля те, нека не споменаваме повече за това. Общо 22 долара.

Той ѝ подаде парите.

— Колийн, с теб всичко наред ли е?

— Всичко е наред.

Появи се друг клиент и тя използва момента, за да отпрати Уди.

Той се подчини, но нещо около нея продължаваше да го смущава.

Колийн беше единствената служителка на бензиностанцията. По цял ден беше сама. Нямаше повече от двайсет и две години, не беше завършила гимназия и беше омъжена за някакъв шофьор от Медисън, който цели седмици прекарваше по пътищата. Очите ѝ бяха пълни с печал и тя отбягваше погледите на клиентите.

Бензиностанцията беше нейният малък свят. Може би тъкмо затова с такова старание изпълняваше задълженията си. Магазинчето беше винаги чисто и добре снабдено. Имаше дори няколко маси, на които пътниците можеха да се отбият за по някой и друг сандвич, който Колийн затопляше в микровълновата фурна. На тръгване клиентите винаги оставяха на масата малък бакшиш, който тя прибираше, без да споменава за това на мъжа си. Когато времето беше хубаво, изнасяше масите на моравата отстрани.

Студентите се събираха в едни и същи заведения, защото изборът в Медисън не беше голям. Затова, когато искаха да останат сами, Уди и Хилел отиваха на бензиностанцията.

Нощната среща продължаваше да вълнува Уди и посещенията му там зачестиха. Понякога отиваше под предлог, че иска да купи дъвка или пък течност за чистачки. Най-често вземаше със себе си и Хилел.

— Защо трябва да ходим чак там? — започна да се чуди Хилел.

— Нещо не е наред… Трябва да разбера какво.

— Защо не кажеш направо, че си падаш по нея?

— Хил, това момиче вървеше само в нощта по пътя и плачеше.

— Може колата ѝ да е закъсала…

— Стори ми се изплашена. Боеше се от нещо.

— От какво пък да се бои?

— Нямам представа.

— Уди, не можеш да закриляш всички.

Прекарваха доста време там и постепенно се сближиха с Колийн. Тя вече не беше така плаха и от време на време сядаше да поговори с тях. Продаваше им бира, макар все още да бяха непълнолетни. Казваше, че няма от какво да се бои, като им предлага алкохол, защото бащата на Люк, нейния съпруг, бил началник на местната полиция. По думите на моите братовчеди, въпросният Люк бил странна птица. Постоянно ходел навъсен и имал сприхав нрав. Уди, който понякога го засичаше на бензиностанцията, никак не го харесваше. Когато Люк се намираше в града, държанието на Колийн се променяше. Изглеждаше по-щастлива, когато той е на път.

По време на едно от посещенията ми в Медисън и на мен се удаде случай да посетя тази бензиностанция. По начина, по който Колийн гледаше Уди, веднага разбрах, че го харесва. Обикновено беше сериозна, но когато говореше с него, неволно се усмихваше. Усмивката ѝ беше неловка и тя бързаше да я изтрие от лицето си.

Отначало помислих, че Уди има някакви чувства към нея. Скоро обаче се убедих, че това не е така. Двамата ми братовчеди бяха влюбени в едно и също момиче: Александра.

Александра караше последна година в университета. След това щеше да си замине. А бе изцяло обсебила мислите им. Наясно бях, че съвършеното им приятелство вече не е достатъчно. Съвместният им живот в университетското градче, вечерите, прекарани заедно, футболните мачове не ги задоволяваха. Двамата се стремяха към нещо повече. Стремяха се към любовта ѝ. Напълно се уверих в това по реакцията им, когато използваха един уикенд на гости у Патрик Невил, за да претърсят стаята ѝ, и откриха, че тя се среща с някого. Споделиха това с мен по време на вечерята за Деня на благодарността, а Хилел дори ми показа какво са намерили в едно чекмедже на нейното бюро. Беше парче картон с нарисувано върху него червено сърце.

— Значи, сте ровили в стаята ѝ? — запитах ги изумен аз.

— Да — отвърна Хилел.

— Да не сте откачили!?

Хилел беснееше:

— Как е могла да не ни каже, че си има приятел?

— А откъде знаете, че въобще има такъв? — възразих аз. — Тази рисунка може да е стара.

— А в нейната баня има две четки за зъби — добави Уди.

— Влизали сте дори и в банята ѝ?

— Че какво толкова? Смятах, че сме приятели, а между приятели няма тайни.

— Толкова по-добре за нея, ако излиза с някого — казах аз.

— Естествено, че е по-добре.

— Все ми се струва, че това не ви харесва…

— Като сме приятели, би трябвало да споделяме такива неща.

Зад приятелството, което обвързваше тримата, се криеха по-дълбоки чувства, и то въпреки споразумението, сключено между нас в Хемптънс.

През следващите месеци моите братовчеди бяха напълно обсебени от мисълта за любовника на Александра. На всяка цена искаха да научат кой е той. Когато я запитаха, тя им се закле, че няма такъв. В резултат те съвсем се побъркаха. Започнаха да следят всяка нейна стъпка в университетското градче. Опитваха се да подслушват телефонните ѝ разговори с помощта на приемник, който Хилел бе донесъл за случая от Балтимор. Дори разпитваха Патрик, но той не знаеше нищо.

През май 2000 година тримата присъствахме на церемонията за връчването на дипломата на Александра.

След официалната част тя използва суматохата, за да се измъкне незабелязано. Така и не обърна внимание, че Уди я следи.

Тръгна към сградата на математическия факултет, където я очаквах. Когато ме видя, тя се хвърли в прегръдките ми и ме дари с продължителна целувка.

В този момент се появи Уди, който възкликна изумен:

— Значи, това си бил ти, Маркъс? Ти си бил нейното приятелче през цялото време?

24

През онзи майски ден на 2000 година се наложи да обясня на Уди случилото се и да му разкажа всичко.

Така той единствен бе посветен в страхотната ми връзка с Александра.

Новото начало между нас бе поставено през есента след последната ни ваканция в Хемптънс. Бях се завърнал в Монтклеър, потиснат от срещата ми с Александра и от мисълта, че все още съм влюбен в нея. Но ето че един ден на излизане от училище я видях да ме чака на паркинга, облегната на колата, с която бе дошла. Не можах да скрия вълнението си.

— Александра, какво правиш тук?

Тя се начумери, както често правеше.

— Исках да те видя…

— Нали каза, че не излизаш с хлапета.

— Качвай се, глупчо.

— Къде отиваме?

— Все още не знам.

И накъде поехме? По пътя на живота. От момента, когато през онзи ден седнах в колата до нея, започнахме страстна любовна връзка и повече не се разделихме. Непрекъснато говорехме по телефона, разменяхме си писма, а тя ми изпращаше колети. Идваше през уикендите в Монтклеър, а понякога аз отивах в Ню Йорк или в Медисън със старата кола на майка ми, като по пътя усилвах докрай радиото. Имахме благословията на родителите ми и на Патрик Невил с обещанието, че няма да казват на никого. Смятахме, че е по-добре моите братовчеди да не научават за онова, което става между нас.

Така аз наруших клетвата, дадена от бандата на Голдманови, никой от нас да не се опитва да покори Александра.

Следващата година, когато постъпих във филологическия факултет на университета в Бъроуз, вече ни делеше само един час път. Съквартирантът ми Джаред ни отстъпваше стаята през уикендите и аз я канех там. Постъпих по отношение на моите братовчеди така, както никога преди не бях го правил: излъгах ги. Лъжех ги, когато отивах при Александра. Казвах им, че заминавам за Бостън или за Монтклеър, а всъщност бях при нея в Ню Йорк. Когато те гостуваха на Патрик Невил в Ню Йорк, аз бях в леглото с нея в Медисън.

Въпреки това понякога ги ревнувах, че са заедно в университета, завиждах им за сърдечното приятелство, което ги свързваше с Александра. Един ден тя не се сдържа и ми каза: „Защо ревнуваш от братовчедите си, Маркъс? Ти си напълно откачен! Всъщност и тримата сте откачени“. Беше права. Макар да бях напълно лишен от собственическо чувство, макар да нямах основание да се боя от съперници, продължавах да се отнасям с подозрение към членовете на бандата на Голдманови. Веднъж тя ми направи напълно невинна забележка, която обаче ме прониза като нож: „Ти спечели, Марки. Спечели, сега съм твоя. Какво повече искаш? Нали няма да ми правиш сцени само защото съм излязла да изям един хамбургер с твоите братовчеди?“.

Аз бях този, който я накара да се върне към музиката. Аз я насърчих да последва своята мечта. Аз я убедих да започне отново да свири в нюйоркските барове, окуражавах я да продължи да композира в стаята си в студентското общежитие в Медисън. След края на следването вече бе решила да вземе съдбата си в свои ръце и се готвеше да подпише договор с нюйоркски продуцент, който да я лансира.

След като признах всичко пред Уди, той обеща да не споделя нищо с Хилел.

Не ме упрекна. Каза ми само: „Късметлия си, че е твоя, Марки“, и приятелски ме потупа по рамото.

В началото на трети курс в университета през есента на 2000 година той изцяло се посвети на футбола и на Колийн, с която доста се сближи. Вече бяхме двайсетгодишни.

Мисля си, че трудно преживя загубата на Александра, но не каза нищо на Хилел и удави мъката си в спорта. Тренираше непрекъснато. Понякога тичаше два пъти дневно, както по времето на специалното училище. Вече беше звездата на отбора. „Титаните“ печелеха победа след победа, а той непрекъснато подобряваше играта си. Есенният брой на университетското списание публикува снимката му на първа страница.

Всеки ден отиваше до бензиностанцията, за да се срещне с Колийн. Струва ми се, че изпитваше нужда някой да се грижи за него. Подари ѝ един брой на списанието и тя призна, че се гордее с него. Ала на другия ден видя синини по шията ѝ. Кръвта му кипна.

— Какво се е случило? — запита я той.

— Върви си, Уди.

— Колийн, Люк ли ти стори това? Бие ли те мъжът ти?

Тя отново го помоли да си върви и той я послуша. Три дни поред отиваше до бензиностанцията, но тя му даваше знак да се маха. На четвъртия ден го очакваше навън. Уди слезе от колата и отиде при нея. Без да каже нищо, тя го хвана за ръка и го заведе в склада. Там се хвърли към него и го прегърна с все сили. Потърси устните му и го целуна.

— Колийн… Трябва да ми кажеш какво става — промълви той.

— Люк… Намери списанието в едно чекмедже на бара и направо побесня.

— Удари ли те!?

— Не му е за пръв път.

— Мръсно копеле… Къде е сега?

Тя разбра, че Уди е готов да се бие.

— Замина тази сутрин за Мейн. Ще се върне утре вечер. Не прави нищо, Уди, моля те. Само ще влошиш положението.

— И какво? Да стоя със скръстени ръце, а той да те пребива?

— Ще намерим решение…

— А дотогава?

— Дотогава просто ме обичай — прошепна тя. — Обичай ме така, както никога не съм била обичана.

Той отново я целуна и нежно я облада в склада. Беше му добре с нея.

Връзката им беше белязана от отсъствията на Люк. През половината от седмицата, която той прекарваше в Медисън, тя принадлежеше на него. Откакто бе открил списанието, Люк бе станал подозрителен. Непрестанно я следеше и държеше изкъсо. Уди не можеше дори да припари до бензиностанцията. Дебнеше какво става там, а също и в дома им.

После Люк се качваше на камиона и заминаваше. За Колийн това беше избавление. След работа се прибираше у дома и излизаше в градинката зад къщата. Уди я чакаше на улицата да я вземе с колата. Отвеждаше я в студентското градче, където никой не би могъл да я познае. Там тя се чувстваше в безопасност.

Една вечер в стаята, която Хилел им бе отстъпил, докато лежаха един до друг, след като бяха правили любов, Уди забеляза по голия ѝ гръб белези.

— Защо не подадеш жалба? Накрая ще те убие.

— Баща му е началник на полицията в Медисън, а брат му е негов помощник — напомни му Колийн. — Нищо няма да постигна.

— Сигурно Люк е прекалено тъп, за да стане дори ченге…

— Ще му се, но вече има присъди за насилие.

— А защо не подадеш жалба другаде? — предложи той.

— Защото пак ще бъде под юрисдикцията на Медисън. А и всъщност не искам.

— Не зная докога ще търпя да гледам как те малтретира.

— Довърши учението си, Уди. А след това ме отведи далеч оттук.

За съжаление, тяхната идилия не продължи дълго. Люк все още я подозираше и започна да следи дали след работа си е у дома. Колийн трябваше да му се обажда на тръгване от бензиностанцията, а след това още веднъж, когато се прибере вкъщи. После той звънеше от време на време и тя не биваше да пропуска нито едно повикване. Една вечер отиде у съседка, за да ѝ помогне да поправи повреден кран в кухнята, и това отсъствие ѝ струваше скъпо.

След заминаването на Люк Уди отиваше у Колийн и всеки път я заварваше цялата в синини. Ала все по-рядко им се удаваше случай да се срещнат.

Братът на Люк вече редовно навестяваше бензиностанцията, за да провери дали тя е там. После започна да я взема след работа, за да я откара вкъщи. „Искам само да бъда сигурен, че нищо лошо няма да ти се случи — казваше ѝ той. — Напоследък по улиците се мотаят всякакви типове.“

Положението ставаше сериозно. Уди следеше Колийн от разстояние. Близостта им ставаше опасна. В такива случаи често го придружаваше Хилел. Двамата дебнеха, без да излизат от колата, паркирана недалеч от бензиностанцията, а след това пред къщата. Понякога Хилел оставаше да наблюдава, а през това време Уди се промъкваше за малко при Колийн.

Една вечер, докато минаваха край къщата, видяха полицейска кола, която ги следваше. Уди спря до бордюра. Бащата на Люк слезе, приближи се до тях, провери документите на двамата, а после каза на Уди:

— Виж какво, момченце. Играй си футбола и не си пъхай носа, където не ти е работа. И най-вече не се мяркай насам. Ясно?

— Откъде знаете, че играя футбол? — запита Уди.

Бащата се захили.

— Предпочитам да зная с кого си имам работа.

После те потеглиха и се прибраха в студентското градче.

— Уди, трябва да внимаваш — тревожно каза Хилел. — Тази история започва да не ми харесва.

— Съгласен съм. Но според теб какво трябва да направя? Дали да не се разплатя с мъжа ѝ веднъж завинаги?

Хилел вдигна безпомощно рамене.

— Не искам да ти се случи нещо лошо, Уди. Трябва да призная, че започвам малко да се боя.

*  *  *

Тази година за пръв път прекарах Деня на благодарността без моите братовчеди. Вечерта преди празника ми се обадиха, за да ми съобщят, че са канени от Патрик Невил на вечеря, където ще присъстват футболистите на „Джайънтс“. Все пак реших да отида в Балтимор. Както винаги от детството насам, пристигнах вечерта преди празника. Ала за мое огромно разочарование, на перона не ме посрещна никой. Взех такси до „Оук Парк“. Когато слязох пред Балтиморови, видях леля Анита да излиза от къщи.

— Боже мой, Марки! — възкликна тя, когато ме видя. — Съвсем бях забравила, че пристигаш тази вечер.

— Няма значение. Вече съм тук.

— Нали знаеш, че братовчедите ти ги няма…

— Зная.

— Марки, ужасно съжалявам. Тази вечер съм дежурна в болницата и трябва да вървя. Чичо ти много ще се радва да те види. В хладилника има готова храна.

Прегърна ме и тъкмо в този момент почувствах някаква промяна. Стори ми се изморена и някак печална. Не видях у нея онази ярка светлина, която толкова пъти бе карала сърцето ми да трепва като дете и юноша.

Влязох в къщата и заварих чичо Соул пред телевизора. Подобно на леля Анита, той ме посрещна със смесица от топлота и тъга. Качих се горе да оставя багажа си в една от стаите за гости и се запитах за какво са им всички тези стаи, след като стоят празни. Разходих се по дългите коридори, надникнах в грамадните бани. Прекосих трите хола, където беше тъмно. Нямаше огън в камината, нямаше включен телевизор, нито разтворена книга или вестник, които да издадат нечие присъствие. Слязох и видях, че чичо Соул се е заел да приготвя вечерята. Беше подредил два прибора върху барплота. Някога, много отдавна, пред същия този барплот седяхме аз, той, Хилел и Уди, с нетърпеливи възгласи подавахме чиниите на леля Анита от другата страна, която, засмяна и сияеща, приготвяше вечерята за своята малка войска, като печеше върху тефлоновата плоча огромни палачинки и пуешко филе с яйца.

Вечеряхме мълчаливо. Чичо се хранеше без особена охота. Говори ми единствено за футболния отбор на Балтимор.

— Защо не дойдеш да гледаме заедно някой мач на „Рейвънс“? Имам запазени места, но всеки път ходя сам. Този сезон са страхотни. Споменах ли ти, че познавам мнозина от ръководството на клуба?

— Да, чичо Соул.

— Трябва да дойдеш някой път на мач. Покани и братовчедите си. Имам безплатен абонамент за ложите.

След вечерята излязох да се поразтъпча из квартала. Поздравих съседите, които разхождаха кучето си, все едно че ги познавам. Когато край мен мина кола на охраната, направих тайния знак и служителят ми отвърна. Всичко беше напразно: благословеното време на нашето детство беше безвъзвратно отминало и трябваше да се примиря с истината: Голдманови от Балтимор вече ги нямаше.

*  *  *

Същата вечер, докато бях в Балтимор, а моите братовчеди в Ню Йорк, Колийн се прибрала от работа със закъснение. Слязла от колата и се затичала към къщи, завъртяла бравата, но вратата се оказала заключена. Люк вече бил излязъл. Погледнала часовника си и видяла, че е седем и двайсет и две. Готова била да се разплаче. Извадила ключа си и отворила вратата. Вътре било тъмно. Знаела, че когато се върне, той непременно ще я накаже.

В никакъв случай не трябвало да закъснява от работа. Люк постоянно ѝ напомнял това. Затваряла в седем, така че в седем и петнайсет трябвало да си бъде у дома. В противен случай той излизал. Отивал в любимия си бар, а когато се върнел, се заемал с нея.

През онази вечер го чакала до единайсет часа. Понечила да се обади на Уди, но накрая решила да не го замесва. Знаела, че това само ще влоши нещата. В такива моменти ѝ се искало да избяга. Но къде би могла да отиде?

Накрая той се завърнал и затворил с трясък след себе си входната врата. Тя подскочила. Ето че се появил на вратата в дневната.

— Съжалявам — изохкала тя в опит да уталожи гнева на своя съпруг.

— Къде се мота досега? А? Кажи де! Свършваш работа в седем. В седем! Защо ме правиш на глупак? Мислиш ме за глупак, така ли?

— Извинявай, Люк. Клиенти пристигнаха точно в седем и докато затворя след тях, минаха пет минути.

— Приключваш в седем и те искам тук в седем и петнайсет! Толкова ли е трудно да го проумееш? Или продължаваш да се правиш на много хитра?

— Трябва ми време, докато затворя, Люк…

— Престани да цивриш. Искам веднага да си замъкнеш задника в моята кола.

— Люк, моля те, недей!

Той посочил заплашително с пръст вратата.

— Веднага заминавай.

Колийн излязла и се качила в пикапа. Люк седнал зад волана и потеглил.

— Прощавай, прощавай, Люк — повтаряла едва чуто тя. — Обещавам вече да не закъснявам.

Той изобщо не ѝ обръщал внимание и продължавал да ругае. Колийн плачела. Излезли от Медисън и колата поела по правия участък на главен път № 5. Отминали моста „Лебанон“ и продължили нататък. Тя го молела да се приберат у дома, но отговорът бил отвратително кискане. „Какво? Не ти ли е добре с мен?“ После неочаквано спрял посред нищото.

— Последна спирка, всички пътници слизат — наредил със заповеднически глас.

— Люк, моля те, недей — проплакала тя в последен опит да го разубеди.

— Марш навън! — неочаквано изревал той.

Крясъкът му бил сигнал, че незабавно трябва да се подчини. Излязла от колата и той веднага потеглил, оставяйки я на осем мили от Медисън. Това било нейното наказание: да се прибере у дома пеша посред нощ. Тя поела сред влажната мъгла, а както обикновено, била с къса рокля и тънък чорапогащник. Мракът веднага я погълнал.

Когато зачервеният от ярост Люк я наказал така за първи път, тя се възпротивила. Заявила му, че един мъж не може да се отнася така с жена си. Тогава Люк излязъл от колата и я подканил едва ли не с нежност в гласа.

— Хайде, ангелче, ела тука.

— Защо?

— Защото трябва да те накажа. Ще те напляскам, за да разбереш, че когато ти заповядам нещо, трябва да се подчиниш.

Тя започнала да се извинява:

— Съжалявам, не исках да те ядосвам… Ще направя всичко, което искаш. Прощавай, Люк, не искам да ми се сърдиш.

Незабавно излязла от колата и поела по пътя, но не била изминала и пет метра, когато до нея достигнел гласът на Люк:

— Ти май не загряваш какво ти казвам? Да не би да говорим на различни езици?

— Разбрах, Люк. Каза ми да махам и аз го правя.

— Това беше преди! Има нова заповед. Я си спомни какво ти казах!

Скована от страх, Колийн се разплакала.

— Не помня, Люк… Прощавай, но се обърках.

— Казах ти да дойдеш при мен, за да те напляскам. Забрави ли?

Краката вече не я слушали.

— Извинявай, Люк, сега разбрах. Обещавам занапред да те слушам.

— Идвай тук! — ревнал той, без да мръдне от мястото си. — Щом ти казвам да дойдеш при мен, веднага идваш, ясно? Защо непрекъснато се правиш на смахната?

— Прости ми, Люк, постъпих глупаво, вече няма да правя така.

— Идвай тук, мамка ти! Идвай веднага или ще получиш двойна порция!

— Недей, Люк, моля те!

— Бързо при мен!

Тя пристъпила разтреперана и застанала пред него.

— Ще получиш четири хубави шамара, разбра ли?

— Аз…

— Разбра ли?

— Да, Люк.

— Искам да ги броиш.

Стояла пред него и той замахнал. Тя затворила очи, без да спира да плаче. Зашлевил я толкова силно, че я съборил на земята. Изпищяла с все сили.

— Казах да броиш!

Хълцайки, на колене върху мокрия асфалт, едва промълвила:

— Едно…

Изправила се и той отново я ударил. Превила се на две, притиснала длани към бузите си и проплакала:

— Две!

— Браво! А сега се върни на мястото си.

Тя се подчинила, а той изправил главата ѝ, след което отново я зашлевил с все сила.

— Три!

Паднала по гръб.

— Хайде, стига си лежала. Ставай. Не те чувам да броиш.

— Четири — изхълцала тя.

— Ето, виждаш ли? Още малко остана. А сега застани пред мен и не мърдай.

След като приключил с плесниците, той ѝ казал да се маха и тя избягала. Вървяла цял час, докато стигне до моста „Лебанон“, а не била изминала още дори половината път до Медисън. Свалила обувките си, защото били на токчета, причинявали ѝ болка и не ѝ позволявали да върви по-бързо. Поела боса по студения асфалт, който дерял ходилата ѝ. Ненадейно зад нея блеснали фарове. Колата наближила. Водачът я зърнал в последния момент и едва не я блъснал. Спрял и тя видяла зад волана момчето, което вече било посещавало бензиностанцията. През онази нощ тя се запознала с Уди.

Оттогава всеки път, когато закъснеела от работа, Люк я откарвал на пустия път и я оставял да се прибере пеша. Същата нощ, когато най-сетне стигнала до дома им, открила, че Люк е заключил вратата. Легнала върху тясното кресло на верандата и треперейки от студ, заспала.

Уди ставаше все по-угрижен. В началото на 2001 година Хилел сподели с мен колко се тревожи за него.

— Не знам какво го е прихванало. Защо толкова се е привързал към това момиче? От шест месеца мисли само как да я спаси. Много се е променил. Ти знаеш ли нещо по въпроса?

— Не.

Излъгах. Наясно бях, че Уди се грижи за Колийн в опит да забрави Александра. Като я спаси, той се надяваше да спаси себе си. Разбрах, че Хилел го придружава в нощните бдения пред къщата на Колийн само за да му попречи да направи някоя глупост.

Въпреки това той не можа да предотврати сблъсъка между Люк и Уди, избухнал през февруари в един бар на Медисън.

*  *  *

Медисън, Кънектикът

Февруари 2001 г.

Уди минаваше с колата по главната улица на Медисън, когато зърна пикапа на Люк, паркиран пред един бар. Веднага се отби и спря. От десет дни Люк не беше изпълнявал курсове и си беше у дома. През това време Уди така и не можа да се срещне с Колийн. От десет дни бе осъден да я вижда отдалеч. Няколко вечери преди това бе дочул писъци откъм нейния дом и Хилел с мъка го бе спрял да не отиде да се намеси. Крайно време бе на това да се сложи край.

Влезе в заведението, видя Люк, облегнат на бара, и се отправи към него.

— А, ето го нашия футболист! — възкликна подпийналият вече Люк.

— Трябва много да внимаваш, Люк — каза му Уди.

Люк беше с десет години по-възрастен. При това по-снажен и плещест от него, сприхав и с тежки юмруци.

— Да нямаш проблем, футболистче? — посрещна го той и се надигна от стола.

— Имам проблем с тебе. Искам да оставиш Колийн на мира.

— Така ли? Значи, ти ще ми казваш как да се отнасям с жена си!

— Точно така. Престани да се занимаваш с нея. Тя не те обича.

— Какви ги дрънкаш, дребен тъпако? Давам ти две секунди да изчезнеш.

— Само ако я докоснеш още веднъж…

— А, и какво?

— Ще те убия.

— Ти ли бе, нещастник? — ревна Люк и сграбчи Уди за яката. — Просиш си го!

Уди го отблъсна и му нанесе един прав в лицето. Люк му отвърна и клиентите се втурнаха да ги разтърват. Настана бъркотия и в далечината се дочу полицейска сирена. В бара нахлуха бащата и братът на Люк, за да въдворят ред. Арестуваха Уди и го качиха в колата. Излязоха от града и го откараха до безлюдна кариера, където го налагаха с палки, докато изгуби съзнание.

Дойде на себе си няколко часа по-късно. Беше с подпухнало лице и изкълчено рамо. Успя да се довлече до пътя и зачака да мине кола.

Накрая един шофьор спря, взе го и го откара в болницата на Медисън, където Хилел отиде да го види. Раните бяха повърхностни, но с рамото трябваше да внимава.

— Уди, какво се е случило? Цяла нощ те търся.

— Нищо особено.

— Този път ти се е разминало, но още малко и никога нямаше да можеш да играеш футбол. Това ли искаш, Уди? Да провалиш кариерата си?

Колийн също плати скъпо за намесата на Уди.

Когато най-сетне успя да я види на бензиностанцията седмица след това, тя беше с насинено око и разбита устна.

— Какво си направил, Уди?

— Исках да те защитя.

— Най-добре да не се виждаме повече.

— Колийн…

— Бях те помолила да не се месиш.

— Исках да те закрилям.

— Не бива да се виждаме. Така е най-добре. Моля те, върви си!

Той се подчини.

Няколко седмици по-късно настъпи пролетната ваканция. Двамата с Хилел използвахме случая, за да отдалечим Уди от Медисън, да го поразсеем, и затова отидохме заедно с него да прекараме няколко дни в „Буенависта“.

Престоят ни във Флорида съвпадна с внезапното и рязко влошаване на здравето на дядо Голдман. Прекара пневмония, която изпи силите му. Когато си тръгнахме, все още беше в болницата. Леля Анита повтаряше, че не му остава много. След като бе изписан, отново се завърна в дома за стари хора, но вече не ставаше от леглото. Всяка сутрин отивахме да го навестим: отпочинал през нощта, сутрин беше словоохотлив. Изглеждаше много слаб, но умът му си беше наред. Един ден, докато разговаряхме, Уди го запита:

— Дядо, всъщност аз не знам каква е била твоята професия?

Дядо му отправи сияеща усмивка:

— Бях генерален директор на „Голдман и Сие“.

— И какво е това?

— Малка фирма за медицинско обзавеждане, която аз основах. Тя бе делото на живота ми: представи си само, „Голдман и Сие“ просъществува цели четиресет години. Обичах сутрин да отивам в кабинета си. Помещавахме се в красива сграда от червени тухли, на която с огромни букви пишеше: ГОЛДМАН. Бях много горд.

— И къде е било това? В Балтимор ли?

— Не, в щата Ню Йорк. Живеехме на няколко мили оттам, в Сикокъс, Ню Джърси.

— И какво стана с предприятието „Голдман и Сие“?

— Продадохме го в средата на осемдесетте години. Бяхте родени, но едва ли си спомняте.

Дядо пробуди любопитството на Уди, който запита дали няма снимки на „Голдман и Сие“ от онова време. Баба изрови кутия от обувки, пълна със снимки. Повечето бяха от последните години, но на тях имаше немалко непознати — приятели от Флорида, а също няколко снимки на дядо и баба. Накрая попаднахме на една снимка на дядо пред прословутата сграда на „Голдман и Сие“ и дълго я разглеждахме. Открихме също така няколко снимки, на които бяхме аз, Хилел и Уди, направени във Флорида в края на нашето детство.

— Бандата на Голдманови — обади се ненадейно дядо, като вдигна снимката, и ние дружно се засмяхме.

Да бъде светла паметта на дядо Макс Голдман, който почина шест седмици по-късно. Запомнил съм от последните моменти, прекарани заедно, неговата жизнерадост и чувството му за хумор дори пред прага на смъртта.

Никога няма да забравя добродушния му смях. Нито неговата взискателност. Нито пък осанката и неизменната му елегантност. Всеки път, когато се готвя за някаква церемония, награждаване или важна среща и започна да оправям вратовръзката си, се сещам за безупречното му облекло.

Да бъде славно името ти, любими дядо! Знай, че много ни липсваш. Ще ми се да вярвам, че ме гледаш отгоре и с вълнение и любопитство следиш жизнения ми път. Знай, че храносмилането ми е отлично и не страдам от лениви черва. Може би донякъде дължа това на килограмите „Ол Бран“, които ме накара да изям във Флорида под одобрителния ти поглед. Благодаря ти за всичко, което ми даде, и почивай в мир.

25

Погребението на дядо се състоя на 30 май 2001 година в Сикокъс, Ню Джърси, града, където заедно с баба бе отгледал баща ми и чичо Соул. Бяха пристигнали много негови приятели от Флорида.

Аз седях редом с моите братовчеди. Точно зад нас беше Александра. Внимателно протегнах ръка назад, тя дискретно я улови и я стисна. В нейно присъствие се чувствах по-силен.

Разбрах, че по-късно този ден Уди ѝ казал:

— Радвам се, като виждам колко го обичаш.

Тя се усмихнала, а после го запитала:

— Ами ти? Хилел ми разказа за онова момиче, Колийн?

— Тя е омъжена. Нещата са сложни. Засега не се виждаме.

— Обичаш ли я?

— Не зная. По-скоро изпитвам към нея нежност. С нея не се чувствам сам. Но тя не се казва Александра.

Погребалната церемония напълно подхождаше на дядо, беше сдържана и белязана от хумор. Баща ми произнесе духовито надгробно слово, а споменаването на фибрите за закуска предизвика усмивки. Чичо Соул, който говори след него, беше по-сериозен. Той започна така: „Днес за пръв път се завръщам в Ню Джърси. Знаете, че отношенията ни с баща ми невинаги са били безоблачни…“.

Думите му прозвучаха странно. Те изобщо не съответстваха на техните отношения, каквито ги познавах през славното време на Балтиморови.

След погребението и почерпката баба пожела да се разходи из Сикокъс. Никога не бях идвал тук и реших да я придружа. Щеше ми се да науча нещо повече за чутото от чичо Соул и когато останах сам с нея в колата, започнах да я разпитвам.

— Какво имаше предвид преди малко чичо Соул?

Баба гледаше през прозореца и се престори, че не ме е чула.

— Бабо?

— Марки — каза ми тя, — сега не е моментът за подобни въпроси.

— Какво се е случило между тях? — настоях аз.

— Марки, моля те!

Млъкнах. Тя ме отведе до някогашната им къща, ипотекирана в момента, когато финансовото положение на фирмата се бе влошило. После поиска да я откарам до бившата фабрика „Голдман и Сие“. Не знаех къде се намира и тя ме упъти. След двайсет минути напуснахме Ню Джърси, навлязохме в щата Ню Йорк и стигнахме до изоставена промишлена зона. Баба ме накара да спра пред голяма сграда от червени тухли. Посочи един отвор в стената, който навремето е бил прозорец, и каза:

— Там беше моят кабинет.

— С какво се занимаваше?

— С цялото счетоводство. Аз движех финансите. Дядо ти беше цар на продажбите, но срещу един спечелен долар харчеше два. Аз държах здраво връзките на кесията във фабриката и у дома.

Когато най-сетне се завърнахме на паркинга пред гробището, Балтиморови вече се бяха качили в наетия ван с шофьор и с нетърпение чакаха да потеглят за Манхатън. Чичо Соул беше запазил стаи в „Ню Йорк Плаза“ за баба и за всички Балтиморови. Монтклеърови се завръщаха обратно в Монтклеър.

На другия ден чичо ми се обади и ме покани да се видим в хотела. Отидох и той заведе мен, Уди и Хилел в един тих кът на лоби бара, за да ни съобщи, че последната воля на дядо е била спестяванията му да бъдат разпределени поравно между „тримата му внуци“. На всеки от нас се падаха по двайсет хиляди долара.

*  *  *

Една седмица след погребението отведох баба до Флорида. Взехме самолета, а след това прекарах няколко дни с нея, за да не бъде сама. Чичо Соул ми беше предоставил апартамента в „Буенависта“.

Присъствието ми до баба в дома за стари хора ѝ даваше сили. Още я виждам след завръщането в Маями да пуши на терасата, зареяла поглед в океана. Върху масата в миниатюрната всекидневна бе оставила картонена кутия, пълна със стари снимки. Извадих наслуки няколко и тъй като не познавах никого от хората върху тях, започнах да я разпитвам. Тя ми отговаряше с половин уста, чувствах, че я смущавам и че се нуждае от спокойствие. Ненадейно тя ми заговори за вещите в склада за мебели.

— Какъв склад за мебели? — зачудих се аз.

— Складът в Авентура. Адресът е на връзката с ключове.

— И какво има в него?

— Там са всички семейни албуми. Щом искаш да разглеждаш снимки, можеш да отидеш там. Те са подредени, класирани и надписани. Можеш да правиш каквото искаш с тях, стига да не ме разпитваш.

Така и не разбрах дали ме изпрати да ги взема, или чисто и просто искаше да се отърве от мен. Воден от любопитство, отидох във въпросния склад и открих там, както тя ми беше обещала, целия живот на Голдманови върху хиляди снимки, налепени в прашни албуми. Разгърнах ги наслуки; видях подмладени лица и самите нас — такива, каквито сме били преди. Връщах се обратно във времето и се забавлявах, като преоткривах себе си. Видях се като пеленаче, видях къщата в Монтклеър с все още свежа мазилка. Видях се гол в пластмасов басейн насред моравата. Кадри от първите ми рождени дни. Скоро си дадох сметка, че сред всички тези снимки липсват най-важните действащи лица. Отначало помислих, че това е случайност или грешка при подреждането. След няколко часа обаче, когато прегледах всички албуми, трябваше да приема очевидното: ние бяхме на всички снимки, а тях ги нямаше никъде. Монтклеърови бяхме навсякъде, докато Балтиморови изглеждаха като персона нон грата. Нямаше нито едно изображение на малкия Хилел — нито на раждането му, нито пък на някой негов рожден ден. Липсваха сватбени фотографии на чичо Соул и леля Анита, докато в това отношение на нашите бяха отредени цели три албума. Хилел се появяваше едва петгодишен. От архивите на дядо и баба излизаше, че за доста продължителен период Голдманови от Балтимор изобщо не са съществували.

Баба Рут явно се бе надявала, че завинаги ще остана затворен в този склад и тя ще може на спокойствие да пуши на терасата. За нейно огромно съжаление, не след дълго се появих в малкия ѝ апартамент с куп албуми в ръце.

— Марки, къде си помъкнал всички тези неща? Ако знаех, изобщо нямаше да ти споменавам за склада!

— Бабо, къде са били те през всички тези години?

— За какво говориш, скъпи? За албумите ли?

— Не, за Голдманови от Балтимор. През петте години след раждането на Хилел няма нито една тяхна снимка…

Отначало тя се намуси и махна с ръка в знак, че не ѝ се говори за това.

— Хайде да не ровим в миналото. Така е по-добре.

Спомних си странното надгробно слово, произнесено от чичо Соул пред ковчега на дядо.

— Бабо — настоях аз, — излиза, че в определен момент те просто са изчезнали от лицето на земята.

— Марки — каза тя с тъжна усмивка, — не знаеш колко си прав. Питал ли си се някога защо и как чичо ти се е озовал в Балтимор? В продължение на десет години чичо ти Соул и дядо ти не си говореха.

26

Учебната година в университета беше приключила, когато в края на юни 2001 година след погребението на дядо Уди се завърна в Медисън. Изгаряше от желание да се види с Колийн.

Тя вече не работеше на бензиностанцията. Завари на нейно място непознато момиче. Върна се в квартала ѝ и видя, че пикапът на Люк е паркиран отпред. Значи, той си беше у дома. Остана в колата и зачака. Макар да прекара там цялата нощ, така и не можа да зърне Колийн.

На разсъмване Люк излезе от къщата. Носеше пътна чанта. Качи се на пикапа и потегли. Уди го последва до офисите на транспортната компания, където работеше. Един час по-късно го видя как подкара своя тежкотоварен камион. Сега Уди можеше да бъде спокоен поне през следващите двайсет и четири часа.

Върна се обратно пред къщата на Колийн. Почука на вратата, но никой не отговори. Почука отново, опита се да надзърне през прозорците. Изглежда, къщата беше празна. Ненадейно зад гърба си дочу глас, който го накара да подскочи:

— Няма я у дома.

Обърна се и видя съседката.

— Какво обичате, госпожо?

— Нали търсите Колийн?

— Да, госпожо.

— Няма я у дома.

— Знаете ли къде е?

— В болницата е, моето момче — тъжно отвърна съседката.

Уди веднага се отправи към болницата в Медисън. Откри Колийн на легло, с подпухнало лице и гипсова яка. Явно бе понесла жесток побой. Щом го видя, очите ѝ грейнаха.

— Уди!

— Шшт… Лежи си спокойно.

Понечи да я прегърне, да я докосне, но се побоя да не ѝ причини болка.

— Вече съм тук.

— Прости ми, че те накарах да си отидеш. Имам нужда от теб.

— Изобщо не съм си отишъл. Вече съм тук.

Уди беше наясно, че ако не стори нищо, накрая Люк ще я убие. Ала как би могъл да я защити? Запита Хилел, а той се обърна за съвет към чичо Соул и към Патрик Невил. През главата на Уди минаваха безумни идеи: да компрометира Люк, като скришом остави в колата му оръжие или марихуана и след това се обади на федералната полиция. Ала в такъв случай всички следи биха водили към самия него. Хилел знаеше, че за да бъде хванат натясно, Люк трябва да бъде заловен извън юрисдикцията на неговия баща.

*  *  *

Медисън, Кънектикът

1 юли 2001 г.

Колийн напусна дома си в ранния следобед. Сложи набързо приготвения куфар в багажника и потегли. Когато се завърна час по-късно, Люк откри върху кухненската маса оставената от нея бележка.

Заминавам. Искам развод.

Ако имаш готовност да го обсъдим спокойно,

може да ме намериш в мотел „Дейс Ин “ на шосе 38.

Люк направо побесня. Искала да обсъжда, моля ви се? Ще ѝ даде да разбере. Ще ѝ избие тези бръмбари от главата. Скочи в колата и потегли като луд към мотела. Веднага забеляза колата ѝ, паркирана пред една от стаите. Втурна се натам и заблъска по вратата.

— Колийн! Отвори!

Тя усети как стомахът ѝ се свива.

— Ще отворя, ако се успокоиш.

— Отваряй веднага!

— Няма да отворя, Люк.

Той заудря по вратата с все сили. Колийн неволно изпищя.

Хилел и Уди се намираха в съседната стая. Хилел вдигна телефона и се свърза с полицията. Отвърна му дежурният. „Тук някакъв мъж бие жена си — съобщи Хилел. — Струва ми се, че ще я убие.“

Люк все още беше навън. Блъскаше с юмруци и риташе вратата. Хилел затвори, погледна часовника си, изчака една минута, сетне даде знак на Уди, който позвъни в стаята на Колийн. Тя вдигна.

— Колийн, готова ли си?

— Да.

— Всичко ще бъде наред…

— Зная.

— Ти си смело момиче.

— Правя го заради нас.

— Обичам те.

— И аз те обичам.

— Хайде, действай.

Тя остави слушалката. Пое си дълбоко дъх и отиде да отвори вратата. Люк се нахвърли върху нея и я обсипа с удари. Писъците стигаха чак до паркинга. Уди излезе от стаята, извади от джоба си нож и проби задната гума на пикапа на Люк. После тичешком се прибра със свито сърце.

В съседната стая побоят продължаваше, а не се чуваше никаква полицейска сирена.

— Спри! — молеше Колийн, свита на топка върху пода, за да се предпази от ритниците. Люк реши, че си е получила заслуженото, и я вдигна за косите. Извлече я навън и насила я качи в пикапа. Разтревожени от виковете, клиентите на мотела бяха наизлезли от стаите, но не смееха да се намесят.

Най-сетне в далечината се дочуха сирени. Двете полицейски коли пристигнаха тъкмо в момента, когато Люк с пълна скорост напускаше паркинга. Със спуканата гума не можа да стигне далеч. Минути след това беше арестуван.

Мотелът беше извън границата на щата Ню Йорк, затова Люк щеше да остане в ареста до насрочването на делото за насилие и отвличане.

*  *  *

Колийн временно бе приютена от Голдманови в Балтимор. За нея това бе начало на нов живот. През август тя дойде с мен, Уди и Хилел във Флорида. Баба се нуждаеше от помощ при подреждането на нещата на покойния ми дядо.

Не беше необходимо и четиримата да се занимаваме с документите и книгите на дядо ми. Затова оставихме Уди и Колийн да прекарат известно време заедно. Те наеха кола и заминаха към Флорида Кийс.

Двамата с Хилел се разправяхме цяла седмица с дядовите книжа.

Бяхме се уговорили аз да подредя архива, а Хилел — официалните документи. Открих в едно чекмедже завещанието на дядо и го подадох на Хилел, без дори да го прочета.

Хилел внимателно го прегледа. После внезапно посърна.

— Как си? — запитах го. — Защо така изведнъж се промени?

— Наред съм. Стана ми горещо. Ще изляза на балкона да се разхладя.

Видях го да сгъва документа на две и на излизане да го взема със себе си.

27

В началото на септември 2001 година Люк бе осъден на три години затвор в щата Ню Йорк. За Колийн това бе истинско избавление и тя подаде заявление за развод. Вече можеше спокойно да се завърне в Медисън.

Тези събития съвпаднаха с началото на нашата четвърта и последна година в университета. През нея „Бъргър-Шейк Стейдиъм“ бе преименуван на „Соул Голдман Стейдиъм“.

Спомням си, че церемонията се състоя на 8 септември следобед. Аз присъствах на нея, а чичо Соул сияеше. Там беше цялата академична общност на университета. Буквите от масивен метал бяха скрити зад завеса. След словото на ректора чичо Соул дръпна въженцето, за да я свали и да разкрие новото име на стадиона. По необясними за мен причини единственият човек, който отсъстваше през този ден, беше леля Анита.

Непосредствено след това Ню Йорк бе поразен от атентатите от 11 септември. Медисън заедно с цялата страна тежко преживя този удар и донякъде успехът на „Титаните“ накара жителите на града да се откъснат от телевизорите и да отидат на стадиона.

Новият сезон бе изключителен за Уди. Той играеше по-добре от всякога. Едва ли в този момент някой би могъл да предположи какво ще го сполети. Това бе годината, в която „Титаните“ окончателно затвърдиха спортната си слава. Уди бе воден от необикновена жажда за победа. Още в началото на сезона отборът им опроверга всякакви статистики, като смазваше един след друг своите противници. Успехите привличаха все нови и нови зрители, мачовете се играеха при затворени гишета, защото всички билети бяха продадени предварително. Медисън се възползваше от това — ресторантите бяха пълни, в магазините тениските и знамената с цветовете на отбора се разграбваха. Околностите също бяха обхванати от тази лудост: по всичко личеше, че „Титаните“ ще спечелят университетското първенство.

Сред горещите почитатели на Уди беше и Колийн. Сега тя с неприкрита гордост излизаше с него в града. Винаги когато можеше, затваряше бензиностанцията малко по-рано, за да присъства на тренировките. През свободното си време пък той ѝ помагаше. Занимаваше се с доставките, а понякога обслужваше колите на клиентите, които казваха: „Ако знаех, че днес ще заредя при шампион по футбол…“.

Уди се превърна в звезда не само за студентите, но и за целия град. Едно заведение за бързо хранене дори кръсти на него хамбургер. Сандвичът „Уди“ се състоеше от четири пласта и съдържаше толкова хляб и месо, че и за най-големия лакомник беше много трудно да го изяде целия. Всеки, който успееше, не плащаше сметката и снимката му, направена с полароид, биваше окачена на стената под овациите на останалите клиенти. Собственикът на заведението често повтаряше по повод своя хамбургер: „Този „Уди“ е като нашия Уди: никой не може да се справи с него“.

Тази година по време на вечерята по случай Деня на благодарността в Балтимор Уди поиска съгласието на семейството да промени името върху фланелката си, като занапред на нея да пише Голдман. Това предизвика всеобщо вълнение и възбуда. За пръв път Уди ни обединяваше: благодарение на него ние преставахме да бъдем Монтклеърови и Балтиморови. Занапред ставахме просто Голдманови. Най-сетне всички дружно заставахме под едно знаме.

Седмица по-късно „Медисън Дейли Стар“, местният вестник на Медисън, публикува репортаж, посветен на Балтиморови, в който се описваше историята на Уди, Хилел, леля Анита и чичо Соул, придружен от обща снимка на четиримата, усмихнати и щастливи, да държат фланелката на Уди с надпис „Голдман“.

Докато всички погледи бяха отправени към Уди, устремен към спортната слава, в Балтимор блясъкът на чичо Соул и леля Анита постепенно помръкваше, без никой да си дава сметка за това.

Като начало чичо Соул загуби важен процес, по който работеше от няколко години. Беше защитник на жена, която съдеше застрахователна компания, отказала да заплати лечението на нейния съпруг диабетик, впоследствие починал. От нейно име чичо Соул беше подал иск за обезщетение от няколко милиона. Искът обаче бе отхвърлен.

По-късно между него и жена му се породи сериозно напрежение. Леля Анита искаше да научи на каква сума възлиза дарението, което бе направил на университета в Медисън, за да носи стадионът неговото име. Той твърдеше, че не е дал кой знае колко и че просто са се договорили с ректора, но тя не му вярваше. Въобще напоследък чичо Соул се държеше странно. Подобно самоизтъкване не беше в негов стил. Леля Анита познаваше щедростта и отзивчивостта му, знаеше, че работи доброволно в обществените кухни и че никога не отминава бездомник, без да му даде някой долар. Но той никога не говореше за това, не обичаше да се хвали. Беше скромен, не желаеше да привлича вниманието върху себе си и тя именно затова го ценеше. Какво го беше прихванало, че да иска да види името си върху някакъв стадион?

Леля Анита постъпи така, както никога преди не бе правила през съвместния им живот: претърси кабинета му, прерови документите, започна да следи електронната му поща и да чете писмата му. Непременно трябваше да разбере какво се случва. След като не откри нищо у дома, използва момента, докато той беше в съда, за да отиде в кантората и под някакъв предлог се затвори в работния му кабинет. Попадна на личното му счетоводство и така научи истината: чичо Соул беше обещал на университета в Медисън шест милиона долара. Отначало не повярва. Прегледа още няколко пъти документите. Как нейният съпруг би направил подобно нещо? Защо? И преди всичко откъде разполагаше с такава сума? Какво криеше от нея? Струваше ѝ се, че това е някакъв лош сън. Изчака го да се завърне в кантората и поиска обяснение, но той реагира напълно спокойно:

— Не трябваше да се ровиш в документите ми. Особено пък тук. Длъжен съм да спазвам професионална тайна.

— Соул, не се опитвай да ме занасяш. Шест милиона долара! Обещал си им шест милиона долара? Откъде взе толкова пари?

— Това не те засяга.

— Соул, ти си мой съпруг! Как така смяташ, че това не ме засяга?

— Защото няма да разбереш.

— Обясни ми, Соул, моля те. Откъде извади толкова пари? Какво криеш от мен? Да не би да си свързан с организираната престъпност?

Той избухна в смях.

— Как може да ти хрумне подобно нещо? А сега те моля да ме оставиш. Късно е, а имам още много работа.

През това време аз изобщо нямах представа какво се случва. Ако не се намирах в университета, бях с Александра и благодарение на нея — на върха на щастието. Тя ме познаваше по-добре от всеки друг, разбираше ме по-добре от всеки друг. Умееше да чете мислите ми и отгатваше какво ще кажа още преди да съм отворил уста.

Беше завършила образованието си преди година и сега се опитваше да пробие в света на музиката, но кариерата ѝ все не потръгваше. Не харесвах особено продуцента, когото си бе избрала. Според мен той се занимаваше много повече с нейния имидж, отколкото с музиката ѝ. Твърдеше, че тези неща били свързани, но аз не бях съгласен с него. Опитвах се да му кажа, че важен е талантът на Александра, а нея — да накарам да се вслуша в сърцето си. Песните, които пишеше, бяха чудесни, но вместо да я насърчава, продуцентът се опитваше да я вкара в някакви клишета под предлог, че щели да се харесат на широката публика. Структура: въведение, куплет, припев, втори куплет, припев, инструментал, преход към припев, финален припев. Първият припев трябваше да трае точно една минута. Продуцентите светотатстваха в областта на музиката точно така, както при книгите и филмите: вкарваха ги в стереотипи.

На моменти тя съвсем се отчайваше. Заявяваше, че няма да постигне нищо. Че е по-добре да се откаже. Аз постоянно я насърчавах: понякога след лекциите отивах в Ню Йорк да прекарам нощта с нея. Най-често я заварвах сама, затворена в стаята си. Карах я да се облече, да вземе китарата, а после я отвеждах в бара, където тя излизаше да пее. И всеки път просто наелектризираше публиката. Бурните аплодисменти ѝ вдъхваха увереност и тя слизаше от подиума сияеща. После вечеряхме. Виждах, че отново се чувства щастлива. Забравяше грижите и ставаше бъбрива, каквато винаги съм я харесвал.

Светът ни принадлежеше.

*  *  *

Почти всеки уикенд ходех до Медисън, за да гледам играта на Уди. Отивах на „Соул Голдман Стейдиъм“ заедно с тълпата привърженици на отбора и сядах редом с привилегированите зрители: чичо Соул, леля Анита, Патрик Невил, Хилел, Александра и Колийн.

След толкова победи неизбежно плъзнаха слухове, че агенти на най-добрите клубове от НФЛ постоянно идвали да го наблюдават. Патрик твърдеше, че очаквал представители на „Джайънтс“. Чичо Соул повтаряше, че хора от „Рейвънс“ го следели с най-голямо внимание. След края на мача Хилел се опитваше да ги разпознае сред тълпата, а след това се втурваше в съблекалнята, за да сподели видяното с Уди.

— Уди — провикна се той една вечер, — видях поне един от тях! Водеше си бележки и непрекъснато говореше по телефона. Проследих го до паркинга… Номерът на колата му беше от Масачузетс. Знаеш ли какво означава това?

— „Ню Ингланд Пейтриътс“? — запита Уди, който все още не можеше да повярва.

— „Ню Ингланд Пейтриътс“, мой човек! Ликуваше Хилел.

Сред възторжените възгласи на останалите играчи двамата се прегърнаха.

На два пъти след края на победен мач наблюдатели на престижни клубове разговаряха с чичо Соул и леля Анита. Вечерта, когато „Титаните“ разгромиха „Кугарите“ от Кливланд — единствения все още непобеден отбор през този сезон и носител на купата от предишната година, — Патрик Невил отиде при Уди в съблекалнята, придружен от агент на „Ню Ингланд Пейтриътс“, когото Хилел бе забелязал няколко седмици преди това. Мъжът подаде визитната си картичка на Уди и му каза:

— Млади момко, нашият отбор ще бъде щастлив да те види в своите редици.

— О, господи! Благодаря, господине — отвърна Уди. — Не зная какво да кажа. Трябва да говоря с Хилел.

— Хилел ли е твоят мениджър?

— Не, Хилел е мой приятел. Всъщност все още нямам мениджър.

— Бих могъл да ти стана такъв — предложи спонтанно Патрик. — Отдавна имам желание да се занимавам с това.

— Съгласен съм — зарадва се Уди. — Ще се заемете ли?

— Разбира се.

— Тогава ви оставям да преговаряте с моя мениджър — обърна се усмихналият Уди към представителя на „Пейтриътс“.

— Успех, младежо — стисна му ръката той. — Остава само да спечелиш първенството. Ще се видим в НФЛ.

Същата вечер, за разлика от друг път, Хилел и Уди не отпразнуваха победата заедно с останалите играчи. Затвориха се в стаята заедно с Патрик, взел присърце ролята на мениджър, за да обсъдят открилите се пред Уди възможности.

— Трябва да се опитаме да подпишем договор преди края на годината — каза Патрик. — Ако спечелиш първенството, пречки няма да има.

— Според вас каква ще бъде първоначалната оферта? — запита Хилел.

— Зависи. Имайте предвид, че преди месец „Пейтриътс“ предложиха седем милиона долара на играч от университетски отбор.

— Седем милиона долара? — възкликна Уди.

— Седем милиона долара — повтори Патрик. — И повярвай ми, моето момче, ти не струваш по-малко. Ако не тази, то непременно следващата година. Изобщо не се притеснявам за твоята кариера.

Патрик си тръгна, но Уди и Хилел не мигнаха цяла нощ. Лежаха с отворени очи, замаяни от стойността на бъдещия договор.

— Какво ще правиш с толкова пари? — обади се по едно време Хилел.

— Ще ги делим на две. Половината за теб, половината за мен.

Хилел се усмихна.

— Защо би постъпил по този начин?

— Защото си ми като брат, а братята делят всичко.

В началото на декември 2001 година, в навечерието на полуфиналите на първенството, Футболната лига подложи „Титаните“ на антидопингов контрол.

Една седмица по-късно след сутрешната тренировка Уди не се появи на лекцията по икономика. Хилел напразно опитваше да се свърже с него по мобилния. После реши да отиде на стадиона, но докато прекосяваше университетското градче, видя черния шевролет на Патрик Невил да спира пред административната сграда. Веднага разбра, че нещо се е случило, и побърза да настигне Патрик.

— Какво става? — запита го той.

— Уди не ти ли е казал?

— Да ми каже какво?

— Хванали са го на антидопинговия контрол.

— Какво?

— Този глупак е вземал допинг.

— Патрик, това е невъзможно!

Хилел последва Патрик в кабинета на ректора. Вътре завари Уди, седнал със съкрушен вид, а срещу него комисарят от Университетската футболна лига.

Когато ги видя да влизат, Уди се надигна от стола и се обърна умолително към Патрик.

— Нищо не разбирам! — възкликна той. — Патрик, кълна ти се, нищо не съм вземал!

— Какво става? — запита Патрик.

Ректорът представи Патрик като мениджър на Уди, а после помоли комисаря да обясни положението.

— Удроу даде положителен резултат за пентазоцин. И двете проби показаха един и същ резултат. Нещата са много сериозни. Пентазоцинът е производен на морфина и е строго забранен от Лигата.

— Не съм вземал допинг! — извика Уди. — Кълна се! Защо бих направил подобно нещо?

— Удроу, престанете с този цирк! — смъмри го комисарят. — Играта ви беше прекалено добра, за да бъде чиста.

— Наскоро имах настинка и лекарят ми предписа витамини. Вземал съм само онова, което ми даде. Защо ще гълтам разни боклуци?

— Защото имате травма.

Настъпи кратко мълчание.

— Кой ви е казал това? — запита Уди.

— Лекарят на отбора. Имате тендинит на ръката. А също така скъсано сухожилие на дясното рамо.

— През пролетта попаднах в сбиване. Полицаи ми нанесоха няколко удара! Но това се случи преди цели осем месеца.

— Спестете ни вашите небивалици, Уди — прекъсна го комисарят.

— Такава е истината! Кълна се!

— Така ли? Значи, не сте се претоварили по време на летните тренировки? Разполагам с доклада на лекаря на отбора, който твърди, че заради постоянни болки ви е направил рентгенова снимка на ръката, върху която ясно се е виждал доста сериозен тендинит, резултат според него от прекомерни усилия.

Уди се почувства притиснат в ъгъла. Очите му се напълниха със сълзи.

— Вярно, лекарят искаше да спра да играя за известно време — призна той. — Но аз усещах, че мога да се справя на терена. Познавам тялото си! Щях да се лекувам след края на първенството. Да не мислите, че ще сглупя и ще взема допинг точно преди полуфиналите?

— Да — отвърна комисарят от Лигата. — Защото сте се чувствали твърде зле, за да минете без обезболяващи. Смятам, че за да можете да играете, сте взели талацен. Всеки знае, че е ефикасно лекарство и че следите от него в кръвта изчезват бързо. Очевидно това ви е било известно и сте си въобразявали, че ако спрете да го вземате достатъчно време преди финала на първенството, няма да можем да ви хванем по време на антидопинговия контрол. Или може би се заблуждавам?

Настъпи продължително мълчание.

— Уди, вземал ли си от този боклук? — запита накрая Патрик.

— Не! Кълна се! Може лекарят да е сбъркал, докато боледувах!

— Лекарят не ти е предписвал талацен, Удроу — възрази комисарят. — Ние направихме проверка. Предписал ти е само витамини.

— Значи, аптекарят се е заблудил, когато е изпълнявал рецептата!

— Достатъчно, Удроу! — сопна се ректорът. — Вие опозорихте нашия университет.

После стана, откачи от стената рамката, в която беше поставена корицата на университетското списание със снимката на Уди, и я хвърли в коша.

— Какво ще стане сега? — запита го Патрик Невил.

— Ще обсъдим положението. Сам разбирате колко сериозно е то. За такива случаи правилникът на Лигата предвижда отстраняването на играча, а нашият — изключване от университета.

— Имате ли вече договор с „Ню Ингланд Пейтриътс“? — запита комисарят.

— He.

— Толкова по-добре за вас, защото те биха поискали обезщетение за накърняване на техния имидж.

Възцари се тягостна тишина, а после комисарят отново взе думата:

— Господин Невил, имах дълъг разговор с ректора. Възможно е доброто име на университета да бъде опетнено, както и репутацията на самото първенство. Всички се възхищават от постиженията на Уди. Ако публиката научи, че е вземал допинг, ще понесем огромни щети и желаем на всяка цена да избегнем подобна ситуация. От друга страна, не можем да затворим очи…

— И в такъв случай какво предлагате?

— Приемлив за всички компромис. Съобщете, че Уди е пострадал. Получил е сериозна травма и повече няма да може да играе. От своя страна Лигата ще прекрати разследването и доброто име на Медисънския университет ще бъде запазено. Това означава, че дисциплинарният съвет няма да се занимава със случая на Удроу и той ще може да завърши следването си.

— И за какъв срок няма да може да играе поради тази травма?

— Завинаги.

— Но ако престане да играе, нито един клуб от НФЛ няма да го покани.

— Господин Невил, изглежда, не разбирате сериозността на положението. Ако откажете, ние ще започнем дисциплинарно преследване и истината ще излезе на бял свят. В такъв случай Удроу ще бъде изключен от отбора и почти сигурно от университета. Естествено, ще можете да обжалвате, но непременно ще загубите, защото пробите са безспорни. Предлагам ви възможност да приключите тази история веднъж завинаги. С взаимни отстъпки. „Титаните“ ще запазят репутацията си, а Уди ще приключи образованието си.

— Но в такъв случай с футболната му кариера ще бъде свършено — отбеляза Патрик.

— Точно така. Ако смятате, че този компромис е приемлив, ще ви дам на разположение двайсет и четири часа, за да свикате пресконференция и да съобщите, че по време на тренировка Уди е получил травма и никога повече няма да може да играе футбол.

Комисарят излезе, а отчаяният Уди скри лице в ръцете си. Патрик и Хилел излязоха от кабинета.

— Патрик — започна Хилел, — сигурно може да се направи нещо! Цялата тази история е някакво безумие!

— Виж какво, Хилел, той не е трябвало да взема талацен.

— Но той никога не е вземал от този боклук!

— Съмнявам се аптекарят да е сбъркал и да му го е дал вместо витамини. А Уди наистина е страдал от травми.

— Добре тогава. Нека приемем, че наистина е вземал талацен. В крайна сметка това е обикновено обезболяващо!

— Това е забранен от Лигата медикамент.

— Можем да обжалваме!

— Нали чу: ще загубим. И аз, и ти го знаем. Уди има само един шанс да спаси мястото си в университета. Ако обжалва, цялата тази история с допинга ще се разчуе. Така ще загуби всичко: ще бъде изключен и никой друг университет няма да го приеме. А той има големи възможности и непременно трябва да завърши следването си. За него този компромис е единственото спасение.

В този момент Уди на свой ред излезе от кабинета на ректора. Отиде при тях и като бършеше сълзите си с ръка, им каза:

— Няма да обжалваме. Не искам никой да научи за това. Нищо не бива да стига до ушите на чичо Соул и леля Анита. За мен най-голям срам ще бъде, ако разберат. Нося на фланелката си името Голдман. Не искам да го опетня.

Патрик свика пресконференция на следващия ден.

Госпожи и господа, възложено ми е да ви уведомя, че Медисънският университет и клубът на „Титаните “ понесоха тежък удар. Нашият многообещаващ капитан Удроу Фин получи сериозна травма по време на тренировка в залата за бодибилдинг. Има скъсани сухожилия на рамото и ръката, поради което вероятно никога вече няма да може да играе футбол. На негово място ще бъде избран нов капитан. Желаем на Уди успешно възстановяване и по-бързо да избере ново поприще за изява.

По молба на Уди ние запазихме тайната. Като се изключи Патрик Невил, истината за края на неговата кариера беше известна единствено на Хилел, Александра, Колийн и на мен.

Веднага след пресконференцията леля Анита и чичо Соул пристигнаха по спешност в Медисън и прекараха там няколко дни. Тъй като не знаеха действителната причина за оттеглянето на Уди от футбола, те си наумиха да го лекуват. „Ще те изправим на крака“, обещаваше чичо Соул. Уди уверяваше, че изпитва твърде силни болки и едва ли някой ден отново ще може да играе. Леля Анита настоя да мине през рентген и снимките показаха сериозни поражения: сухожилията на ръката и рамото бяха сериозно увредени, а с помощта на ехограф бяха установени дори скъсвания.

— Уди, ангелче, как си могъл да играеш в такова състояние? — ужаси се леля Анита.

— Тъкмо затова няма да мога повече да играя.

— Не съм специалист — добави тя, затова ще се консултирам с колеги от „Джонс Хопкинс“. Все пак смятам, че положението не е необратимо. Трябва да вярваш в себе си, Уди!

— Вече не вярвам. Пък и нямам желание.

— Какво става с теб, моето момче? — разтревожи се чичо Соул. — Изглеждаш потиснат. Дори да се наложи да спреш за няколко месеца, все пак има надежда някой клуб да се заинтересува от тебе.

Пред нас Уди си призна, че по време на летните тренировки действително е получил травма, но ни се закле, че никога не е вземал талацен. От друга страна, рентгеновите снимки оставяха място за съмнение дали е могъл да играе без обезболяващи. Според него единственото обяснение бе, че лекарят е допуснал грешка, когато му е предписвал витамини за настинката.

— Трудно ми е да повярвам на думите му — споделих пред Александра. — Та той едва държи вилицата на масата. Започвам да се питам дали не е вземал талацен на своя глава.

— Но защо ще лъже нас?

— Може би, защото се срамува да си признае.

— Съмнявам се — сви устни тя.

— Нормално е да се съмняваш! Готова си да му дадеш опрощение дори без изповед! Престани да го глезиш!

— Да не би да ревнуваш, Марки?

Веднага съжалих за думите си.

— Нищо подобно — отвърнах не съвсем уверено.

— Маркикет, обещавам ти, че ако един ден се разминеш със седем милиона долара и кариера в професионалния футбол заради някакъв смотан лекар, който е объркал рецептата, ще ти отделя не по-малко внимание от това, с което сега се отнасям към Уди.

*  *  *

Уди така и не завърши следването си.

През зимната ваканция след отстраняването му от отбора на „Титаните“ двамата с Хилел се опитахме да му върнем самочувствието, но без особен успех. В началото на втория семестър, съвсем обезсърчен, той отиде до Медисън, но така и не влезе в университетското градче. Спря колата недалеч от първите сгради.

— Какво правиш? — запита Хилел, който пътуваше с него.

— Не мога…

— Какво не можеш?

— Това… — прошепна той, като посочи „Соул Голдман Стейдиъм“, който се издигаше пред тях.

После слезе от колата.

— Ти върви — каза той на Хилел. — Ще те настигна. Искам да се поразходя.

Хилел го погледна с недоумение, но го послуша. Уди така и не се появи. Жадуваше за любов и нежност и затова стигна до бензиностанцията при Колийн и повече не се отдели от нея. Заживяха заедно и започна работа там. От този момент нататък тя бе единствената причина за оставането му в Медисън, иначе отдавна би избягал далече.

Хилел всеки ден отиваше до бензиностанцията да го види. Носеше му записки от лекциите в опит да го накара да се върне към ученето и да не се отказва, когато е толкова близо до целта.

— Уди, остават ти само няколко месеца до завършването. Не пропилявай шанса си…

— Нямам никакво желание, Хил. Вече не вярвам в себе си. Не вярвам в нищо.

— Уди… Вземал ли си наистина допинг?

— Не, Хилел, кълна ти се. Затова не искам да се връщам в този университет, пълен с измамници. Не искам нищо от хората, които ме съсипаха.

Няколко седмици по-късно, на 14 февруари 2002 година, Уди реши за последен път да отиде до университета, за да прибере вещите си от стаята, която делеше с Хилел.

Колийн му даде колата си и привечер той спря пред общежитието. Опита да се свърже с Хилел, но не успя. Сигурно учеше за изпитите в библиотеката.

Почука на вратата на тяхната стая. Никой не му отговори. Не беше върнал ключа: извади го от джоба си, отвори и влезе. Вътре нямаше никого.

Ненадейно го обзе носталгия. Приседна на леглото и се огледа. Затвори очи и отново видя обляното в слънце студентско градче по времето, когато тримата с Хилел и Александра се разхождаха и привличаха всички погледи. После се върна към действителността, отвори голямата пътна чанта и започна да прибира в нея личните си вещи: няколко книги, снимки в рамки, настолната лампа, донесена от „Оук Парк“, която толкова харесваше, маратонките, с които тичаше сутрин. Отвори дрешника, който делеше с Хилел. Горните три отделения бяха неговите. Свали всичко от тях. После отстъпи назад и печално огледа празните рафтове: за пръв път се разделяше с Хилел по своя воля.

Забеляза, че в дъното на едно от отделенията на Хилел има книжен плик, скрит зад купчината дрехи. Без сам да знае защо, му се прищя да види какво има вътре. Сякаш някаква неведома сила го тласкаше към това. Отмести дрехите, взе плика и го отвори. Пребледня и усети как светът се завъртя около него.

28

Чичо Соул бе гостувал на моите родители в Монтклеър само два пъти. Добре помня това, защото мама постоянно се оплакваше как кракът му не стъпва у нас. Понякога я чувах да се сърди по този повод на баща ми — особено когато се отнасяше до организирането на семейните празници.

— Кажи ми, Натан, защо брат ти никога не ни гостува? Това не те ли смущава? Той дори няма представа как изглежда нашата къща.

— Показвал съм му снимки — опитваше се да я успокои баща ми.

— Само, моля те, не се прави на глупак!

— Дебора, добре знаеш защо не идва тук.

— Зная и това още повече ме нервира! Наистина сте непоносими с вашите нелепи фамилни истории!

Дълго време нямах представа за какво говори майка ми. Случваше се и аз да се намеся в разговора им.

— Защо чичо Соул никога не идва тук?

— Това няма значение — отвръщаше неизменно мама. — Глупости някакви.

За пръв път чичо Соул ни посети през 2001 година по повод смъртта на дядо. Когато баба се обади по телефона, за да съобщи печалната вест, той пристигна по спешност.

Вторият път бе на 14 февруари 2002 година, след като леля Анита го напусна.

През онзи ден пристигнах в Монтклеър в късния следобед. Беше Свети Валентин и бързах след лекциите да стигна час по-скоро в Ню Йорк, за да прекарам вечерта и нощта заедно с Александра. Понеже от доста време не се бях виждал с родителите си, реших да се отбия за малко у дома и да остана с тях час-два.

Първото нещо, което забелязах, когато пристигнах, беше колата на чичо на алеята. Втурнах се вкъщи, но мама ме спря в антрето.

— Какво прави тук чичо Соул? — запитах я разтревожено аз.

— Марки, скъпи, не ходи в кухнята.

— Кажи ми какво става?

— Леля ти Анита…

— Какво за леля Анита?

— Напуснала е чичо ти. Заминала е.

— Заминала ли? Как така „заминала“?

Реших да се обадя на Хилел, но мама ме разубеди.

— Не замесвай Хилел, поне засега.

— Но какво се е случило?

— Ще ти обясня, Марки, обещавам. Чичо ти ще остане у нас за уикенда. Ще го настаним в твоята стая, ако нямаш нищо против.

Реших да отида и да го прегърна, но преди да вляза в кухнята, го зърнах през открехнатата врата, облян в сълзи. Великият, могъщият, всесилният Соул Голдман плачеше.

— Най-добре е да отидеш при Александра — кротко ми предложи мама. — Сега чичо ти се нуждае от малко спокойствие.

Аз не си тръгнах, а направо избягах. Побързах да замина от Монтклеър не защото майка ми ме беше помолила, а защото през онзи ден бях видял моя чичо да плаче. Оказа се, че той е като Самсон. Достатъчно бе да му отрежат косите, за да загуби силата си.

Отидох при онази, която имаше отговор на всички въпроси. Александра, жената на моя живот. Знаех, че мрази целия този кич, свързан със Свети Валентин, и имах намерение да прекарам вечерта с нея без трапеза с пет ястия и червени рози. Минах да я взема направо от студиото, където тя правеше записи, след което се настанихме удобно в наетата стая в „Уолдорф Астория“ да гледаме филми, да правим любов и да оцеляваме благодарение на румсървиса. В прегръдките ѝ намерих спасение от случващото се.

Същата вечер, 14 февруари 2002 година, Уди изчака завръщането на Хилел, седнал на леглото си в стаята. Минаваше десет часа, когато той най-сетне се появи.

— Мамка му, Уди, как ме изплаши! — възкликна Хилел, след като отвори вратата.

Уди само го изгледа и не отвърна нищо.

— Уди, всичко наред ли е? — запита Хилел.

Уди само посочи книжния плик и запита:

— Защо?

— Уди… Аз…

С един скок Уди се изправи, сграбчи Хилел за яката на сакото и го притисна до стената.

— Защо? — изкрещя този път той.

Хилел го погледна предизвикателно в очите.

— Удари ме, Уди. Така или иначе, само това умееш…

Уди вдигна юмрук и, разтреперан, застина така със стиснати зъби. После нададе яростен вик и побягна навън. Изтича до паркинга, качи се в колата на Колийн и потегли с пълна газ. Чувстваше нужда да сподели всичко с някого, на когото има доверие, и първият човек, за когото се сети, бе Патрик Невил. Пое към Манхатън. По пътя опита да се свърже с него, но телефонът му беше изключен.

Беше единайсет вечерта, когато пристигна пред дома на Патрик Невил. Паркира колата до отсрещния тротоар, прекоси улицата, без дори да се огледа, и влезе във входа. Там го спря нощният портиер.

— Трябва да видя по спешност Патрик Невил.

— Господин Невил очаква ли ви?

— Обадете му се! Обадете му се, за бога!

Портиерът позвъни у Патрик Невил.

— Добър вечер, господине. Прощавайте за безпокойството, но тук един господин…

— Уди, кажете Уди.

— …Господин Уди… Много добре.

Портиерът затвори и направи знак на Уди, че може да вземе асансьора. Той стигна на 23-ия етаж и се втурна към апартамента на Невил. Патрик го видя през шпионката да се задава и му отвори, преди да е позвънил.

— Уди, какво става?

— Искам да ти съобщя нещо.

Видя колебание в погледа му и добави:

— Може би те притеснявам…

— Не, няма такова нещо — успокои го Патрик.

Виждаше колко разстроен е Уди и не можеше да го остави така. Покани го да влезе и го отведе в хола. Пътем Уди забеляза маса, подредена за Свети Валентин, със свещи, голям букет рози, шампанско в купа с лед и две пълни, но недокоснати чаши.

— Патрик, съжалявам, не знаех, че имаш гости. Ще те оставя.

— Не и преди да си ми обяснил какво се е случило. Сядай.

— Прекъснах ти…

— Не се тревожи — спря го Патрик. — Правилно си постъпил, като дойде. Ще ти донеса нещо за пиене, а след това ще ми разкажеш всичко.

— Кафе, ако може.

Патрик отиде в кухнята и остави Уди сам в хола. Той се озърна и неочаквано видя дамско палто и чанта, оставени на един фотьойл. Приятелката на Патрик, помисли си той. Сигурно се е скрила в спалнята. Ала изведнъж му се стори, че палтото му е познато. Смутен, той стана и отиде да го разгледа отблизо. Видя в чантата портфейл, извади го и го отвори. Издърпа наслуки кредитна карта и в този момент му се стори, че ще повърне. Не беше възможно. Не и тя! За да се увери, че не се лъже, се втурна към спалните. В този момент от кухнята излезе Патрик. „Уди, къде отиваш? Почакай!“ Остави подноса с две чаши кафе и изтича след него. Ала Уди вече беше в коридора и отваряше една по една вратите. Накрая стигна до спалнята на Патрик и видя нея, леля Анита.

— Уди? — възкликна тя.

Той стоеше като вкаменен, напълно слисан. Пристигна и Патрик.

— Не е това, което си мислиш — каза му той. — Веднага ще ти обясним.

Уди го блъсна, за да може да мине, и побягна. Леля Анита се затича след него.

— Уди! — викна му тя. — Уди! Моля те, спри!

Той не искаше да чака асансьора и затова пое надолу по стълбите. Тя взе асансьора. Когато Уди стигна до партера, тя вече го очакваше там.

— Уди, ангелче, почакай! — прегърна го леля Анита.

Той се освободи и извика:

— Остави ме! Мръсница такава!

Устреми се към изхода и изкрещя:

— Ще кажа на Соул!

— Уди, моля те! — опита се да го настигне тя.

Той излезе на тротоара и без да се обръща, прекоси улицата, за да стигне до колата. Искаше час по-скоро да замине някъде много далече. Леля Анита се втурна след него и не видя появилата се изневиделица камионетка, която с пълна скорост връхлетя върху нея.

ТРЕТА ЧАСТ

Книга за Голдманови (1960–1989)

29

През целия месец април 2012 година разтребвах къщата на чичо Соул. Отначало подреждах наслуки някои документи, но постепенно се захванах сериозно за работа.

Всяка сутрин напусках рая на Бока Ратон, прекосявах джунглата на Маями, за да стигна до тихите улици на „Коконът Гроув“. И всеки път, когато спирах пред къщата, имах усещането, че той е там, че ме очаква на терасата, както дълго време бе правил. Скоро обаче се сблъсквах с реалността на затворената врата, която сам трябваше да отключа, и на застоялия въздух в стаите, макар че чистачката, която минаваше веднъж седмично, редовно проветряваше.

Започнах с най-лесното: дрехите, кърпите, съдовете в кухнята, които поставих в кашони и подарих на благотворителни организации.

После дойде ред на мебелите, с които работата се оказа далеч по-сложна: всяко кресло, ваза или скрин ми напомняха за него. Не беше донесъл тук нито един предмет от „Оук Парк“, но за петте години, през които бях прекарал доста време в тази къща, си бях изградил нови спомени.

Следваха снимките и личните вещи. Открих в шкафовете цели кашони със семейни фотографии. С тяхна помощ заплувах срещу течението на времето и с особена радост откривах отново Голдманови от Балтимор, които вече не съществуваха. Ала колкото по-далеч стигах, толкова повече въпроси нахлуваха в главата ми.

От време на време спирах, за да се обадя на Александра. Тя почти винаги отговаряше. И тогава започвахме да мълчим в слушалката. Вдигаше и аз казвах само:

— Здравей, Александра.

— Здравей, Марки.

И повече нищо. Мисля си, че имахме толкова много да си кажем, че просто не знаехме откъде да започнем. Години наред бяхме разговаряли ден след ден, без изключение. По цели вечери не млъквахме! Колко пъти, когато ходехме на ресторант, оставахме последни на масата и докато сервитьорите вече чистеха и се канеха да затварят, ние продължавахме да говорим. Толкова дълго си бяхме липсвали, че сега се чудехме какво да си разкажем най-напред. Затова предпочитахме да мълчим. Това наше мълчание беше красноречиво, едва ли не вълшебно. То бе излекувало раните от смъртта на Скот. В „Коконът Гроув“ обичах да сядам на терасата или пред къщата и да си представям Александра в гостната на нейния дом в Бевърли Хилс, пред грамадните прозорци с изглед към Лос Анджелис.

Един ден най-сетне разчупих мълчанието.

— Бих искал да съм с теб — казах ѝ аз.

— Защо?

— Защото много харесвам твоето куче.

Чух смеха ѝ.

— Глупчо!

Знаех, че когато ме нарича така, се усмихва. Докато бяхме заедно, го правеше всеки път, когато започнех да се занасям.

— Как е Дюк? — запитах.

— Добре е.

— Липсва ми.

— И ти му липсваш.

— Дали няма да може да се видим?

— Твърде възможно е, Марки.

Казвах си, че докато продължава да ме нарича Марки, все още има надежда. После я чух да подсмърча. Не добави нищо. Разбрах, че плаче. Изобщо не исках да я натъжавам, но и не можех да се откажа от нея.

Неочаквано чух в слушалката шум от отваряща се врата. После мъжки глас: Кевин. Тя веднага затвори.

За пръв път истински се спречкахме около седмица по-късно, когато открих в къщата на чичо Соул статията от „Медисън Дейли Стар“, посветена на Уди, с негова снимка заедно с Хилел, чичо Соул и леля Анита.

Изпратих ѝ есемес.

Трябва да те запитам нещо много важно по повод годините, прекарани в Медисън.

Обади ми се няколко часа по-късно. Беше в колата и се запитах дали не е излязла нарочно от къщи, за да може да говори спокойно.

— Искаше да ме питаш нещо — каза тя.

— Да. Ще ми се да знам защо ми беше забранила да идвам в Медисън, а на Уди и Хилел не?

— Това толкова ли е важно, Маркъс?

Не ми харесваше, когато ме наричаше Маркъс.

— Важно е.

— Виж какво, Маркъс, откъде бих могла да предположа, че са решили да следват в Медисън заради мен? Вярно е, че се зарадвах, когато ги видях в студентското градче. След срещата ни в Хемптънс изпитвах към тях особена нежност. Когато бяхме тримата, се чувствахме някак по-силни и след лекциите обикновено прекарвахме времето си заедно. Едва по-късно си дадох сметка за съперничеството помежду им.

— Съперничество ли?

— Маркъс, чудесно знаеш за какво става въпрос. Между тях наистина имаше съперничество. Беше неизбежно. Помня на какви жестоки тренировки се подлагаше Уди в Медисън. Ако не беше в аудиторията, човек можеше да го намери на игрището. Ако го нямаше и там, значи, пробягваше ежедневните десет мили в гората край градчето. Спомням си, че един ден го запитах: „Всъщност, Уди, защо правиш всичко това?“. А той ми отвърна: „За да бъда най-добрият“. Доста време ми трябваше, докато разбера какво всъщност иска да ми каже: желанието му не бе да бъде най-добрият на футболния терен, а най-добър в очите на чичо ти и леля ти.

— По-добър от кого?

— От Хилел.

Описа ми случки от тяхното съперничество, за които изобщо не бях чувал. Така например един ден Хилел предложил на Александра да отидат тримата с Уди на концерта на група, която всички харесвахме. Вечерта пред входа на залата обаче я чакал само Хилел. Обяснил ѝ, че Уди е останал да тренира. На другия ден тя срещнала Уди и му казала:

— Жалко, че не дойде на концерта. Беше страхотно.

— Какъв концерт? — запитал той.

— Хилел не ти ли каза?

— Не. За какво говориш?

Няколко дни по-късно в барчето на университета Хилел се появил с таблата с храна, седнал до Александра и направо я запитал:

— Алекс, представи си, че трябва да си избереш гадже, а от всички на Земята сме останали само аз и Уди. Кого би предпочела?

— Що за въпрос? — зачудила се тя. — Нито един от двама ви. Такива неща не стават между приятели, защото се разваля всичко. Предпочитам да си остана стара мома.

— Ами Уди? Обичаш ли Уди?

— Уди ли? Разбира се, че го обичам. Защо питаш?

— Обичаш ли го, или си влюбена в него?

— Хилел, ти какво?

След това дошъл ред на Уди. Един ден, когато двамата били в библиотеката, той я запитал:

— Какво мислиш за Хилел?

— Хубави неща. Защо?

— Имаш ли някакви чувства към него?

— Всъщност защо ми задаваш този въпрос?

— Просто така. Изглеждате доста близки.

За пръв път двамата откривали значението на думата „предпочитание“. Те, които доскоро били твърде подобни един на друг, здраво свързани и неразделни, вече си давали сметка, че в отношенията си с околиите не биха могли да бъдат едно цяло, а са две отделни личности. Александра ми разказа как те решили да експериментират с принципа на предпочитанието, опитвайки се да разберат кого от тях предпочита Патрик Невил. Към кого има специално отношение. До кого ще избере да седне, когато вечерят заедно. Кой от двамата ще му направи по-добро впечатление.

Според Александра Патрик определено имал предпочитание към Хилел, който му внушавал уважение със своя ум и с дръзките си разсъждения. Патрик искал мнението му по актуални въпроси от областта на икономиката, политиката, за кризата в Близкия изток и за още какво ли не. Когато Хилел говорел, Патрик слушал внимателно. Без съмнение ценял и Уди, но отношението му към него не било същото както към Хилел, който будел у него искрено възхищение.

Една неделя Патрик поканил Уди да му гостува по повод мач на „Титаните“ срещу Нюйоркския университет. Двамата прекарали заедно следобеда, като бъбрили на чаша уиски. Уди не споменал за посещението си пред Хилел. Александра разбрала това, след като неволно направила гаф по време на съвсем обикновен разговор.

— Аха! Значи, Уди ти е бил на гости в неделя? — запитал Хилел.

— Не знаеше ли?

Хилел изглеждал истински ядосан.

— Не мога да повярвам, че ми е скроил такъв номер!

Александра се опитала да го успокои.

— Какво толкова страшно се е случило? — запитала тя.

Той я погледнал свирепо, сякаш била казала ужасна глупост.

— Случило се е! Защо не си ме предупредила?

— Да те предупредя за какво? — разсърдила се на свой ред тя. — Все едно че съм видяла твоето момиче да ти изневерява и не съм ти казала нищо.

— Смятах, че аз и ти си споделяме всичко — нацупил се той.

— Виж какво, Хилел, престани с този цирк! Изобщо не отговарям за онова, което ти и Уди си казвате или не си казвате. Не ми е работа да ви се меся. И не забравяй, че ти самият ме заведе на концерт без него.

— Не е същото.

— Така ли? Че защо?

— Защото…

— Виждаш ли! Затова, моля те, спести ми тези ваши истории. Оставям ви сами да си оправяте отношенията.

Ала Хилел не мирясал. Решил, че щом Уди посещава тайно Патрик, и той може да прави същото. Един следобед, докато седели в барчето, Александра и Уди забелязали през прозореца Патрик и Хилел да излизат заедно от ректората. Двамата си стиснали приятелски ръцете и Патрик се отправил към паркинга.

— Какво правеше баща ми тук? — обърнала се Александра към Хилел, когато той се присъединил към тях в барчето. — Доста оживено разговаряхте.

— Ами да, двамата имахме среща.

— Така ли? Не знаех.

— Не може да знаеш всичко.

— И за какво ви беше срещата?

— За петък.

— Какво ще се случи в петък?

— Нищо. Поверително е.

През въпросния ден на Александра ѝ станало мъчно за Уди: изглеждал толкова безпомощен и нещастен, че сърцето ѝ се свило. Ядосвала се на Хилел и направо го мразела за това, което причинява на Уди. Явно било, че е спечелил надпреварата между двамата и вече е любимецът на Патрик. Какво повече искал? Всъщност той искал нея. Искал я само за себе си, но това тя все още не разбирала.

Дванайсет години по-късно Александра сподели с мен по телефона:

— Все пак тези няколко случки нямаха кой знае какви последици, поне докато бях с тях в Медисън. В крайна сметка приятелството им всеки път вземаше връх. След това между двамата може да се е случило нещо, но не зная точно какво. Струва ми се, че е свързано със смъртта на дядо ти…

— Какво искаш да кажеш?

— Хилел е открил нещо за Уди, което страшно го е оскърбило. Нямам представа какво. Помня само, че през лятото след смъртта на твоя дядо тримата заминахте за Флорида да помогнете на баба ви, а след като се завърнахте, той ми се обади по телефона. Каза ми, че се чувства предаден. Така и не уточни какво има предвид.

*  *  *

Когато се връщах в Бока Ратон след поредния ден, прекаран в постепенно разчистване на спомените, с които беше пълна къщата в „Коконът Гроув“, всеки път заварвах Лио да ме чака и да се оплаква, че напоследък изобщо не се виждаме.

Една вечер пристигна на терасата с няколко кутии бира, с шахматна дъска под мишница и каза сърдито:

— Браво, справяте се все по-добре и по-добре. Пристигате тук уж да пишете книга, ала като изключим, че открихте стара приятелка, откраднахте куче и сега сте се заели да разтребвате къщата на покойния ви чичо, не ви виждам много да напредвате.

— Заблуждавате се, Лио.

— Кога най-сетне ще започнете да пишете? Предупредете ме, защото много ми се ще да видя как „работите“.

Зърна на масата пред мен купчината стари албуми на баба с липсващите снимки на Балтиморови, към които бях прибавил снимките, открити у чичо Соул.

— Сега пък с какво сте се захванали, Маркъс? — попита ме заинтригуван той.

— Възстановявам правдата, Лио. Възстановявам правдата.

30

Флорида

Януари 2011 г.

Седем години след Драмата

Баба редовно канеше чичо Соул на вечеря. Когато му гостувах, отивах и аз.

Въпросната вечер беше запазила маса в рибен ресторант северно от Маями и беше оставила съобщение на телефонния секретар на чичо за изискванията към облеклото: „Соул, ще бъдем в елегантен ресторант, така че, моля те, постарай се да изглеждаш както подобава“. Преди да тръгнем, чичо Соул облече блейзър, единствения, с който разполагаше, и ме запита:

— Как изглеждам?

— Безупречно.

Не такова бе мнението на баба обаче. Пристигнахме навреме, но понеже тя беше подранила, сметна, че сме закъснели.

— Така или иначе, Соул, ти постоянно закъсняваш. Надявах се, че след като Марки е с теб, поне този път няма да се оправдавате със задръстванията.

— Съжалявам, мамо.

— Пък и я се погледни. Не можа ли да избереш сако и риза, които да си подхождат?

— Марки ме одобри.

— Вярно — подкрепих го аз.

Тя сви рамене.

— Е, щом Марки го казва, значи, всичко е наред. Сега той е звездата. Но ти, Соул, би могъл малко да се погрижиш за себе си. Преди беше толкова елегантен.

— Това беше преди.

— Говорих по телефона с Монтклеърови. Натан ни кани на гости за лятото. Смятам, че това ще те поразведри. Той обеща да се погрижи за самолетните билети.

— Не, мамо. Вече ти казах, че нямам желание.

— Ти непрекъснато казваш „не“. Упорит си като магаре. Натан е благ като мен, а ти открай време си вироглав. Също като баща си! Затова и не се разбирахте.

— Това няма нищо общо — възрази чичо Соул.

— Напротив, има много общо. Ако двамата не бяхте толкова опърничави, нещата щяха да бъдат различни.

Свадата им не продължи дълго. После дадохме поръчката и докато вечеряхме, почти не нарушихме мълчанието. На десерта баба стана от масата уж да отиде „до едното място“, а всъщност плати сметката, за да не притеснява сина си. Преди да си тръгнем, тя прегърна чичо Соул и използва момента, за да пъхне в джоба му банкнота от 50 долара. После се качи в таксито, служителят докара моя рейндж роувър и потеглихме за дома.

Както всеки път, чичо Соул ме помоли да се поразходим с колата. Обикновено не казваше откъде да минем, но аз знаех какво очаква от мен. Поех по Колинс Авеню, минах пред крайбрежните сгради. Понякога стигах до Уест Холивуд и Форт Лодърдейл. Друг път завивах към „Авентура“ и „Кънтри Клъб Драйв“ и отново минавах край местата, които Балтиморови бяха обитавали през миналите славни времена. Накрая той казваше: „Да се прибираме, Марки“. Така и не разбрах дали тези обиколки с кола за него са носталгично пътешествие, или опит за бягство. Струваше ми се, че в един момент ще ме помоли да изляза на магистрала I-95, която води към Балтимор, и двамата ще поемем обратно към „Оук Парк“.

Докато обикаляхме без цел по улиците на Маями, запитах чичо Соул: „Какво толкова се е случило между теб и дядо, че не сте си говорили повече от дванайсет години?“.

31

Върху нощното шкафче на баба открай време стои една снимка. Правена е в Ню Джърси към средата на шейсетте години. На нея са тримата мъже, белязали моя живот. На преден план са баща ми и чичо Соул като юноши. Малко по-назад е дядо Макс Голдман, горд, напет, нищо общо с образа на бледия, прегърбен от бремето на възрастта старец, застинал в тихото битие на пенсионер във Флорида, който се е запечатал в паметта ми. Зад тях се вижда красива бяла къща, техният дом на Греъм Авеню № 1603 в Сикокъс.

В квартала, който обитават, те са най-уважаваното семейство. Това са Голдманови от Ню Джърси през най-добрите им години.

Глава на семейството е Макс Голдман, с вид на актьор и костюми по поръчка. С неизменната цигара в устата. Лоялен и почтен, твърд в сделките, чиято дума тежи повече от кой да е договор. Любящ съпруг, грижовен баща, работодател, обожаван от своите служители. Ползва се с всеобщо уважение. Приветлив и харизматичен, той е в състояние да продаде независимо какво независимо на кого. На пътуващите търговци и на „Свидетелите на Йехова“, които звънят на вратата, великият Голдман преподава уроци по изкуство на продажбите. Кани ги в кухнята, излага им няколко теоретични принципа, след което ги придружава в тяхната обиколка, за да проследи как ги прилагат на практика.

Започнал от нищо, отначало продава прахосмукачки, по-късно коли, а след това специализира в медицинското обзавеждане и започва самостоятелен бизнес. Няколко години по-късно, начело на „Голдман и Сие“, фирма с петдесетина служители, той се превръща в един от основните доставчици на медицинско обзавеждане в областта, което му осигурява доста охолен живот. Жена му Рут Голдман е уважавана и ценена съпруга и майка. Освен това води цялото счетоводство на фирмата. Тя е нежна, но същевременно притежава воля и характер. Вратата ѝ е отворена за всеки, който се нуждае от нейната помощ.

От няколко години през ваканциите синовете на Макс Голдман му помагат в „Голдман и Сие“. Не че толкова се нуждае от тях, но иска да ги приобщи с надеждата един ден те да поемат управлението на предприятието и да го развият. Двете момчета са най-голямата му гордост. Те са възпитани, умни, образовани и добри спортисти; още не са навършили седемнайсет години, но за него вече са мъже. Вика ги в своя кабинет, излага пред тях идеите и стратегията си, а след това иска мнението им. Баща ми се интересува преди всичко от машинното обзавеждане, мечтае да изобрети нови технологии и по-леки сплави. Желанието му е да стане инженер. Чичо Соул пък е склонен към разсъждения и чертае във въображението си бъдещото развитие на компанията.

Макс Голдман е изключително доволен: синовете му взаимно се допълват. Не са съперници, а напротив, всеки има свой подход към бизнеса. През летните вечери обича да излиза с тях из квартала. Те никога не му отказват. Разхождат се, разговарят, от време на време сядат на някоя пейка. Когато е сигурен, че никой не ги вижда, Макс Голдман ги черпи с цигари. Отнася се с тях като с мъже: „Само не казвайте на майка си“. Понякога остават на пейката повече от час: прекрояват света и не усещат как минава времето. Макс Голдман говори за бъдещето и вече вижда как двамата му сина ще завоюват страната. Прегръща ги през раменете и им казва: „Ще открием клон на фирмата в Калифорния и камионите с емблемата на Голдманови ще прекосяват цяла Америка“.

Онова, което Макс Голдман не знае, е, че в своите мечти синовете му стигат много по-далече: баща им има намерение да открие два завода? Те искат заводите да бъдат десет. Амбициите им нямат граници. Представят си как ще обитават един и същ квартал, къщите им ще бъдат съседни, а през летните вечери ще излизат на разходка. Заедно ще купят вила на брега на някое езеро, където семействата им ще прекарват ваканциите си. В квартала са известни като братята Голдман. Разликата във възрастта им е по-малко от година и проявяват един и същ стремеж към съвършенство. Рядко може да бъдат видени поотделно. Споделят всичко и в събота вечер излизат заедно. Отиват в Ню Йорк и бродят по Първа улица. Човек често може да ги открие в „Шмулка Бърнстийн“, първия китайски кашер ресторант в Ню Йорк. Прави на столовете, с китайски шапки на главите, те пишат най-прекрасните страници на своята младост, готови за всякакви подвизи.

*  *  *

Минали са десетилетия. Вече нищо не е същото.

Няма ги сградите на семейното предприятие. Или по-скоро те са съвсем други. Част от тях са разрушени, а останалите са в развалини, след като проектът за строителството на жилищен комплекс на тяхно място е блокиран от някакво сдружение. През 1985 година „Голдман и Сие“ е изкупена от технологичната фирма „Хейендрас“.

Няма да откриете и местата от тяхната младост. „Шмулка Бърнстийн“ вече не съществува. На негово място на Първа улица има моден ресторант, където приготвят превъзходни сандвичи с печено сирене. Единствената следа от миналото е стара фотография на някогашното заведение, окачена до входа. На нея се виждат прави върху столовете двама младежи със сходни черти и китайски шапки на главите.

Ако баба Рут не ми бе споменала, никога не бих предположил, че навремето баща ми и чичо Соул са били толкова близки. Сцените, на които в детството си съм бил свидетел — в Балтимор по време на Деня на благодарността или през зимните ваканции във Флорида, — ми се струват отдалечени на светлинни години от разказите за тяхното детство. През цялото това време единственото, което ми се е набивало на очи, са били различията между тях.

В паметта ми са се запечатали вечерите в Маями, които прекарвахме навън. Баща ми и чичо Соул предварително избираха ресторанта измежду онези, които си струваха и които вече познавахме. След края на вечерята, въпреки възраженията на дядо, баща ми и чичо Соул си поделяха сметката, за да запазят братското равновесие. Ала понякога, поне веднъж по време на престоя, чичо Соул ни отвеждаше в по-скъп ресторант, като предварително обявяваше: „Аз ви каня“, което за всички Голдманови означаваше, че цените там не са по джоба на моите родители. Обикновено всички бяха доволни, особено Хилел, Уди и аз, защото щяхме да бъдем на ново място. Дядо и баба пък хвалеха богатото меню, изящната солница, качествения порцелан на чиниите, плата на покривката, сапуна в тоалетните или чистотата на писоарите с фотоклетка. Само моите родители се оплакваха. Преди да излезем, чувах майка ми да се вайка: „Нямам какво да облека, не съм предвидила официален тоалет. Какъв е този цирк, нали сме в отпуск? Натан, би могъл все пак да кажеш нещо“. След вечерята на излизане от ресторанта родителите ми оставаха на опашката в процесията на Голдманови, а мама недоволстваше от храната, която според нея не си струвала парите, или пък от прекалено раболепното обслужване.

Не разбирах защо се отнася така към чичо Соул, вместо да отдаде дължимото на неговата щедрост. Веднъж я чух да използва по негов адрес особено груби думи. Това бе по времето, когато в компанията, където работеше баща ми, предстояха съкращения и моите родители бяха на път да се откажат от пътуването до Флорида, за да спестят пари, в случай че се случи нещо неприятно, но в края на краищата все пак заминахме. В такива моменти се сърдех на чичо Соул, тъй като в сравнение с него моите родители изглеждаха незначителни. За тях неговите пари бяха същинско проклятие, защото ги превръщаше в хленчещи нищожества, които нямаха какво да облекат, за да излязат, и ядяха платената от него храна, която сами не можеха да си позволят. Освен това виждах изпълнените с гордост погледи на дядо и баба. След подобни вечери чувах дядо Голдман да разправя наляво и надясно как неговият син, великият Соул, е преуспял в живота. „Само да бяхте видели онзи ресторант! Френско вино, каквото никога не сте опитвали, а месото направо се топеше в устата. За персонала да не говорим! Докато се озърнете, и вече са ви напълнили чашата.“

За Деня на благодарността чичо Соул канеше дядо и баба в Балтимор и им купуваше самолетни билети първа класа. Те се прехласваха от удобните кресла, от обслужването на борда, от ястията, поднесени в порцеланови чинии, и от факта, че могат да заемат местата си преди всички останали. „Нека заповядат пътниците с предимство! — възкликваше тържествено той, докато ни описваше всички наслади по време на пътуването. — И бяхме с предимство не защото сме стари и трудноподвижни, а защото благодарение на Соул бяхме ВИП клиенти.“

През целия си живот съм бил свидетел как дядо и баба непрекъснато превъзнасят моя чичо. Всичко, което той избереше, беше съвършено, всяко нещо, което казваше — истина от първа инстанция. Виждах как обичат леля Анита като родна дъщеря, как обожаваха Балтиморови. Откъде бих могъл да предположа, че цели дванайсет години дядо и чичо Соул не са си говорили!

Спомням си също така фамилните ни пребивавания във Флорида по времето преди „Буенависта“, когато всички се настанявахме в апартамента на дядо и баба. Нерядко самолетите ни се приземяваха почти по едно и също време и в такива случаи пристигахме у тях заедно. Те отваряха вратата и винаги прегръщаха първо чичо Соул. Сетне ни казваха: „Хайде, оставете си багажа. Вие, деца, ще бъдете в хола; Натан и Дебора в стаята с телевизора. Соул и Анита, вие ще бъдете в стаята за гости“. Всяка година разпределяха леглата, все едно че бяха печалби от лотарията, при това голямата награда неизменно отиваше на едно и също място. Чичо Соул и леля Анита получаваха стаята за гости с всички удобства: голямо легло и отделна баня, докато на моите родители се падаше разтегателен диван в малката стая, където дядо и баба гледаха телевизия. Тази стая беше позорна в две отношения. Първо, ние от бандата на Голдманови тайно я бяхме кръстили „вонялня“ заради миризмата на застояло в нея (дядо и баба никога не включваха там климатичната инсталация). Всяка година с пристигането Хилел и Уди, които вярваха в случайното разпределение на леглата, трепереха при мисълта, че може да им се наложи да спят в нея. Докато дядо обявяваше резултатите от лотарията, ги виждах как се държат за ръце и стискат палци, шепнейки: „Милост, само не във вонялнята! Само не във вонялнята!“ Те до края не разбраха, че изтезанието с „вонялнята“ поначало е отредено на моите родители: всеки път именно те бяха осъдени да пребивават в нея.

Второто позорно обстоятелство не беше пряко свързано със стаята, а с факта, че в близост до нея нямаше тоалетна. Това принуждаваше родителите ми, когато ходеха нощем по нужда, да минават през хола, където спеше бандата на Голдманови. Майка ми, спретната и изискана жена, никога не се появяваше в небрежен вид. Помня колко дълго я чакахме с баща ми в неделя сутрин да слезе за закуска. Питах го къде е мама и получавах вечния отговор: „Приготвя се“. Докато във Флорида я мярках посред нощ да прекосява на пръсти нашата стая на път за тоалетната с измачкана нощница и разчорлени коси. За мен тази гледка беше ужасно унизителна. Една нощ, докато минаваше край нас, нощницата ѝ се вдигна и видяхме голото ѝ дупе. И тримата се престорихме на заспали, но съм сигурен, че и Хилел и Уди я бяха видели, защото, когато тя се затвори в тоалетната, те провериха дали спя (всъщност бях напълно буден) и се изкикотиха подигравателно. Дълго време ѝ се сърдих, че си е позволила така да се разголи и за пореден път да хвърли булото на позора върху Монтклеърови, обитатели на „вонялнята“ и среднощни ексхибиционисти. В същото време чичо Соул и леля Анита разполагаха със своя баня и тоалетна и всеки път се появяваха спретнати и облечени.

Пак във Флорида ставах неволен свидетел на постоянно тлеещото напрежение между моите родители и чичо Соул.

Един ден, когато баща ми очевидно смяташе, че е сам в хола с чичо Соул, го чух да му казва:

— Не си ми споменавал, че ще вземеш билети първа класа за тате и мама. Не трябва ли да решаваме заедно? Колко ти дължа? Ще ти напиша чек.

— Остави. Няма смисъл.

— Не, искам да платя моя дял.

— Не се притеснявай. Не си струва.

Не си струва. Години по-късно разбрах, че дядо и баба едва ли са могли да преживяват с малката рента, която дядо ми получаваше след провала на „Голдман и Сие“, и че издръжката им във Флорида изцяло се е крепяла върху щедростта на чичо Соул.

След всяко завръщане от Деня на благодарността чувах мама да негодува срещу чичо Соул.

— Той, естествено, може да се фука с билетите първа класа за твоите родители. Не се ли сеща, че ние нямаме такива възможности?

— Отказа да вземе чека, който му предлагах — бранеше го баща ми.

— Оставаше и да го вземе!

Никак не обичах завръщанията в Монтклеър. Не обичах да слушам как мама злослови по адрес на Балтиморови. Не обичах да я чувам как хули и одумва разкошния им дом, начина им на живот, новите им коли, как ненавижда всичко, от което аз се възхищавах. Дълго време смятах, че мама просто завижда. Едва години по-късно разбрах истинския смисъл на упрека, който отправи към баща ми веднъж, след поредното ни завръщане от Балтимор. Тогава тя му подхвърли: „Не си ли даваш сметка, че всичко, което той притежава, го дължи на теб?“.

32

През април 2012 година, докато подреждах къщата на моя чичо, веднъж неволно се залях с кафето, което тъкмо си бях приготвил. За да огранича щетите, съблякох тениската си и набързо изпрах под крана на чешмата изцапаната част. После я проснах да съхне на терасата и останах гол до кръста. Случката ми припомни как чичо Соул переше сам бельото си и го простираше на опъната зад къщата тел. Още го виждам как вади дрехите от пералнята в пластмасов леген и ги изнася навън. От тях се носи приятната миризма на омекотител. После сам ги глади доста непохватно.

Когато се установи в „Коконът Гроув“, в началото все още разполагаше със значителни спестявания. Беше наел домашна помощница на име Фернанда, която идваше три пъти седмично, почистваше къщата, слагаше свежи цветя във вазите, пръскаше с ароматизатор, готвеше и се занимаваше с прането.

Няколко години по-късно, когато изгуби всичко, му се наложи да се лиши от нея. Настоях да я задържи, като аз поема заплатата ѝ, но чичо отказа. Без негово знание преведох парите на Фернанда за шест месеца напред, но когато тя се появила, той я изгонил, без дори да ѝ отвори.

— Нямам възможност да ви плащам — заявил ѝ иззад затворената врата.

— Изпрати ме господин Маркъс. Вече ми плати. Ако не ми позволите да работя, ще излезе, че съм ограбила вашия племенник. Нали не искате да стане така?

— Вашите договорки изобщо не ме интересуват. Отлично мога да се оправям и сам.

Тя ми се обади разплакана направо от терасата на къщата. Казах ѝ да задържи парите, докато си намери друга работа.

След напускането на Фернанда започнах веднъж седмично да си нося бельото на обществена пералня. Предложих на чичо Соул да вземам и неговото, но той беше прекалено горд, за да приеме каквото и да било. Освен това започна сам да почиства къщата. Когато му бях на гости, чакаше да изляза, за да се захване за работа. Понякога на връщане от покупки го заварвах, плувнал в пот, да бърше пода. „Колко приятно е да живееш на чисто“, посрещаше ме усмихнат той. Един ден му казах:

— Неудобно ми е, че не ми позволяваш да ти помогна.

В този момент той миеше прозорците. Спря и ме запита:

— Неудобно ти е, че не ми помагаш, или че ме виждаш сам да чистя? Сигурно си мислиш, че това не подхожда на човек като мен? Може би съм прекалено важен, за да мия собствената си тоалетна?

Улучи десетката. Давах си сметка, че е напълно прав. Еднакво се възхищавах от чичо Соул милионера и от чичо Соул, който пълнеше пликовете с покупки на клиентите в супермаркета. В случая богатството нямаше никакво значение, всичко беше въпрос на достойнство. Силата и красотата на моя чичо се криеха именно в необикновено развитото му чувство за достойнство. То го издигаше над останалите. Никой не беше в състояние да му го отнеме. Напротив, то укрепваше с времето. Въпреки всичко, като го гледах да мие пода, неволно се сещах за славната епоха на Голдманови от Балтимор, когато за поддръжката на къщата в „Оук Парк“ се грижеше цяла армия работници: Мария, домашната помощница, която се трудеше у Балтиморови на пълно работно време още когато бяхме деца; градинарят Скункс и хората, които подкастряха прекалено високите за него клони на дърветата; техниците по поддръжката на басейна и на покрива; симпатичната филипинка, която идваше със сестрите си да сервира за Деня на благодарността или по време на други официални вечери.

От всички, които по онова време се грижеха за блясъка на двореца на Балтиморови, най-много харесвах Мария. Тя се отнасяше много мило с мен и на рождения ми ден неизменно ми подаряваше кутия шоколади. Наричах я „вълшебницата“. По време на престоя ми там благодарение на нея мръсните ми дрехи, разхвърляни навсякъде из стаята за гости, изчезваха внезапно и същата вечер се появяваха отново изпрани и изгладени. Изпитвах искрено възхищение от безграничните ѝ способности. В Монтклеър с прането и гладенето се занимаваше майка ми. Тя вършеше това в събота или неделя (когато не беше на работа), което означаваше, че трябваше да чакам цяла седмица, за да видя отново дрехите си чисти. Затова грижливо подбирах какво да облека през седмицата в зависимост от обстоятелствата, за да не се окажа внезапно лишен от любимия си пуловер, с който да смая момичетата.

Дори по време на следването ми, когато гостувах на Балтиморови за Деня на благодарността, Мария успяваше да се добере до мръсното ми бельо и не след дълго да го остави чисто върху леглото ми. След Драмата, сполетяла ни през 2004 година в навечерието на Деня на благодарността, чичо Соул повече не се завърна в „Оук Парк“. Тя обаче с несломима вярност продължи да работи там.

*  *  *

Флорида

Пролетта на 2011 г.

На другия ден след вечерята с баба, като се върнах от сутрешното бягане, заварих чичо Соул да чисти с прахосмукачката.

Предишната вечер, докато пътувахме в колата, той едва бе открехнал пред мен вратата към младежките си спомени и когато пристигнахме, веднага бе сменил темата.

— Вчера ти не успя да ми разкажеш за теб и за дядо.

— Няма кой знае какво за разказване. Миналото си е минало.

Изключи прахосмукачката, нави кабела и я прибра в шкафа, сякаш всичко това нямаше никакво значение. Накрая се обърна към мен и каза нещо, което ме изуми:

— Знаеш ли, Маркъс, дядо ти и баба ти винаги са предпочитали баща ти пред мен.

— Как така? Какво говориш? Те така се възхищаваха от теб!

— Може и да са се възхищавали, но това не означава, че не предпочитаха баща ти.

— Как може да си въобразяваш подобно нещо?

— Защото това е истината. До университета двамата с баща ти бяхме много близки. Нещата между нас се усложниха, когато дядо ти не се съгласи да следвам медицина.

— Значи, си искал да станеш лекар?

— Да, но дядо ти беше против. Казваше, че от това семейното предприятие няма да има никаква полза. Баща ти пък от своя страна искаше да стане инженер и намерението му напълно съвпадаше с плановете на твоя дядо. Изпрати ме във второразредно учебно заведение, където таксата не беше висока, и вложи всичко, с което разполагаше, за да може баща ти да завърши реномиран университет. Така той получи образование на най-високо ниво. Дядо ти го назначи за директор на компанията. Макар да бях по-големият, си останах втора цигулка. Оттогава непрекъснато се опитвах да впечатля дядо ти и баба ти, за да забравя, че винаги са ме поставяли по-долу от баща ти.

— Но какво всъщност се е случило? — запитах го аз.

Той сви рамене, взе парцала и препарата и отиде да чисти прозорците в кухнята.

След като чичо Соул не беше склонен да си припомня миналото, реших да поговоря с баба. Нейната версия донякъде се отличаваше от тази на чичо.

— Дядо ти искаше Соул и баща ти заедно да управляват фирмата — обясни тя. — Смяташе, че баща ти ще се занимава с техническата част, а чичо ти ще води бизнеса. Само че това беше, преди да се скара със Соул.

— Чичо Соул ми каза, че искал да следва медицина, но дядо не бил съгласен.

— Според дядо ти медицината бе чиста загуба на време и пари.

Баба предложи да излезем на балкона, за да може да пуши. Седнахме на пластмасовите столове и аз я изчаках да повърти цигарата между кривите си пръсти, да я поднесе към устните си, да я запали, да си дръпне бавно, преди да продължи:

— Имай предвид, Марки, че фирмата „Голдман и Сие“ беше любимата рожба на дядо ти. Беше вложил всичките си сили, за да я изгради, и имаше съвсем конкретни планове за по-нататъшното ѝ развитие. Беше широко скроен човек, но в някои отношения — непреклонен.

В края на шейсетте години намерението на чичо Соул да следва медицина било посрещнато с недоумение от неговия баща. „Да изхабиш толкова години в името на какво? Твоята задача във фирмата е да я поведеш към нови предизвикателства. Трябва да изучаваш пазарна стратегия, търговия, счетоводство. Такива неща. Медицина, пфу! Що за нелепа идея!“ Чичо Соул нямал друг изход, освен да се подчини, и се записал да следва фирмено управление в малък университет в Мериленд. Положението рязко се променило, когато научил, че брат му заминава да учи в Станфордския университет. Дал си сметка, че родителите им явно облагодетелстват по-малкия си син, и се почувствал дълбоко засегнат. По време на семейните събирания всички се прехласвали пред баща ми, студент в престижен университет, докато чичо учел във второразредно учебно заведение. Тогава той решил да покаже на какво е способен. Сближил се с един от професорите, който му помогнал да състави проект за по-нататъшното развитие на „Голдман и Сие“. Един ден се завърнал у дома с дебела папка под мишница и я показал на дядо.

— Това е концепция за по-нататъшното развитие на предприятието — обяснил му той.

Дядо го погледнал недоверчиво:

— За какво развитие говориш? Предприятието по-скоро трябва да се стабилизира. Вашето поколение не е преживяло войната и си въобразява, че всичко пада наготово.

— Професор Хендрикс твърди, че…

— Кой е този професор Хендрикс?

— Моят преподавател по мениджмънт. Той смята, че едно предприятие има два пътя: или да поглъща другите, или да бъде погълнато.

— Само че твоят професор греши. Стремежът към разрастване е най-сигурният начин да се провалиш.

— Прекалената предпазливост води до застой и накрая винаги се намира някой по-силен, който да те смачка.

— А този твой професор ръководил ли е някога предприятие? — запитал дядо.

— Не, доколкото знам — отвърнал чичо Соул и свел поглед.

— Аз пък съм! И моето предприятие е в отлично състояние. Твоят професор има ли понятие от медицинско обзавеждане?

— Не, но…

— Главите на университетските преподаватели са пълни с всякакви теории. Твоят професор никога не е основавал предприятие и няма представа от медицинско обзавеждане, а си въобразява, че може да ме учи как да ръководя „Голдман и Сие“.

— Няма такова нещо — започнал да отстъпва чичо Соул. — Това са само няколко идеи.

— Какви идеи? Какви по-точно идеи?

— За разширение на продажбите отвъд района на Ню Джърси.

— Та ние и сега можем да продаваме, където си искаме.

— Да, но имаме ли клиенти?

— Засега не. Но отдавна смятам да открия клон на Западния бряг.

— Именно. Говореше за това още навремето, когато бяхме деца, но досега нищо не е направено.

— Соул, Рим не е построен за един ден!

— Професор Хендрикс смята, че единственият начин е да бъдат открити клонове и в други щати. Всеки клон ще разполага със свой склад с обзавеждане и ще се стреми да спечели доверието на потенциалните клиенти, като своевременно задоволява нуждите им.

Дядо се намръщил.

— И откъде ще се намерят пари за тези нови клонове?

— Капиталът на фирмата трябва да се отвори за външни инвеститори. Едно бюро в Ню Йорк би могло…

— Бюро в Ню Йорк? Я стига! Значи, Сикокъс, Ню Джърси, е прекалено тесен за тебе?

— Не в това е проблемът, но…

— Престани, Соул! Не искам повече да слушам подобни глупости! Нали все пак аз съм собственик на предприятието?

През следващите две години чичо Соул престанал да споделя с баща си своите идеи за развитието на „Голдман и Сие“. Любима негова тема станали гражданските права. Професор Хендрикс бил човек с леви убеждения и борец за граждански права. Чичо Соул се присъединил към някои негови инициативи. Пак по това време се запознал с дъщеря му Анита Хендрикс. При всяко завръщане в Сикокъс непрекъснато говорел за „справедливи каузи“ и за „предстоящи действия“. Тръгнал заедно с професор Хендрикс и Анита из страната и участвал в протестните митинги. Новата му ангажираност страшно ядосала дядо. Именно тя станала причина за спречкването между двамата и за мълчанието, възцарило се между тях за цели дванайсет години.

Това се случило през една априлска нощ на 1973 година, по време на пролетната ваканция, когато чичо Соул се завърнал при своите родители в Сикокъс. Макар да наближавало полунощ, дядо не си бил легнал, а очаквал завръщането на чичо Соул и нервно се разхождал в хола. От време на време вземал един брой на списание „Тайм“ и след това отново го захвърлял на масата.

Баба била в спалнята на горния етаж. На няколко пъти слизала и го викала да си легне, но той не искал и да чуе. Чакал обяснение от своя син. Накрая баба заспала. По едно време я събудили викове. Дочула отдолу гласа на дядо, който възкликнал:

— Боже мой, Соул! Съзнаваш ли какви ги вършиш?

— Не е това, което си мислиш, тате.

— Мисля си това, което виждам. А виждам как си затънал до гуша в разни глупости.

— Глупости ли? А ти, тате, даваш ли си сметка какво пропускаш, като отказваш да подкрепиш протестите?

Причина за гнева на дядо била снимката върху корицата на „Тайм“, на която била заснета състоялата се седмица преди това демонстрация във Вашингтон. На нея ясно се виждали чичо Соул, леля Анита и нейният баща с вдигнати юмруци в първата редица на протестиращите. Дядо подозирал, че цялата тази история ще свърши зле.

— Погледни, Соул! Погледни се! — викнал той и захвърлил списанието в лицето на сина си. — Знаеш ли какво означава тази снимка? Означава неприятности! Цял куп неприятности! Какво целиш в края на краищата? Да те погне ФБР ли? А за фирмата помисли ли? Знаеш ли какво ще направи ФБР, ако сметне, че си опасен? Ще съсипе и твоя, и нашия живот. Ще насъскат данъчните да унищожат компанията! Това ли искаш?

— Не смяташ ли, че преувеличаваш, тате? Ние се борим за един по-справедлив свят и аз не виждам нищо лошо в това.

— С тези ваши демонстрации няма да постигнете нищо! Защо не погледнеш истината в очите? Всичко ще свърши зле и това ще ти е печалбата. Накрая ще те убият!

— Кой ще ме убие? Полицията ли? Или правителството? Браво! И това ми било правова държава!

— Виж какво, Соул, откакто се сближи с този професор Хендрикс и особено с дъщеря му, направо си обсебен от тези граждански права…

— Тя си има име, казва се Анита.

— Добре де, Анита. Аз пък не искам повече да се срещаш с нея.

— И защо?

— Защото ти влияе зле! Откакто се виждате, постоянно изпадаш в неприятни ситуации. Непрекъснато обикаляш от щат на щат за разни демонстрации. Ще си провалиш и следването, защото, вместо да учиш, си губиш времето в печатане на прокламации и рисуване на плакати. За бога, помисли за бъдещето си! А твоето бъдеще е компанията.

— Моето бъдеще е с Анита.

— Не говори глупости! Баща ѝ ти е промил мозъка! Как си обясняваш, че така изведнъж стана горещ защитник на гражданските права? Какво се е случило с тебе?

— В случая баща ѝ няма нищо общо!

Баба слушала как двамата постоянно повишават тон, но не посмяла да слезе. Решила, че един откровен разговор може да се окаже полезен за тях. Само че спорът се превърнал в караница.

— Тате, не разбирам защо до такава степен ми нямаш доверие. Защо смяташ, че непрекъснато трябва да ме контролираш?

— Соул, ти си полудял! Как не съзнаваш, че просто съм загрижен за теб?

— Загрижен? Наистина ли? За какво толкова си загрижен? За това кой ще те наследи в предприятието?

— Тревожа се, че като се набъркваш в тези истории за гражданските права, накрая ще изчезнеш!

— Да изчезна ли? Та аз тъкмо това ще направя! Писна ми от твоите глупости! Искаш всичко да става по твоята воля! Да командваш всички!

— Соул, не ми говори с този тон!

— Така или иначе, теб те интересува само Натан. Само към него храниш уважение.

— Натан поне не се е повел по подобни смахнати идеи, които един ден могат да погубят всички!

— Смахнати ли? Желанието ми беше да работя за благото на предприятието, но ти изобщо не ми обръщаше внимание! Докрай ще си останеш продавач на прахосмукачки!

— Какво каза? — ревнал дядо.

— Добре ме чу! Не искам и да чуя за твоята смешна фирма! Колкото по-далече съм от тебе, толкова по-добре се чувствам! Махам се!

— Соул, минаваш всякакви граници! Предупреждавам те: ако прекрачиш този праг, не искам повече да се мяркаш пред очите ми!

— Не се притеснявай, заминавам и занапред кракът ми няма да стъпи в тъпия Ню Джърси!

В този момент баба изскочила от спалнята и се втурнала надолу по стълбите, но било твърде късно: чичо Соул затръшнал вратата и седнал зад волана. Тя излязла боса навън и го молела да се върне, но той потеглил. Затичала се след колата, но скоро разбрала, че няма намерение да спре. Бил си заминал окончателно.

Чичо Соул изпълнил заканата си. Докато дядо бил жив, повече не се завърнал в Ню Джърси. Отишъл там едва след смъртта му през 2001 година. Между две дръпвания на цигарата, на фона на ятата чайки, които се рееха над океана, баба завърши своя разказ с това, че в деня, когато се обадила на чичо Соул, за да му съобщи за смъртта на дядо, първата му работа била не да отиде във Флорида, а да се отправи към родния Ню Джърси, от който той сам се бил прокудил.

33

След като известно време ме гледаше как всяка сутрин напускам Бока Ратон, накрая, воден от любопитство, Лио започна да идва с мен в „Коконът Гроув“. Присъствието му с нищо не ми помагаше. Единственото, което го интересуваше, беше моята компания. Разполагаше се на терасата под сянката на манговото дърво и не се уморяваше да повтаря: „Ех, колко е приятно тук, Маркъс“. Впрочем на мен също ми харесваше присъствието му.

Къщата постепенно се изпразваше.

Понякога се прибирах у дома с кашон с предмети, които исках да запазя. Лио започваше да рови в него и ме питаше:

— Маркъс, какво ще правите с тези боклуци? Имате чудесна къща и се надявам, че няма да я превърнете във вехтошарница.

— Това са просто няколко спомена, Лио.

— Спомените са в главата. Останалото са куп излишни вещи, които само заемат място.

Прекъснах грижливото подреждане на чичовите вещи за няколко дни, за да прескоча до Ню Йорк. Почти бях приключил работа в „Коконът Гроув“, когато ми се обади моят агент: бил успял да ме включи в телевизионно предаване, което се радваше на зрителски интерес. Записът трябваше да се състои същата седмица.

— Нямам време — отговорих му аз. — А освен това, щом ми предлагат участие в последния момент, това означава, че ме викат да запълня някоя дупка.

— А може би означава, че имаш страхотен агент, който е уредил нещата да се случат точно по този начин.

— Какво искаш да кажеш?

— Записват последователно два броя на предаването. Първо участваш ти, а следващият гост е Александра Невил. Гримьорните ви са една до друга.

— Аха! — възкликнах аз. — А тя в течение ли е?

— Не мисля. Е, съгласен ли си?

— Сама ли ще бъде?

— Виж какво, Маркъс, аз съм твой агент, а не нейна майка. Съгласен ли си?

— Съгласен — отвърнах.

Два дни по-късно взех самолета за Ню Йорк. Преди да потегля за летището, Лио ми направи сцена:

— Не съм срещал по-мързелив човек от вас! От три месеца уж пишете книга, а в действителност все отлагате за утре, за утре, за утре!

— Ще отсъствам само няколко дни.

— И кога най-сетне ще започнете тази ваша дяволска книга?

— Съвсем скоро, Лио. Обещавам ви.

— Маркъс, имам чувството, че се подигравате с мен. Не се ли боите от бялата страница, не ви ли кара на моменти да изпадате в криза?

— Не.

— А ако това ви се случи, ще ми кажете ли?

— Разбира се.

— Обещавате ли?

— Обещавам.

Пристигнах в Ню Йорк вечерта преди деня на записа. Бях притеснен. Цяла вечер се разхождах нервно в хотелската стая.

На другата сутрин, след като дълго се чудих как точно да се облека, се явих малко подранил в телевизионното студио на „Бродуей“. Поведоха ме към гримьорната и докато минавах по коридора, видях върху съседната врата нейното име. „Александра тук ли е вече?“, запитах уж небрежно охранителя, който ме придружаваше, а той ми отвърна, че още не е пристигнала.

Затворих се в гримьорната, но не ме свърташе на едно място. Кога ще се появи най-сетне? Дали да почукам на нейната врата? Ами след това? Ако е дошла заедно с Кевин? Как да постъпя в такъв случай? Чувствах се глупаво и ми идваше да си тръгна. За съжаление, беше твърде късно. Седнах на канапето и се заслушах в шумовете, идващи откъм коридора. Изведнъж чух нейния глас. Сърцето ми се разтуптя. Съседната врата се отвори и затвори. После нищо. Ненадейно телефонът ми започна да вибрира. Беше ми изпратила съобщение.

В съседната гримьорна ли си???

Отговорих съвсем кратко.

Да.

Отново чух как се отваря и затваря съседната врата, а след това някой почука на моята. Беше тя.

— Марки?

— Изненада!

— Знаеше ли, че ще записваме в един ден?

— Не — излъгах аз.

Отстъпих, за да я пропусна: тя влезе и затвори след себе си вратата. Сетне се хвърли на врата ми и с все сила ме прегърна. Дълго останахме притиснати един до друг. Много ми се искаше да я целуна, но се боях да не разваля всичко. Затова само улових лицето ѝ с ръце и я погледнах в очите, които грееха с особена светлина.

— Какво ще правиш тази вечер? — запита ме неочаквано тя.

— Нямам нищо предвид… Бихме могли…

— Да — потвърди тя.

Усмихнахме се едновременно.

Трябваше да решим къде да се срещнем. В нейния хотел гъмжеше от журналисти, а на публично място беше напълно изключено. Предложих ѝ да дойде при мен. Имаше подземен паркинг, от който асансьорът водеше направо на етажа. Никой нямаше да я види. Тя прие.

Никога не съм си представял, че един ден Александра ще дойде в моя апартамент. И все пак си мислех за нея, когато с хонорара от първия си роман купих жилището в Уест Вилидж. Направих го заради нея. И когато брокерът ме заведе да ми го покаже, веднага взех решение, защото знаех, че тя ще го хареса. Оказах се прав: беше очарована. Когато слезе от асансьора пред вратата, която предварително бях отворил, тя ахна и възкликна възторжено: „О, боже мой, Марки! Точно за такъв апартамент съм мечтала!“. Почувствах се горд още повече, когато излязохме на огромната, потънала в цветя тераса.

— Ти ли се грижиш за тях? — запита ме тя.

— Разбира се. Нали не си забравила, че съм професионален градинар?

Засмя се, за момент се прехласна пред огромните бели хортензии и потъна в дълбокия диван. Отворих бутилка вино. Чувствахме се прекрасно.

— Как е Дюк?

— Добре е. Маркъс, нали няма да говорим за моето куче?

— Няма. В такъв случай, ти как си?

— Добре съм. Приятно ми е в Ню Йорк. Чувствам се чудесно, когато съм тук.

— Защо тогава замина за Калифорния?

— Защото така трябваше. Не исках непрекъснато да се боя, че ще те срещна неочаквано на улицата. Но пък отдавна си казвам, че е крайно време да си купя апартамент тук.

— Винаги си добре дошла при мен — казах аз и веднага съжалих за думите си.

Тя се усмихна тъжно.

— Не ми се вярва Кевин да гори от желание да ти стане съквартирант.

— Значи, Кевин все още е актуален?

— Разбира се, Маркъс. Заедно сме от четири години.

— Ако беше подходящият избор, отдавна да сте женени…

— Марки, престани. Не започвай пак. Май че е по-добре да си вървя…

Упрекнах се за поредната си глупост.

— Прощавай, Алекс… Дали бихме могли да започнем тази наша среща отначало?

— Нека опитаме.

Тя стана и напусна терасата. Не разбрах какво има предвид и я последвах вътре. Видях я как отива до вратата, отваря я и излиза. За момент останах като гръмнат, но веднага след това чух звънеца и се втурнах да отворя.

— Привет, Марки — поздрави ме Александра. — Извинявай, че малко закъснях.

— Не се притеснявай, всичко е наред. Тъкмо отворих бутилка вино на терасата. Дори ти напълних чашата.

— Благодаря. Страхотен апартамент! Значи, тук живееш?

— Ами да.

Тръгнахме към терасата и аз поставих ръка върху голото ѝ рамо. Тя се обърна и мълчаливо се погледнахме в очите. Двамата бяхме в плен на необикновено силно привличане. Приближих устни до нейните: тя не се отдръпна. Напротив, вдигна ръце, улови лицето ми и ме целуна.

34

Флорида

Пролетта на 2011 г.

Отношението на чичо Соул към мен неочаквано се промени. Започна да се държи доста сдържано. От март 2011 година все по-често се срещаше с Фейт, управителката на „Хоул Фудс“.

Преди да науча истината, си въобразявах, че това е сантиментална връзка. Тя редовно минаваше да го вземе от къщи и двамата заминаваха заедно. Нямаше ги дълго, понякога по цял ден. Чичо Соул не споменаваше къде ходят, а аз нямах желание да го разпитвам. Често се завръщаше в лошо настроение и започвах да се чудя какво точно се случва между тях.

Не след дълго у мен се създаде неприятното впечатление, че наистина е настъпила някаква промяна. Поради неизвестна за мен причина „Коконът Гроув“ престана да бъде онзи оазис на спокойствието, който познавах. Забелязах, че чичо Соул лесно губи търпение, което не му бе присъщо.

И в супермаркета атмосферата беше различна. Сайкоморъс се беше провалил при първото си участие в телевизионното състезание „Пей!“ и откакто бе получил писмото със съобщението, че не е класиран, бе съкрушен. Един ден в опит да му повдигна самочувствието му казах:

— Сайк, това е само началото. Трябва да се бориш за своите мечти.

— Много е трудно. В Лос Анджелис е пълно с актьори и певци, които искат да пробият. Имам чувството, че никога няма да успея.

— Трябва да откриеш онова, което те отличава от тях.

Той вдигна рамене.

— Всъщност просто искам да бъда прочут.

— Искаш да пееш или да бъдеш прочут?

— Да бъда прочут певец.

— А ако трябва да избереш едно от двете?

— Тогава искам да бъда известен.

— Защо?

— Приятно е да си известен. Нали?

— Известността е просто дреха, Сайкоморъс. Дреха, която в един момент ти става тясна, износва се или ти я открадват. Най-важно от всичко е какъв си, когато си гол.

Обстановката беше тягостна. Когато през почивките заедно с чичо Соул сядахме на пейката пред магазина, той оставаше замислен и мълчалив. Скоро започнах да посещавам „Хуол Фудс“ през ден, а след това и през два дни. Всъщност Фейт единствена връщаше усмивката на чичо Соул. Той постоянно ѝ оказваше малки знаци на внимание: подаряваше ѝ цветя, черпеше я манго на терасата и дори веднъж я покани на вечеря в дома си. За случая си сложи вратовръзка, което не беше правил от години. Спомних си внушителната колекция от вратовръзки, която притежаваше в Балтимор и която така и не стигна до „Коконът Гроув“.

Присъствието на Фейт донякъде разстрои очакванията ми за отношенията между мен и чичо. По едно време даже се питах дали донякъде не ревнувам, макар че, от друга страна, щях да бъда доволен, ако чичо е намерил жена, която да оживи монотонното му битие. Стигнах дотам, че започнах да се съмнявам в причините, довели ме във Флорида. Дали бях тук от любов към моя чичо, или за да му покажа, че племенникът му от Монтклеър го е надминал?

Една неделя, докато четях в хола и имах намерение да се разходя до Маями, за да ги оставя да си гукат на спокойствие, го запитах:

— Днес няма ли да се видите с Фейт?

— Не.

Не казах нищо.

— Марки, не е това, което си мислиш.

— Не си мисля нищо.

Когато за пръв път постави преграда между нас, сметнах, че причина за това са въпросите, които му задавах и които го дразнеха. Един ден след вечеря, докато както обикновено се разхождахме бавно из улиците на „Коконът Гроув“, му подхвърлих:

— Баба ми разказа как сте се скарали с дядо. Това ли е причината да се преместиш в Балтимор?

— Моят университет беше филиал на този в Балтимор. Записах се в юридическия факултет. Сметнах, че това е добро образование. След изпитите в Мерилендския съд започнах работа в Балтимор като адвокат и много скоро ми потръгна.

— И след това изобщо не сте се виждали с дядо?

— Повече от дванайсет години. Само че баба ти често ни идваше на гости.

Чичо Соул ми разказа как в продължение на години веднъж месечно баба Рут отивала от Ню Джърси в Балтимор, за да вечерят заедно.

За пръв път това се случило през 1974-та, една година след като чичо Соул и дядо престанали да си говорят.

— Как си, скъпи? — запитала баба.

— Добре съм. Следването в юридическия факултет върви без проблеми.

— Значи, искаш да станеш адвокат?

— Да, така мисля.

— Това би могло да бъде от полза за компанията…

— Мамо, хайде да не говорим за това, моля те…

— Как е Анита?

— Добре е. Много искаше да дойде, но утре има изпит и трябва да се готви.

— Трябва да знаеш, че много я обичам…

— Зная, мамо.

— Баща ти също.

— Престани. Моля те, нека не говорим за него.

През 1977-а се навършили четири години, откакто чичо Соул и дядо престанали да си говорят. Чичо Соул приключвал специализацията си и се готвел да започне работа. Двамата с леля Анита наели малък апартамент в едно предградие на Балтимор.

— Щастливи ли сте тук? — запитала баба.

— Да.

— А ти, Анита, добре ли си?

— Да, госпожо Голдман. Приключвам стажа си по медицина.

— Вече е получила предложение за работа от болница „Джонс Хопкинс“ — добавил гордо чичо Соул. — Заявили са, че искат на всяка цена да отиде при тях.

— О, Анита, това е чудесно! Толкова се гордея с теб!

— А вие как сте в Сикокъс? — на свой ред запитала Анита.

— Соул ужасно липсва на баща си.

— Липсвам ли му? — разсърдил се чичо Соул. — Та нали той ме изгони!

— Изгони ли те, или ти сам си отиде? Обади му се, Соул. Свържи се с него, моля те.

Той само свил рамене и сменил темата.

— А как върви фирмата?

— Всичко е наред. Брат ти постепенно поема нещата в свои ръце.

През 1978-а се навършили пет години, откакто чичо Соул и дядо престанали да си говорят. Чичо Соул напуснал адвокатската кантора, в която работел, и открил собствена. Двамата с Анита си обзавели малка къща в жилищен квартал на средната класа.

— Брат ти стана директор на „Голдман и Сие“ — съобщила му баба.

— Толкова по-добре за него. Тате открай време имаше такова намерение. Натан винаги е бил негов любимец.

— Соул, не говори глупости! Никога не е късно да се завърнеш… Баща ти ще бъде толкова…

— Мамо, престани — прекъснал я той. — Нека говорим за друго, моля те.

— Брат ти ще се жени.

— Зная. Той ми каза.

— Значи, поне с него продължавате да се виждате. Нали ще дойдете на сватбата?

— Не, мамо.

През 1979-а се навършили шест години, откакто чичо Соул и дядо престанали да си говорят.

— Брат ти и жена му очакват дете.

Соул се усмихнал и се обърнал към Анита, която седяла до него.

— Мамо, Анита е бременна…

— О, Соул, скъпи!

През 1980-а се навършили седем години, откакто чичо Соул и дядо престанали да си говорят. С разлика от един месец сме се родили Хилел и аз.

— Виж, това е твоят племенник Маркъс — казала баба и извадила от чантата си снимка.

— Натан и Дебора ни идват на гости следващата седмица. Ще можем да видим дребосъчето. Много се радвам.

— Ще се запознаеш с твоя братовчед Маркъс — казала Анита на Хилел, който спял в количката. — Вече имаш син, Соул, време е да сложиш край на тази история между теб и баща ти.

През 1984-та се навършили единайсет години, откакто чичо Соул и дядо престанали да си говорят.

— Хилел, какво ядеш?

— Пържени картофки, бабо.

— Ти си най-сладкото момченце, което съм виждала.

— Как е тате? — запитал Соул.

— Не е добре. Бизнесът не върви. Много е притеснен, непрекъснато повтаря, че са пред фалит.

През 1985-а се навършили дванайсет години, откакто чичо Соул и дядо престанали да си говорят. Фирмата „Голдман и Сие“ била на ръба на банкрута. Баща ми съставил спасителен план, който предвиждал продажба на предприятието. Нуждаел се от помощ, за да уточни детайлите, и затова отишъл в Балтимор при по-големия си брат, който вече бил адвокат, специалист тъкмо в сливанията и продажбите.

Двайсет и пет години по-късно, докато се разхождахме в „Коконът Гроув“, чичо Соул ми разказа как през една майска вечер на 1985 година тримата се събрали в тухленото здание на „Голдман и Сие“ в щата Ню Йорк. Фабриката била запустяла и потънала в мрак; светлина имало единствено в кабинета на дядо, който прелиствал счетоводните книги. Баща ми отворил вратата и тихо казал: „Тате, довел съм един човек, който ще ни помогне“.

Когато дядо видял чичо Соул в рамката на вратата, избухнал в плач, втурнал се към него и го прегърнал. Следващите дни прекарали в канцелариите на компанията „Голдман“, съставяйки плана за продажба. През това време чичо Соул не напуснал нито за миг щата Ню Йорк, само вечер отивал в хотела да преспи, но нито веднъж не прекосил границата на щата Ню Джърси и не се завърнал в къщата от своето детство.

Когато чичо Соул приключи своя разказ, двамата се прибрахме мълчаливо у дома. Той извади две бутилки вода от хладилника, които изпихме на барплота в кухнята.

— Маркъс — каза ми той, — ще ми се да ме оставиш за известно време сам.

Отначало не разбрах какво има предвид.

— Искаш да кажеш: да те оставя сега?

— Бих искал да се прибереш в Ню Йорк. Не си мисли нищо лошо, присъствието ти ми е много приятно, само че трябва да остана за известно време сам.

— Да не си ми сърдит за нещо?

— Не, в никакъв случай. Просто трябва да остана сам.

— Ще замина утре.

— Благодаря ти.

Рано на другата сутрин прибрах куфара си в багажника на колата, целунах чичо и потеглих за Ню Йорк.

*  *  *

Начинът, по който чичо Соул ме отпрати, много ме смути. Използвах завръщането в Ню Йорк, за да се видя с родителите си, и един ден през юни 2011 година заведох мама в любимия ѝ ресторант в Монтклеър. Докато обядвахме, стана дума за Балтимор. Седяхме на терасата, времето беше прекрасно, когато тя неочаквано ми каза:

— Марки, що се отнася до Деня на благодарността тази есен…

— Мамо, та Денят на благодарността е след пет месеца. Не е ли малко рано да го обсъждаме?

— Зная, но с баща ти ще ни бъде приятно да се съберем за Деня на благодарността. Отдавна не сме го празнували заедно.

— Аз вече не празнувам Деня на благодарността…

— О, Марки, толкова ми е мъчно, като те слушам да говориш подобни неща! Трябва да живееш с днешния ден, а не с миналото.

— Липсват ми Голдманови от Балтимор, мамо.

Думите ми я накараха да се усмихне.

— Отдавна не бях чувала израза „Голдманови от Балтимор“. И на мен ми липсват.

— Мамо, не се сърди, но искам нещо да те питам. Завиждала ли си им някога?

— След като имах теб, скъпи, какво повече бих могла да искам?

— Сещам се за ваканциите в Маями, у баба и дядо Голдман, когато чичо Соул заемаше стаята за гости, а вие с тате трябваше да спите на канапето.

Тя избухна в смях.

— Никога не ни е пречило да спим в стаята с телевизора. Трябва да знаеш, че чичо ти даде парите за апартамента на дядо ти и баба ти, така че за нас беше напълно в реда на нещата да спи в най-удобната стая. Всеки път, преди да тръгнем, баща ти се обаждаше на дядо ти, за да му напомни, че искаме стаята с телевизора, за да могат Соул и Анита да ползват стаята за гости. И всеки път дядо ти отвръщаше, че Соул вече се е обаждал, за да го накара да престане да изпраща брат му в стаята с телевизора. Накрая баща ти и чичо ти теглеха жребий. Помня как веднъж, когато Балтиморови бяха пристигнали във Флорида преди нас, заварихме Соул и Анита в стаята с телевизора. Не си мисли, че ние с баща ти винаги сме спали там.

— Знаеш ли, често към се питал дали и ние не бихме могли да станем като Балтиморови…

— Ние сме Монтклеърови. И така ще си бъде винаги. Защо да се променяме? Хората са различни, Марки, и може би там е щастието: да бъдеш в мир с това, което си.

— Права си, мамо.

Сметнах темата за приключена. Заговорихме за съвсем други неща и след обяда откарах мама до дома. Когато пристигнахме, тя неочаквано каза:

— Спри за момент, моля те.

Подчиних се.

Тя ме погледна така, както никога преди не го бе правила.

— Марки, ние можехме да станем като Балтиморови.

— Какво искаш да кажеш?

— Има нещо, което не знаеш. Когато беше съвсем малък, се наложи дядо ти да продаде компанията, защото беше съвсем закъсала…

— Това ми е известно.

— Обаче не ти е известно, че в онзи момент баща ти допусна грешка, която дълго време не можа да си прости…

— Не те разбирам…

— Марки, през 1985 година, когато компанията беше продадена, баща ти не последва съветите на Соул. Пропусна възможността да спечели страшно много пари.

Дълго време бях смятал, че стената между Монтклеърови и Балтиморови е резултат от превратностите на времето. Оказа се, че тя е била издигната едва ли не за една нощ.

35

Съгласно стратегията, разработена от баща ми и от чичо Соул, „Голдман и Сие“ била продадена през октомври 1985 година на „Хейендрас Инкорпорейтид“, голяма компания от щата Ню Йорк.

В деня преди продажбата баща ми, чичо Соул, дядо и баба отишли в Съфърн, където било седалището на компанията. Баща ми, дядо и баба пристигнали заедно с кола от Ню Джърси, а чичо Соул взел самолет от летище „Ла Гуардия“, а после кола под наем.

Наели три стаи в хотел „Холидей Ин“ и прекарали целия ден в конферентната зала, предоставена на тяхно разположение, където чели и препрочитали договорите, за да се убедят, че всичко е така, както било уговорено. Когато приключили, вече отдавна се било стъмнило и дядо предложил да отидат на вечеря в един ресторант, недалеч оттам. На масата той погледнал двамата си сина, стиснал ръката на всеки от тях и им казал:

— Помните ли как тримата седяхме на същото това място и мечтаехме как ще ръководим предприятието?

— Дори ни позволяваше да пушим — обадил се шеговито баща ми.

— Е, моите момчета, моментът настъпи. Отдавна го чакам. За пръв път заедно решаваме съдбата на „Голдман и Сие“.

— За пръв и последен път — поправил го чичо Соул.

— Може би, но така или иначе, това се случи. Затова нека не бъдем тъжни тази вечер: нека чукнем чаши! За момента, който ни събра!

Вдигнали чаши и се чукнали. После дядо запитал:

— Соул, сигурен ли си, че идеята беше добра?

— Продажбата на „Хейендрас“ ли? Да, това е най-доброто решение. Цената не е кой знае колко висока, но алтернативата беше фалит. А освен това „Хейендрас“ ще се разраства, те разполагат с потенциал и ще съумеят да развият предприятието. Досегашните служители ще запазят местата си. Нали това беше твоето желание?

— Да, точно така, Соул. Не искам никой да остане без работа.

— Изчислих, че след като се платят данъците, ще ви останат два милиона долара — уточнил чичо Соул.

— Зная — отвърнал дядо. — По този повод ние с майка ти и брат ти обсъдихме положението и стигнахме до единодушното решение, че тази компания принадлежи на нас четиримата. Основах я с надеждата един ден двамата ми сина да поемат управлението. Това стана тази вечер. Осъществихте желанието ми и аз съм ви безкрайно признателен. Парите от продажбата ще бъдат разделени на три равни дяла. Една трета за майка ви и мен и по една трета за всеки от вас.

Настъпило мълчание.

— Не съм съгласен — обадил се накрая чичо Соул, развълнуван, че отново е приет сред своите. — Отказвам се от моя дял, не го заслужавам.

— Как може да твърдиш подобно нещо? — зачудил се дядо.

— Тате, след всичко, което се случи, аз…

— Нека забравим всичко, съгласен ли си?

— Остави миналото зад гърба си, Соул — подкрепил го баща ми. — Благодарение на теб днес нашите служители, включително аз, няма да бъдем безработни, а тате ще може спокойно да се оттегли.

— Вярно е, Соул. Благодарение на твоята помощ майка ти и аз ще се радваме на южното слънце, може би във Флорида. Това, което винаги сме мечтали.

— Аз ще се преместя в Монтклеър, за да бъда по-близо до новите офиси — добавил баща ми. — Открихме чудесна къща, която ще мога да купя с част от моя дял. Къщата е красива, намира се в прекрасен квартал, точно каквато винаги съм искал.

Дядо хванал баба за ръка, усмихнал се на двамата си сина и извадил от чантата папката с нотариалните документи.

— Ще изготвя актове, които да удостоверят съвместната собственост на трима ни — казал той. — Сумата от продажбата на фирмата ще бъде разделена на три равни дяла, всеки от по 666 666,66 долара. Повече от половин милион долара.

Призори на следващата сутрин баба, дядо и баща ми били събудени по телефона от чичо Соул, който ги помолил да се съберат час по-скоро в трапезарията за закуска. Искал да говори с тях по спешност.

— Тази нощ разговарях с един приятел — започнал възбудено той между две глътки кафе. — Търговски посредник на Уолстрийт. Според него „Хейендрас“ е все още малко известна компания, но нейните перспективи за развитие са по-големи, отколкото съм предполагал. Твърди още, че има вероятност тя още тази година да излезе на борсата. Давате ли си сметка какво означава това?

— Не съм сигурна, че съм наясно — отвърнала предпазливо баба.

— Това означава, че ако „Хейендрас“ излезе на борсата, стойността на предприятието ще хвръкне нагоре. Непременно! Когато едно предприятие излиза на борсата, тежестта му се увеличава многократно. Дълго мислих и смятам, че бихме могли да договорим продажбата на „Голдман и Сие“ в дялове акции, а не в пари в брой.

— И каква е разликата? — запитал дядо.

— Разликата е в това, че в деня, когато „Хейендрас“ излезе на борсата, стойността на акциите ще се покачи, а това ще увеличи дела ни. Нашите 600 000 долара могат да се умножат. Ето вижте, предложил съм промяна в договора. Какво мислите по въпроса?

Раздал на всички по един проект на договора, но дядо се намръщил:

— Соул, ти искаш в замяна на „Голдман и Сие“ да получа не пари, а хартийки? Тоест ще притежавам акции от компания, за която не знам нищо?

— Точно така. Ще ти дам пример. Нека си представим, че днес „Хейендрас“ струва 1000 долара. Да речем, че притежаваш 1 % и делът ти възлиза на 10 долара. Ако „Хейендрас“ обаче излезе на борсата и всички решат да инвестират в тази фирма, стойността ѝ ще се увеличи главоломно — например ще достигне 10 000 долара. Твоят дял вече ще струва 100 долара! Така парите ни ще се умножат многократно!

— Знаем как функционира борсата — обадила се баба. — Според мен дядо ти иска да знае с какво ще пазаруваме и ще си плащаме тока. С виртуални пари сметки не се покриват. А освен това, ако „Хейендрас“ изобщо не излезе на борсата или ако никой не инвестира в нея, акциите ще се сринат и парите ни ще се изпарят.

— Действително съществува известен риск…

— Не, не — решително заявила баба. — Трябват ни пари в брой. Аз и баща ти не можем да се изложим на опасността да загубим всичко. Така поставяме на карта цялото си бъдеще като пенсионери.

— Но моят приятел твърди, че това е инвестицията на века! — настоял Соул.

— Отговорът ми е „не“ — отрязал дядо.

— Ами ти? — обърнал се чичо Соул към баща ми.

— И аз предпочитам парите в брой. Нямам особено доверие в магията на борсата. Рискът е прекалено голям. Освен това имам намерение да купя къщата в Монтклеър…

Дядо видял разочарованието в очите на чичо Соул.

— Чуй ме, Соул — казал му той, — ако ти наистина вярваш в тези борсови спекулации, нищо не ти пречи да поискаш твоят дял да бъде в акции.

Чичо Соул постъпил точно така. Една година по-късно „Хейендрас“ предизвикала фурор на борсата. По думите на мама, за един ден стойността на акциите нараснала петнайсет пъти. Само за няколко часа 666 666,66 долара се превърнали в 9 999 999,99 долара. Така чичо Соул придобил десет милиона долара, като няколко месеца по-късно продал своите акции. Същата година купил къщата в „Оук Парк“.

Баща ми видял разкошната къща и се уверил в благата, придобити благодарение на борсата. Окончателно се убедил да инвестира, когато в началото на 1988 година чрез вътрешна информация Доминик Пернел, генерален директор на „Хейендрас“, потвърдил стабилността на предприятието и приканил служителите да купят акции. Баща ми събрал остатъка от парите, получени при продажбата на „Голдман и Сие“, и накарал дядо да направи същото.

— Сега е моментът и ние да купим акции на „Хейендрас“! — настоял той по телефона.

— Сигурен ли си?

— Тате, нали видя как Соул спечели милиони! Милиони долари!

— Трябваше да послушаме брат ти, когато продавахме предприятието.

— И сега не е късно, тате!

Баща ми събрал 700 000 долара: всички свои спестявания и спестяванията на дядо. Парите им за черни дни. Превърнал ги в акции на „Хейендрас“, които според изчисленията му трябвало скоро да им донесат милиони. Седмица по-късно му се обадил чичо Соул.

— Говорих с тате и той ми съобщи, че си инвестирал неговите пари?

— Спокойно, Соул! Просто също като тебе направих вложение. За него и за мен. Какъв е проблемът?

— И какви акции си купил?

— На „Хейендрас“, естествено.

— Какво? И колко вложи?

— Това не те засяга.

— Кажи ми колко? Трябва да знам!

— 700 000 долара.

— Какво? Да не си се побъркал? Та това са почти всичките ви пари!

— Е, и какво?

— Как какво? Даваш ли си сметка, че поемаш огромен риск!

— Какво толкова, Соул? Когато продавахме предприятието, ти ни посъветва да вземем нашия дял в акции. Направихме го сега. Не виждам разликата.

— Тогава беше друго. Ако нещата тръгнат зле, тате ще загуби всичко. С какво ще живее?

— Не се тревожи, Соул. Остави ме поне веднъж аз да решавам.

На другия ден след този разговор, за огромна изненада на баща ми, чичо Соул се появил в неговия кабинет в „Хейендрас“.

— Соул, какво правиш тук?

— Трябва да поговорим.

— Защо не ми се обади по телефона?

— Това, което имам да ти казвам, не е за телефон, прекалено е опасно.

— Какво имаш да ми казваш?

— Ела, нека се поразходим.

Двамата излезли в парка до сградата и се усамотили.

— Предприятието отива на зле — казал чичо Соул на баща ми.

— Как може да говориш такива неща? Аз съм запознат с икономическото състояние на „Хейендрас“ и то, представи си, е отлично. Генералният директор Доминик Пернел го обяви публично и ни прикани да купуваме акции. Освен това курсът на акциите се покачва.

— Естествено, че ще се покачва, нали всички служители се втурнаха да купуват.

— Соул, в какво се опитваш да ме убедиш?

— Продай акциите.

— Какво? За нищо на света.

— Слушай ме внимателно: зная какво говоря. „Хейендрас“ е в тежко състояние, цифрите са много тревожни. Пернел не би трябвало да ви приканва да купувате. Трябва час по-скоро да се отървеш от акциите.

— Какви ги говориш, Соул? Не вярвам на нито една твоя дума.

— Смяташ ли, че ще дойда чак от Балтимор, ако положението не беше толкова сериозно?

— Яд те е, защото ти продаде твоите акции и вече не можеш да купуваш. Нали така? Искаш аз да продавам, за да можеш ти да купиш?

— Не, искам да ги продадеш, за да се отървеш от тях.

— Соул, защо не ме оставиш на мира? Ти спаси предприятието на баща ни, осигури старините му, осигури работните места на всички негови служители и той те обожава, ти си син за чудо и приказ! Бездруго открай време си любимецът на тате. И на всичко отгоре удари джакпота.

— Та нали навремето ви убеждавах и вие да вземете дела си в акции!

— Не ти ли стига адвокатската кариера, голямата къща и тежкарските коли? Какво повече искаш? Генералният директор ни предложи да купуваме акции и всички купиха! Всички служители без изключение! Какъв ти е проблемът? Май никак не ти е приятно, че и аз мога да спечеля малко пари?

— Какви ги говориш? Защо не искаш да ме чуеш?

— Винаги си гледал да ме унижиш. Особено пред тате.

Когато бяхме малки и седяхме на пейката, той разговаряше само с теб! Соул това, Соул онова!

— Това са глупости.

— Трябваше да се скарате, за да види той, че и аз все пак струвам нещо. А дори и след като престанахте да си говорите, продължи да ми дава да разбера, че предприятието е щяло да бъде по-добре ръководено, ако ти беше начело…

— Натан, говориш глупости. Дошъл съм да ти кажа, че състоянието на „Хейендрас“ е тежко, оборотът спада застрашително и когато това стане известно, акциите му ще рухнат.

Баща ми млъкнал стъписан.

— Откъде знаеш това? — запитал той.

— Зная го. Моля те да ми повярваш. Зная го от сигурен източник, който нямам право да ти съобщя. Продай всичко, но не казвай на никого. На никого, чуваш ли? Като ти съобщавам това, върша сериозно престъпление. Ако някой научи, че съм те предупредил, ще си имам големи неприятности, а и вие с тате. Продажбата на цял пакет акции в този момент бездруго може да събуди подозрения. Трябва да го направиш на няколко транша. И побързай!

Баща ми отказал да го послуша. Мисля си, че най-вероятно е бил заслепен от живота, който брат му водел в Балтимор, и е искал да получи и той своя дял. Разбрах, че чичо Соул направил всичко по силите си да ги предпази от грешната стъпка. Отишъл дори във Флорида, за да накара дядо да убеди сина си да продаде акциите.

Дядо веднага се обадил на баща ми:

— Натан, брат ти дойде да разговаря с мен. Той твърди, че на всяка цена трябва да продадеш нашите акции. Може би трябва да го послушаш…

— Не, тате, моля те, поне веднъж ми имай доверие!

— Твърди, че ще ни помогне да направим по-изгодни вложения. Вложения, които ще ни донесат печалба. Да ти кажа откровено, малко съм разтревожен…

— Той нека не се бърка в онова, което не му е работа! Защо не ми се довериш? Все пак и аз мога да направя нещо свястно!

Смятам, че баща ми е постъпил така от гордост. След като вече е бил взел решение, не е искал да отстъпи. Никой не би могъл да каже дали дотам е бил убеден в правотата си, или просто е решил да се опълчи на брат си. Дядо не настоял повече — без съмнение, за да не го засегне.

Докато слушах разказа на мама в колата, се сетих за една случка от моето детство. Тогава бях седемгодишен. Изтичах от хола в кухнята и се провикнах: „Мамо, мамо, дават чичо Соул по телевизията!“. Това бе първият му процес, който го направи известен и постави началото на неговата слава на адвокат. На екрана редом с него стоеше клиентът му Доминик Пернел. Помня как няколко седмици след това разправях наляво и надясно, че във вестниците пише за моя чичо и за шефа на баща ми. Онова, което тогава не знаех, бе, че Доминик Пернел е бил арестуван от SEC[7] заради фалшифицирани финансови документи на „Хейендрас“, с което целял да убеди своите служители, че счетоводният баланс на предприятието е чудесен, като след това им продал своите акции за милиони долари. Бил осъден от Нюйоркския съд на четирийсет и три години затвор. През дните, последвали неговия арест, акциите на „Хейендрас“ се сринали и стойността им намаляла петнайсет пъти. Компанията била изкупена за жълти стотинки от голям германски концерн, който все още съществува. В резултат на това вложените от баща ми и дядо ми 700 000 долара се превърнали в 46 666,66 долара.

Балтиморови се превърнали в непрестанен упрек към баща ми. Тяхната къща, колите им, вилата в Хемптънс, почивките им в Уислър, вечерите по случай Деня на благодарността, апартаментът в „Буенависта“, частната охрана в „Оук Парк“, която ни смяташе за натрапници — всичко това непрестанно му напомняло, че се е провалил тъкмо там, където брат му пожънал успех.

*  *  *

През онзи юнски ден след разговора с майка ми веднага се обадих по телефона на чичо Соул. Стори ми се, че се зарадва, когато ме чу.

— Обядвах заедно с мама — казах му аз. — Тя ми разказа историята за покупката на компанията от „Хейендрас“ и как тате е изгубил всичките си спестявания и спестяванията на дядо.

— Веднага щом разбрах, че баща ти е купил акции, се опитах да го убедя да ги продаде. По-късно той ме упрекна, че не съм му обяснил ясно положението. Но искам да ме разбереш правилно: в онзи момент SEC вече разследваше Доминик Пернел и той се беше обърнал към мен, за да поема защитата му, а аз знаех, че е измамил служителите си, като им е продал своите акции. Нямах никаква възможност да споделя това с баща ти: известно ми е неговото чувство за справедливост и бях сигурен, че непременно ще предупреди колегите си. Хиляди от тях също като него бяха инвестирали големи суми пари в акции на собствената им компания. Ако се разчуеше, че съм разгласил поверителна информация, и ако това стигнеше до SEC, аз, баща ти и дядо ти щяхме да влезем в затвора. Можех само да настоявам да продаде акциите, но той така и не ме послуша.

— А по-късно дядо сърди ли се на тате?

— Не зная. Той винаги е отричал. Скоро последва вълна от уволнения в „Хейендрас“, но за щастие, баща ти запази работата си. От друга страна обаче, дядо ти изгуби всичките си пари от пенсионния фонд и оттогава аз му помагах.

— Може би си помагал на дядо, защото преди това сте били скарани? За да ти прости?

— Не, помагах му, защото е мой баща. Защото беше останал без пукнат долар. Защото бях спечелил моите пари благодарение на него. Не зная какво ти е разказала баба ти за нашето скарване, но истината е, че причина за него беше едно недоразумение, което аз от глупост и гордост не разсеях. По това си приличаме с баща ти: на моменти постъпваме глупаво и после цял живот съжаляваме за това.

— Баба каза, че причината била твоето участие в движението за граждански права.

— Изобщо не съм взел кой знае какво участие в това движение.

— Ами снимката върху корицата на списанието?

— Присъствах само на една демонстрация, и то заради бащата на Анита, който беше виден активист. Двамата с леля ти се оказахме в първата редица и за нещастие, тъкмо в този момент са ни снимали. Нищо повече.

— Как така? Не разбирам. Баба разправяше, че непрекъснато сте пътували.

— Тя не знае всичко.

— В такъв случай какво си правил? Защо дядо е бил убеден, че си сериозно ангажиран в защитата на гражданските права? Все пак заради това не сте си говорили цели дванайсет години!

Чичо Соул се канеше да ми обясни, но в този момент някой позвъни на вратата му. Той остави слушалката и отиде да отвори. Чух женски глас.

— Марки — обади се той, — трябва да затварям, моето момче.

— Фейт ли е?

— Да.

— Ходите ли заедно?

— Не.

— Ако е така, спокойно можеш да ми кажеш. Все пак имаш право да се виждаш с някого.

— Нямам връзка с нея, Марки. Нито с нея, нито с която и да било друга жена. Просто нямам желание за такива неща. Обичам леля ти и ще я обичам докрай.

36

След двата дни, прекарани в Ню Йорк, се завърнах в Бока Ратон напълно преобразен. Беше началото на май 2012 година.

— Какво става с вас, приятелю? — запита ме Лио, когато ме видя. — Изглеждате различно.

— С Александра се целунахме. При мен, в Ню Йорк.

— Смятам, че това ще ви помогне да напреднете с вашия роман — отбеляза с престорена непринуденост той.

— Не се радвайте толкова, Лио.

В отговор той се усмихна:

— Радвам се за вас, Маркъс. Знаете, че ви харесвам. Вие сте свястно момче. Ако имах дъщеря, щях да направя всичко, за да я накарам да се омъжи за вас. Заслужавате да бъдете щастлив.

Мина цяла седмица от вечерта, прекарана заедно с Александра в Ню Йорк, но тя така и не се обаждаше. Звънях ѝ на два пъти, но без успех.

Не знаех какво става с нея и затова потърсих в интернет. От страницата на Кевин във фейсбук разбрах, че са заминали за Кабо Сан Лукас. Видях нейни снимки край басейн, с цвете в косите. Явно изобщо не ѝ пукаше, че личният ѝ живот става достояние на всички. Скоро снимките ѝ се появиха и в таблоидите. Коментарите към тях бяха: Кевин разсейва слуховете, като публикува свои снимки с Александра по време на почивката им в Мексико.

Почувствах се страшно обиден. Защо ме беше целунала, а след това беше заминала с него? Накрая мълвата стигна до ушите ми благодарение на моя агент:

— Маркъс, чу ли новината? Отношенията между Кевин и Александра доста са се разсъхнали.

— Видях снимките им в Кабо Сан Лукас. Изглеждаха много щастливи.

— Видял си техни снимки в Кабо Сан Лукас? Явно Кевин е искал да остане насаме с Александра и затова ѝ е предложил да заминат за там. От известно време нещата между тях май не вървят. Поне така се говори. Тя никак не била доволна от факта, че Кевин публикува нейни снимки в социалните мрежи. Изглежда, веднага се е завърнала в Лос Анджелис.

Не знаех дали думите на моя агент са верни. През следващите дни Александра все така не се обаждаше. През това време окончателно опразних къщата на чичо Соул. Камионите на транспортната фирма откараха последните мебели. Чувствах се странно, докато се разхождах из празните стаи.

— Какво смятате да правите с тази къща? — запита ме Лио, който беше дошъл с мен.

— Мисля да я продам.

— Наистина ли?

— Да. Нали сам ми казахте: спомените са в главата. Струва ми се, че имате право.

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

Книга за Драмата (2002–2004)

37

Балтимор

18 февруари 2002 г.

Четири дни след злополуката погребахме леля Анита на гробището „Форест Лейн“. Имаше страшно много народ. Повечето от дошлите виждах за пръв път.

Най-отпред бяха чичо Соул с помръкнало лице и Хилел — блед, сякаш все още неосъзнал случилото се. Изглеждаше като призрак, с угаснал поглед и крив възел на вратовръзката. Говорех му, но той като че ли не ме чуваше. Докосвах го, но той сякаш не усещаше. Беше като упоен.

Гледах как спускат ковчега в земята и не вярвах на очите си. Струваше ми се, че това не е истина. Моята леля, любимата ми леля, не се намираше в този дървен ковчег, върху който хвърляхме бучки пръст. Очаквах всеки момент да се появи отнякъде и да се присъедини към нас. Искаше ми се да ме прегърне, както правеше преди, когато бях малък, а тя ме посрещаше на перона на гарата в Балтимор с думите: „Ти си моят любим племенник“. И тогава аз се изчервявах от щастие.

Леля Анита загинала на място. Камионетката, която я блъснала, така и не спряла. Никой нищо не видял. Поне не и достатъчно, за да даде на полицията някаква улика. След удара Уди се втурнал към нея, опитал се да я свести, но тя вече била мъртва. Когато разбрал това, той се разридал и я притиснал до себе си. Патрик стоял на тротоара като вкаменен.

Сред опечалените край гроба ги нямаше Патрик и Александра. Патрик — заради случилото се през фаталната вечер, а Александра, за да избегне скандала, който присъствието на някой от семейство Невил би предизвикало.

Уди ни наблюдаваше отдалеч, скрит зад едно дърво. Отначало помислих, че изобщо не е дошъл. Сутринта го потърсих, но телефонът му беше изключен. Забелязах фигурата му едва към края на церемонията. Дори отдалеч бих могъл да го позная. Когато всички се отправиха към паркинга, за да потеглят към къщата в „Оук Парк“ за помена, аз дискретно се отделих и поех към другия край на гробището. Уди видя, че се отправям към него, и се опита да избяга. Хукнах подире му. Той се затича още по-бързо и бях принуден да го гоня с все сили между гробовете, като се хлъзгах в калта. Все пак успях да го настигна. Опитах се да го хвана за ръката, но тъкмо в този момент загубих равновесие и го повлякох със себе си. Двамата паднахме и се търкулнахме по мръсната влажна трева.

Той опита да се отскубне. Макар да беше много по-силен от мен, го притиснах и го сграбчих за яката на сакото.

— Мамка му, Уди! — креснах аз. — Престани с твоите глупости! Къде изчезна? От три дни се мъча да се свържа с теб по телефона. Защо не отговаряш? Помислих, че си умрял!

— По-добре да бях умрял!

— Защо говориш глупости?

— Защото аз я убих!

— Не си я убил! Било е злополука.

— Маркъс, остави ме, моля те!

— Уди, какво се случи през онази вечер? Защо си отишъл у Патрик?

— Трябваше да поговоря с някого, а само на него можех да се доверя. Когато влязох в апартамента му, видях, че има среща за Свети Валентин. Имаше цветя, шампанско. Настоя да остана за малко. Разбрах, че гостенката му се е скрила в спалнята и чака да си тръгна. Отначало дори ми се стори забавно. После обаче познах сакото, метнато на фотьойла в хола. Гостенката му беше леля Анита.

Не повярвах на ушите си. Значи, слухът, който се носеше в „Оук Парк“, е бил верен. Заради Патрик леля Анита бе напуснала чичо Соул.

— Само че какво те накара да отидеш у Патрик в единайсет вечерта? Чувствам, че не ми казваш всичко.

— Скарах се с Хилел. Едва не се сбихме.

Не можех да си представя Уди и Хилел да се карат, а още по-малко да се бият.

— И за какво се скарахте? — запитах аз.

— За нищо, Маркъс. Сега ме остави на мира. Не искам да виждам никого.

— Не, няма да те оставя. Защо не ми се обади? Защо твърдиш, че си можел да споделиш само с Патрик? Знаеш, че винаги можеш да разчиташ на мен.

— Да разчитам на теб? Така ли? Нещата отдавна се промениха, Маркъс. Бяхме си дали обещание в Хемптънс. Спомняш ли си? Никой от нас не трябваше да търси близостта на Александра. Ти наруши обещанието и ни предаде. Избра си момичето от бандата. Сигурно през онази вечер сте спали заедно. Всеки път, когато я чукаш, всеки път, когато я докосваш, ти ни предаваш, Маркъс.

Престорих се, че не съм го чул.

— Няма да те оставя, Уди.

Той реши да се отърве от мен. Бързо стисна гърлото ми, така че спрях да дишам. Залитнах, той се отскубна, изправи се, а аз се закашлях и паднах върху тревата.

— Забрави за мен, Маркъс. Все едно че не съществувам.

Побягна, аз се опитах да го настигна, но той успя да се качи в кола с регистрация от щата Кънектикът и изчезна. Видях, че на волана е Колийн.

На свой ред се отправих към къщата на Балтиморови и едва намерих къде да паркирам. Улицата беше задръстена от коли. Нямах никакво желание да влизам: първо, защото видът ми не беше като за пред хора — плувнал в пот и целият в кал. Но най-вече нямах никакво желание да виждам чичо Соул и Хилел, отчаяни и сами, заобиколени от хора, които дъвчат сладки и с пълни уста съчувствено им повтарят заучени фрази („Ще ви трябва време…“ „Винаги ще ви липсва…“ „Каква трагедия…“), а след това се втурват към студения бюфет, за да не изпуснат нещо.

Останах за момент в колата, съзерцавайки тънещата в покой улица, а в ума ми нахлуваха спомени. Неочаквано видях да се задава черно ферари с номер от щата Ню Йорк. Патрик имаше наглостта да дойде! Той спря до отсрещния тротоар, но не излезе и не ме забеляза. Слязох от колата и той веднага ме последва. Имаше съкрушен вид.

— Маркъс — каза ми той, — радвам се, че мога да видя човек, с когото…

Не го оставих да довърши.

— Махайте се оттук! — сопнах му се аз.

— Маркъс, почакай…

— Изчезвайте!

— Маркъс, ти не знаеш какво се случи всъщност. Позволи ми да ти обясня.

— Изчезвайте! — креснах. — Изчезвайте, нямате работа тук!

Привлечени от виковете ми, неколцина гости излязоха от къщата на Балтиморови. Видях как майка ми и чичо Соул тичат към нас. Не след дълго наоколо се събра малка тълпа любопитни с чаши в ръка, които на всяка цена искаха да видят как възмутеният племенник поставя на място любовника на своята леля. Прочетох укора в очите на мама, срещнах безпомощния поглед на чичо и изпитах страшен срам. Патрик направи опит да даде обяснение пред всички.

— Не е това, което си мислите! — повтори той, но думите му бяха посрещнати с всеобщо презрение.

Отчаян, той се качи в колата и потегли.

Всички се прибраха обратно в къщата и аз ги последвах. Хилел, все още блед като призрак, бе проследил сцената от стълбите. Когато минах край него, той ме погледна в очите и каза: „Трябваше да му разбиеш мутрата“.

Отидох в кухнята и седнах пред барплота. До мен Мария, плачейки, подреждаше платата с плодове, а сестрите филипинки сновяха с чинии в ръце. Никога преди къщата не ми се бе струвала толкова пуста.

*  *  *

Родителите ми останаха в Балтимор два дни след погребението, а после трябваше да се приберат в Монтклеър. Нямах никакво желание да се връщам в университета и затова се задържах в Балтимор още няколко дни.

Всяка вечер разговарях по телефона с Александра. Боях се да не ме изненада Хилел, затова под предлог, че трябва да изляза за покупки, вземах колата на чичо Соул и отивах в едно крайпътно заведение, едновременно близко и достатъчно отдалечено, за да не ме забележат. Паркирах, поръчвах чаша кафе, без да излизам от колата, отпусках облегалката и набирах нейния номер.

Гласът ѝ бе достатъчен, за да облекчи болката ми. Докато разговарях с нея, самочувствието ми се връщаше и се усещах по-силен.

— Марки, толкова искам да съм с теб.

— Зная.

— Как са Хилел и чичо ти?

— Не много добре. Видя ли се с баща си? Спомена ли ти за спречкването ни?

— Не се притеснявай, Марки. Наясно е с положението. В този момент нервите на всички са опънати.

— Не можа ли да свали някоя друга, а не точно леля ми?

— Марки, той твърди, че са били просто приятели.

— Уди ми каза, че масата била подредена за Свети Валентин.

— Анита искала да сподели с него нещо важно, свързано с чичо ти… Докога ще останеш в Балтимор? Липсваш ми…

— Не зная. При всички случаи до края на седмицата. И ти ми липсваш.

В къщата цареше странно спокойствие. Призракът на леля Анита бродеше сред нас. Чувството за нереалност беше дори по-силно от скръбта. Мария се суетеше безцелно. Чувах как се сърди сама на себе си („Госпожа Голдман ти беше заръчала да изпереш завесите“, „Госпожа Голдман ще бъде разочарована от тебе“). Хилел изобщо не продумваше. Повечето време прекарваше в стаята си, долепил лице до стъклото на прозореца. Накрая почти насила го накарах да се разходим заедно до „Деъри Шек“. Поръчахме си студено мляко и го изпихме прави. После тръгнахме обратно към дома на Балтиморови. Когато стигнахме до Уилоуик Роуд, Хилел неочаквано каза:

— За всичко отчасти съм виновен аз.

— За кое всичко? — учудих се аз.

— За смъртта на мама.

— Не говори такива неща… Било е злополука. Гадна злополука.

— Вината изцяло е в бандата на Голдманови.

Този път въобще не разбрах какво иска да каже.

— Знаеш ли, мисля, че трябва да се подкрепяме взаимно. Уди също е много зле.

— Така му се пада.

— Онзи ден го видях на гробището. Каза ми, че през въпросната вечер двамата сте се скарали…

Хилел се закова на място и ме погледна в очите.

— Смяташ ли, че моментът е подходящ да говорим за тези неща?

Понечих да кажа „да“, но не можех да издържа погледа му. Продължихме обратно в пълно мълчание.

За вечеря Мария беше приготвила печено пиле. Докато се хранехме, никой от трима ни не продума. Накрая Хилел каза: „Заминавам утре. Връщам се в Медисън“. Чичо Соул кимна в знак на съгласие. Разбрах, че Голдманови от Балтимор са на път да се разпаднат. Само два месеца преди това Хилел и Уди си прекарваха чудесно в университета в Медисън, а леля Анита и чичо Соул все още бяха щастлива и преуспяла семейна двойка. Сега леля Анита беше мъртва, Уди го нямаше, а Хилел пазеше упорито мълчание. Що се отнася до чичо Соул, за него това бе начало на нов живот в „Оук Парк“. Той реши да приеме ролята на образцов вдовец: смел, примирен и силен.

Прекарах в Балтимор още една седмица и наблюдавах всекидневното представление на съседите, които идваха да му донесат храна и да му изкажат съболезнования. Гледах как пристигаха един след друг в дома на Балтиморови. Прегръщаха сърдечно чичо Соул, отправяха му съчувствени погледи и дълго стискаха ръката му. Освен това дочувах разговори в супермаркета, в химическото чистене, в „Деъри Шек“. Той бе рогоносецът, опозореният. Мъжът, чиято съпруга бе загинала, бягайки от дома на своя любовник, където била изненадана вечерта на Свети Валентин от полуосиновения си син. Сякаш всички бяха в течение на подробностите около смъртта на леля Анита. Всичко беше известно. Чувах подмятания, белязани от едва прикрито злорадство: „От друга страна, напълно си го заслужаваше“; „Няма дим без огън“; „Виждали сме го в ресторанта с онази жена“.

Разбрах, че в тази история е замесена и друга жена. Някаква Касандра от тенис клуба в „Оук Парк“.

Отидох в тенис клуба. Не се наложи да търся дълго: до входа имаше табло със снимки на учителите по тенис и една от тях беше на жена с привлекателно тяло, на име Касандра Дейвис. Направих се на разсеян и разпитах една от секретарките. Научих, че някак случайно тя е давала уроци на чичо и че някак случайно този ден беше болна. Взех адреса ѝ и реших да я посетя.

Както подозирах, Касандра изобщо не беше болна. Когаго разбра, че съм племенник на Соул Голдман, веднага ми хлопна вратата под носа. Продължих да чукам упорито и тя ми извика, без да отваря:

— Какво искаш от мен?

— Бих искал да разбера какво се е случило с моето семейство.

— Ако Соул реши да ти каже, нека сам го направи.

— Вие любовница ли сте му?

— Не. Веднъж излязохме на вечеря заедно, но нищо не се случи. Само че сега, когато жена му е мъртва, аз минавам за дежурната курва.

Все по-малко разбирах какво става. Едно беше сигурно: чичо Соул не споделяше с мен нищо. Нямах представа какво се е случило между Уди и Хилел, нито пък между чичо Соул и леля Анита. Накрая си тръгнах от Балтимор седмица след погребението на леля, без да получа отговор на всички тези въпроси. Сутринта на моето заминаване чичо Соул ме изпрати до колата.

— Ще се справиш ли? — запитах го аз и го прегърнах.

— Ще се справя.

Пуснах го, но той ме улови за раменете и каза:

— Марки, извърших нещо лошо. Затова леля ти ме напусна.

Излязох от „Оук Парк“, като оставих чичо Соул и Мария, сега вече единствените обитатели на къщата от най-прекрасните ми детски мечти, спрях на гробището и останах доста време. Не зная дали търсех лелиното ми присъствие, или се надявах да видя там Уди.

После поех към Монтклеър. Когато стигнах до нашата улица, почувствах как ме обзема спокойствие. Замъкът на Балтиморови бе рухнал, но къщата на Монтклеърови — малка, но солидна, гордо се издигаше пред мен.

Обадих се на Александра, за да ѝ съобщя, че съм се завърнал. Един час по-късно тя пристигна у моите родители. Позвъни и аз ѝ отворих. Когато я видях, изпитах такова облекчение, че всички потискани през последните дни чувства избиха и се разплаках. „Марки… — каза ми Александра, като ме прегърна. — Марки, толкова съжалявам.“

38

Ню Йорк

Лятото на 2011 г.

Събитията, свързани със смъртта на леля Анита, намериха отзвук девет години по-късно, през август 2011 година, когато чичо Соул ми се обади по телефона, за да ме помоли да присъствам на свалянето на неговото име от стадиона на университета в Медисън.

След като ме отпрати от своя дом през юни, се завърнах в Ню Йорк. Той живееше в „Коконът Гроув“ от пет години и това бе първото лято, когато не му отидох на гости във Флорида. По същото време у мен се зароди идеята да купя къща там; след като харесвах Флорида, би трябвало да имам свое кътче. Бих могъл да избера дом, където да работя на спокойствие, далеч от трескавата нюйоркска атмосфера, а освен това да бъда близо до моя чичо. До този момент бях смятал, че посещенията ми са му приятни, но вече си мислех, че той се нуждае от място, където да живее живота си, без някакъв племенник да му виси на главата. Ето защо напълно го разбирах.

От друга страна, все пак бе странно, че толкова рядко ми се обажда. Това не беше типично за него. Винаги бяхме поддържали близки отношения, а след смъртта на леля Анита и след Драмата връзката помежду ни беше станала още по-силна. В продължение на пет години редовно бях слизал по източното крайбрежие, за да го извадя от усамотението му. Защо така внезапно бе разрушил мостовете между нас? Дали това нямаше нещо общо с Фейт, управителката на супермаркета, с която вероятно имаше сърдечна връзка? Може би моето присъствие го смущаваше? Дали не се боеше, че ще го хвана в изневяра, макар че неговата съпруга бе мъртва от девет години и той имаше пълното право да продължи напред?

Чичо ми наруши мълчанието два месеца по-късно, за да ме изпрати на стадиона в Медисън. На другия ден след свалянето на неговото име проведохме дълъг телефонен разговор, защото вече бях наясно, че Медисън е мястото, изиграло ключова роля във веригата събития, погубили Балтиморови. Цялото зло идваше от Медисън.

— Чичо Соул — запитах го аз по телефона, — какво се случи през онези години в Медисън? Защо финансира поддръжката на стадиона за цели десет години?

— Защото исках да видя моето име на него.

— Но защо? Това не ти е присъщо.

— Защо ми задаваш тези въпроси? Да не си решил да пишеш книга за мен?

— Може би.

Той избухна в смях.

— Всъщност заминаването на Хилел и Уди за Медисън беше началото на края. Като се започне с разбиването на моето семейство. Сам знаеш колко се обичахме с леля ти.

После ми описа в общи линии как отначало бил Голдман от Ню Джърси, но след запознанството с леля Анита се превърнал в Голдман от Балтимор. Разказа ми за тяхната първа среща в края на шейсетте години, когато следвал в университета в Мериленд. Професор Хендрикс, бащата на леля Анита, преподавал икономика и чичо Соул бил негов студент.

Двамата се разбирали чудесно и когато чичо Соул го помолил за помощ при изготвянето на някакъв проект, професор Хендрикс веднага се съгласил.

В дома на професора името на Соул често се споменавало и една вечер госпожа Хендрикс, майката на Анита, най-сетне запитала:

— Кой е този Соул, за когото непрекъснато говориш? Започвам да ревнувам…

— Това е моят студент Соул Голдман, скъпа. Евреин от Ню Джърси, чийто баща притежава компания за медицинско обзавеждане. Харесвам това момче и съм сигурен, че ще постигне много в живота.

Госпожа Хендрикс настояла да поканят Соул на вечеря и това станало седмица по-късно. Анита веднага била очарована от приветливия и изискан младеж.

Чувствата на Анита били споделени. Соул, който обикновено не се смущавал от нищо, в нейно присъствие си глътвал езика. Накрая все пак се осмелил да я покани да излязат заедно, а после още веднъж. Отново ходил на вечеря у семейство Хендрикс. Анита била поразена от впечатлението, което Соул прави на баща ѝ. Виждала с какво внимание се отнася той към него, с какво уважение се вслушва в думите му. Соул започнал да посещава баща ѝ и през уикендите за консултации във връзка с неговия проект, който, както сам обяснил, бил свързан с разширението на бащиното му предприятие.

За пръв път се целунали през един дъждовен ден. Той я изпращал с колата, когато над тях се излял същински порой. Наложило се да спрат малко преди да стигнат до дома на семейство Хендрикс. Капките шибали като камшици по купето и Соул предложил да изчакат. „Мисля, че скоро ще спре“, заявил самоуверено той. Няколко минути по-късно обаче дъждът още повече се усилил. Водата се стичала по предното стъкло и през него нищо не се виждало. Соул докоснал ръката на леля Анита, тя поела неговата и двамата се целунали.

От този момент нататък през следващите трийсет и пет години те се целували поне веднъж на ден.

Редом с лекциите по медицина Анита работела като продавачка в „Делфино“, моден магазин за вратовръзки във Вашингтон. Управителят бил голям мръсник. Понякога чичо Соул я навестявал, но не се задържал дълго и влизал само ако вътре няма клиенти. Въпреки това управителят непрекъснато натяквал на Анита и повтарял: „Не ви плащам, за да флиртувате тук“.

Само за да го дразни, чичо Соул започнал редовно да купува вратовръзки и по този начин оправдавал присъствието си. Влизал, преструвал се, че не познава Анита, казвал ѝ: „Добър ден, госпожице“, след което искал да пробва различни модели. Понякога бързо купувал поредната вратовръзка, но най-често дълго се колебаел. Пробвал отново и отново, правел по няколко пъти възела, извинявал се на Анита, че толкова се бави, а тя едва се сдържала да не се разсмее. Цялото това представление направо побърквало управителя, но той не смеел да се намеси, за да не осуети евентуалната продажба.

Анита молела Соул да престане да идва в магазина, защото виждала, че продължава да купува напълно безполезни вратовръзки, макар да не разполага с много пари. Той пък твърдял, че не намира по-добър начин да ги харчи. Тези вратовръзки той пазил цял живот. Години по-късно в голямата им къща в Балтимор леля Анита убеждавала Соул да се отърве от старите си вратовръзки, а той се сърдел и повтарял, че всяка от тях за него е скъп спомен.

Когато Соул преценил, че проектът му за развитие на „Голдман и Сие“ е достатъчно завършен, решил да го покаже на баща си. Вечерта, преди да отиде в Ню Джърси, той представил пред Анита своята презентация, за да бъде сигурен, че всичко ще бъде наред. На другия ден обаче Макс Голдман не пожелал и да чуе за разширение на компанията и категорично отказал да се запознае с проекта на първородния си син. Соул се почувствал страшно засегнат. След завръщането си в Мериленд дори не посмял да сподели с бащата на Анита, че изобщо не са му обърнали внимание.

Хендрикс бил сериозно ангажиран в движението за правата на човека. Соул не бил активист, но симпатизирал на тази кауза. От време на време той придружавал професора на събранията и демонстрациите, преди всичко като знак на признателност за оказаната му помощ във връзка с проекта. Не след дълго обаче се появила и друга причина.

По онова време страната била залята от вълна от протести: срещу войната, срещу сегрегацията, срещу правителството. Студентите от всички университети пътували с автобуси от щат на щат, за да участват в демонстрациите, и Соул, който нямал пукнат долар да финансира осъществяването на своите идеи за развитието на „Голдман и Сие“, отхвърлени от баща му, използвал случая, за да пътува безплатно и да проучи пазарите от името на семейното предприятие.

Географският обсег на това проучване изцяло зависел от насоката на протестните движения. Бунтове в университета в Кент, стачки на студенти и преподаватели срещу политиката на Никсън. Той грижливо се подготвял за всяко пътуване, уговарял делови срещи в градовете, където предстояли демонстрации, с директори на болници, с търговци на едро и транспортни фирми. На място излизал от тълпата и изчезвал. Закопчавал си ризата, свалял антивоенните значки, слагал вратовръзка и отивал на срещите. Представял се за директор по развитието на „Голдман и Сие“, малка фирма за медицинско обзавеждане от Ню Джърси. Опитвал се да разбере какви са нуждите в различните региони, какви са изискванията и недоволствата на болниците и лекарите, каква ниша „Голдман и Сие“ би могла да заеме. Дали това е бързината на доставките? Или качеството на изделията? Може би обслужването по поддръжката? Трябва ли да се открие склад във всеки град? Или във всеки щат? Проучвал наемите, заплатите, клаузите в договорите на служителите. После се връщал в малката си стая в студентското градче на университета в Мериленд, страница след страница попълвал обемистата документация и поставял всякакви обозначения върху окачената на стената карта. Умът му изцяло бил зает с мисълта крачка по крачка да подготви разширението на предприятието, с надеждата един ден баща му да се гордее с него. Това щял да бъде неговият звезден миг: щял да надмине своя брат, уважавания инженер. Той и никой друг щял да осигури бъдещето на Голдманови.

Понякога Анита го придружавала — най-вече, когато баща ѝ вземал участие в демонстрациите. Заставала редом с него и се стараела той да не забележи отсъствието на Соул, който уж оставал по-назад или пък в първата редица заедно с организаторите. Когато привечер се събирали край автобуса, професор Хендрикс питал:

— Къде изчезнахте, Соул? Днес не ви видях.

— В навалицата, професор Хендрикс, в навалицата…

Тяхната активност достигнала своя връх през 1972 година, когато се насочила към всевъзможни каузи: аферата „Уотъргейт“, равенството на жените, проектът „Ханиуел“ срещу противопехотните мини. Това било добре за чичо Соул, тъй като разполагал с алиби, за да продължи проучванията си. Един уикенд били на демонстрация в Атланта, следващия — на събрание в защита на правата на чернокожите, седмица по-късно — на поход във Вашингтон. Соул бил на път да установи трайни отношения с партньори в най-известните университетски болници.

Голдманови били наясно, че големият им син пътува постоянно, но вярвали на официалната версия — че е станал заклет активист в защита на гражданските права. А и откъде можели да знаят истината?

През пролетта на 1973-та чичо Соул вече бил решил да разкрие пред баща си онова, което бил извършил за благото на компанията. А то не било малко: разполагал с партньори, готови веднага да подпишат договор, с потенциални доверени сътрудници и със списък на складове за наемане. Тъкмо тогава се състояла въпросната демонстрация в Атланта, сред чиито организатори бил и професор Хендрикс. Този път Соул и Анита застанали до него в първата редица. Това нямало да има кой знае какви последици, ако не била снимката върху корицата на „Тайм“. Тя станала причина за жестокото скарване между Макс Голдман и неговия син. После двамата не си проговорили цели дванайсет години. Соул лесно можел да обясни всичко на баща си, но не бил в състояние да преглътне своята гордост.

Прекъснах по телефона чичо Соул, за да го запитам:

— Значи, ти изобщо не си бил активист?

— Нито за миг. Просто се опитвах да осъществя по-нататъшното развитие на „Голдман и Сие“, за да спечеля уважението на баща ми. Единственото ми желание беше той да се гордее с мен. Почувствах се толкова унизен, толкова обиден… Той искаше всичко да става по неговия начин. И виж докъде стигна.

След скарването чичо Соул решил да поеме по нов път. Леля Анита записала медицина, а той избрал правото.

Не след дълго двамата се оженили. Макс Голдман не присъствал на сватбата им.

Соул започнал работа в щатския съд в Мериленд. Когато Анита постъпила в болница „Джонс Хопкинс“, се преместили в Балтимор. Соул специализирал търговско право и не след дълго станал известен и заможен адвокат. Същевременно направил инвестиции, които се оказали изключително успешни.

Били изключително щастливи заедно. Всяка седмица ходели на кино, мързелували в неделя. Когато Анита не била на смяна, минавала през кантората да го вземе и отивали да обядват. Щом видела, че е прекалено зает с някой заплетен случай или с преглед на документи, отивала сама в близкия италиански ресторант „Стела“. Поръчвала спагети и тирамису за вкъщи и ги оставяла на секретарката на Соул с думите: „Кажете му, че е минал един ангел“.

С годините „Стела“ станал техният любим ресторант в Балтимор. Сприятелили се със собственика Никола, на когото чичо Соул давал от време на време юридически консултации. По-късно аз, Уди и Хилел също опознахме този ресторант, защото чичо и леля често ни водеха там.

През първите години след установяването им в Балтимор щастието им било помрачено единствено от това, че нямали деца. Не можели да намерят обяснение: лекарите твърдели, че и двамата са напълно здрави. Най-сетне на седмата година от брака им Анита забременяла и така Хилел стана част от нашия живот. Дали това очакване било резултат от каприз на природата, или пък лукаво намигване от страна на живота, за да може аз и Хилел да се родим само с няколко месеца разлика?

Запитах чичо по телефона:

— Каква е връзката между това, което ми разказа, и Медисън?

— Децата, Маркъс. Децата.

*  *  *

Февруари — Май 2002 г.

През трите месеца, последвали смъртта на леля Анита, двамата с Хилел завършихме образованието си в университета.

Уди окончателно се бе отказал от следването. Смазан от чувството за вина, той намери убежище при Колийн в Медисън. Тя с огромно търпение се грижеше за него. Денем той ѝ помагаше на бензиностанцията, а вечер миеше съдове в един китайски ресторант, за да изкара малко пари. С изключение на пазаруването в супермаркета, прекарваше времето на тези две места. Не искаше да вижда Хилел. Двамата вече не си говореха.

След като се дипломирах, се заех да пиша първия си роман. За мен това бе началото на трагичен и същевременно чудесен период, който приключи през 2006 година с излизането на „Г като Голдстийн“, който превърна хлапето от Монтклеър, летовника от Хемптънс, в изгряваща звезда върху небосклона на американската литература.

Ако някой ден отидете на гости у моите родители в Монтклеър, мама непременно ще ви покаже „стаята“. От години я пази непокътната. Напразно я моля да я използва за нещо по-полезно, но тя не иска и да чуе. Нарича я „музей на Марки“. Ако се отбиете у тях, на всяка цена ще ви накара да я разгледате. Ще отвори вратата с думите: „Вижте, тук Маркъс пишеше“. Изобщо нямаше да ми мине през ум отново да заживея у моите родители, ако мама не ми бе съобщила, че е преобзавела стаята за гости.

— Марки, затвори очи и ела с мен — каза ми тя един ден след завръщането ми от университета.

Послушах я и се оставих да ме отведе до прага на стаята. Баща ми бе обзет от същата радостна възбуда.

— Не отваряй още очи — заповяда ми тя, когато видя, че клепките ми трептят.

Засмях се. Накрая я чух да казва:

— Хайде, може да гледаш!

Занемях от изненада. Стаята за гости, която тайно бях нарекъл бърлогата, защото с времето бях трупал там всякакви непотребни вещи, които не знаех дали да запазя, или да изхвърля, сега бе напълно преобразена. Родителите ми я бяха разчистили и изцяло променили: нови завеси, нов мокет, голям библиотечен шкаф до една от стените. До прозореца бе поставено бюрото, използвано от дядо по времето, когато е бил начело на компанията, дълго време съхранявано на склад. „Добре дошъл в твоя кабинет — каза мама и ме целуна. — Тук може да пишеш на спокойствие.“ Именно на това бюро написах романа, посветен на моите братовчеди — „Г като Голдстийн“, книгата за тяхната погубена съдба, книгата, която започнах едва след Драмата. Дълго време твърдях, че работата над нея е продължила четири години. Ала онези, които биха се заели да проследят хронологията, ще открият в нея празнота от две години, която ми спестяваше необходимостта да обяснявам какво съм правил от лятото на 2002 година до деня на Драмата, 24 ноември 2004 година.

39

Есента на 2002 г.

След смъртта на леля Анита Александра бе тази, която ме спаси.

Присъствието ѝ ми носеше утеха и спокойствие, тя бе за мен здравата връзка с живота. В момента, когато завършвах следването си, тя от две години напразно се опитваше да пробие с помощта на своя продуцент. Запита ме какво да прави по-нататък и аз ѝ обясних, че според мен има два града, които биха могли да се превърнат в отправна точка на нейната музикална кариера: Ню Йорк и Нешвил, Тенеси.

— Но аз не познавам никого в Нешвил? — отбеляза тя.

— Нито пък аз — отвърнах.

— Ами тогава да вървим там!

И така двамата потеглихме за Нешвил.

Една сутрин тя пристигна у моите родители в Монтклеър. Позвъни, майка ми отвори вратата, лицето ѝ грейна и тя възкликна радостно:

— Александра!

— Добър ден, госпожо Голдман.

— Значи, тръгвате на пътешествие?

— Да, госпожо Голдман. Много съм доволна, че Марки ще дойде с мен.

Мисля си, че родителите ми бяха очаровани от моето заминаване. Дълго време Балтиморови бяха заемали важно място в живота ми и беше крайно време да поема по свой път.

Майка ми си въобразяваше, че това не е нищо повече от младежка лудория. Че тя ще продължи не повече от месец-два, а после ние ще се завърнем изморени и помъдрели. Изобщо нямаше представа какво ще се случи в Тенеси.

Малко преди да напуснем Ню Джърси, Александра ме запита в колата:

— Марки, нали не ти е мъчно, че няма да можеш скоро да се възползваш от новия си работен кабинет?

— Никак. Рано или късно ще се захвана да пиша този роман. А и освен това нямам намерение цял живот да си остана един от Монтклеърови.

Тя се усмихна.

— И какъв ще станеш? Може би един от Балтиморови?

— Всъщност смятам да стана чисто и просто Маркъс Голдман.

Така за мен започна един вълшебен живот, който щеше да продължи две години и да издигне Александра на върха на славата. Освен това за пръв път аз и Александра заживяхме като двойка: тя получаваше неголяма месечна издръжка от семеен фонд, учреден от баща ѝ. Аз пък разполагах с наследените от дядо пари. Наехме малък апартамент, който се превърна в нашия първи дом, където тя композираше песни, а аз работех на кухненската маса върху моя първи роман.

Изобщо не се питахме дали не е твърде рано за подобна връзка. Дали тя ще издържи превратностите, свързани с началото на една музикална кариера. Бяхме поели сериозен риск и всичко би могло да свърши зле. Ала близостта помежду ни се оказа по-силна от всичко. Изглежда, нищо не бе в състояние да я накърни.

Беше ни доста тясно и вече мечтаехме как един ден ще се настаним в просторен апартамент в Уест Вилидж с огромна тераса, потънала в цветя. Тя щеше да бъде известна певица, а аз преуспял писател.

Насърчавах Александра да направи равносметка на двете години под ръководството на нюйоркския продуцент. Според мен тя трябваше да твори, следвайки сърцето си. Останалото беше без значение.

Написа нова серия песни, които аз харесах. Отново се завръщаше към своя стил. Накарах я да преработи някои от старите си композиции. През това време тя проверяваше реакциите на публиката, като при всяка възможност излизаше по сцените на баровете в Нешвил. Сред тях особено важен беше „Найтингейл“, защото често го посещаваха продуценти на лов за млади таланти. Пееше там всяка седмица с надеждата, че ще я забележат.

Дните минаваха бавно. Вечер след нейните изпълнения в заведенията отивахме в любимата ни закусвалня, която работеше денонощно, и се строполявахме на някоя пейка. Бяхме изморени, гладни, но щастливи. Поръчвахме си огромни хамбургери и след като приключехме с тях, оставахме там още известно време. Беше ни хубаво. Тя казваше: „Марки, разкажи ми какви ще станем един ден…“.

И аз ѝ описвах какви ще станем.

Описвах бъдещия успех на песните ѝ, турнетата с предварително разпродадените билети, препълнените стадиони, тълпите, които се стичат, за да я чуят. Докато говорех, вече я виждах на сцената, чувах овациите на публиката.

Сетне минавах към нашия съвместен живот. Щяхме да се установим в Ню Йорк, а във Флорида щяхме да имаме вила. Питаше ме: „Защо точно във Флорида?“. „Защото там ще ни бъде най-добре“, отвръщах аз.

Най-често в този късен час в ресторанта имаше малко клиенти. Александра вземаше китарата, притискаше се до мен и запяваше. Затварях очи. Чувствах се прекрасно.

През есента най-после открихме студио, където на поносима цена тя направи първите си записи.

Сега трябваше да ги разпространим.

Предприехме обиколка на музикалните къщи в града. Тя плахо пристъпваше в приемната, държейки в ръка пликчето с диска. На него бяха записани за нейна сметка най-добрите ѝ композиции. Служителката я поглеждаше така неприветливо, че тя едва промълвяваше:

— Добър ден. Казвам се Александра Невил и търся музикална къща, която…

— Имате ли диск? — питаше служителката, без да престане да дъвче дъвката, която от време на време се мяркаше между зъбите ѝ.

— А… Да, разбира се. Ето.

Подаваше драгоценния плик, а служителката го оставяше в пластмасово сандъче, бездруго вече препълнено с дискове.

— Това ли е всичко? — питаше Александра.

— Това е всичко — беше отговорът с доста неприятен тон.

— Ще ми се обадите ли?

— Да, със сигурност, ако записите се харесат.

— Но как мога да бъда сигурна, че ще ги изслушате?

— Вижте какво, моето момиче, в живота нищо не е сигурно.

Александра излизаше огорчена и се качваше в колата, където я очаквах.

— Казаха, че ако им хареса, ще ми се обадят — обясняваше ми тя.

В продължение на няколко месеца никой не я потърси.

Като се изключат моите родители, никой друг не знаеше с какво се занимавам всъщност. За всички останали се намирах в работния кабинет в Монтклеър и пишех първия си роман.

Нямаше кой да провери дали действително е така.

В течение беше и Патрик Невил, който знаеше истината от Александра. Аз все още не можех да възстановя отношенията си с него. За мен той продължаваше да бъде човекът, който ми бе отнел моята леля.

Това бе единствената сянка между мен и Александра. Не желаех да го виждам: боях се да не се нахвърля върху него. Най-добре беше засега да стоим далеч един от друг. Понякога Александра казваше:

— Знаеш ли, що се отнася до баща ми…

— Хайде да не говорим за това. Нека мине време.

Тя не настояваше.

Всъщност единственият човек, от когото исках да скрия истината за мен и Александра, беше Хилел. Веднъж бях затънал в лъжата и вече не можех да се измъкна от нея.

Чувах се с него само от време на време; отношенията ни вече не бяха предишните. Сякаш смъртта на леля Анита бе скъсала връзката между нас. Ала не това бе единствената причина, имаше още нещо, което отначало не можах да схвана.

Хилел бе станал сериозен. Редовно ходеше на лекциите в юридическия факултет и това напълно го задоволяваше. Беше изгубил магията си. Изгубил беше своето друго „аз“. Беше разрушил мостовете между себе си и Уди.

Самият Уди бе започнал нов живот в Медисън. Понякога му се обаждах, но той вече нямаше какво да ми каже. Разбрах какво всъщност ги е сполетяло, когато един ден той ми сподели по телефона: „Нищо особено. Бензиностанцията, после на работа в ресторанта. Просто ежедневие“. Двамата бяха престанали да мечтаят: бяха се оставили животът да ги смаже. Рутината ги бе победила.

Бяха защитавали потиснатите, бяха основали фирма за градинарски услуги, бяха мечтали за футбол и за вечно приятелство. Истинската спойка за бандата на Голдманови бе мечтата: ние бяхме ненадминати мечтатели. Именно това ни правеше неповторими. Сега от трима ни само за мен мечтата продължаваше да бъде движеща сила. Изначалната мечта. Защо исках непременно да стана прочут писател, а не просто писател? Заради Балтиморови. Те бяха моят образец, а сетне се бяха превърнали в мои съперници. Единственото ми желание бе да ги надмина.

През 2002 година за Деня на благодарността с моите родители отидохме в „Оук Парк“. Там ни очакваха само Хилел и чичо Соул, които едва докоснаха ястията, приготвени от Мария.

Нищо не беше както преди.

През нощта не можах да заспя. Към два сутринта слязох в кухнята да пия вода. Забелязах, че в кабинета на чичо Соул свети. Надзърнах и го видях да седи във фотьойла, където обикновено четеше, със снимка на леля Анита в ръка. Той усети присъствието ми и аз плахо му махнах с ръка, смутен, че прекъсвам размишленията му.

— Маркъс, не спиш ли?

— Не. Не мога да заспя, чичо Соул.

— Тревожи ли те нещо?

— Какво се случи с леля Анита? Защо те напусна?

— Това не е важно.

Явно не искаше да засяга тази тема. За пръв път между мен и Балтиморови се бе издигнала непробиваема стена: имаше тайни, които ни разделяха.

*  *  *

Ню Йорк

Август 2011 г.

Какво бе накарало чичо ми толкова да се промени? Защо ме бе прогонил?

Дори по телефона долавях твърди нотки в гласа му.

Влюбил се бях във Флорида, защото тя ми бе върнала моя чичо Соул. Смъртта на леля Анита през 2002-ра и Драмата през 2004-та бяха достатъчно основание за депресията, в която бе изпаднал. Преместването в „Коконът Гроув“ през 2006-а обаче го бе преобразило. Във Флорида пак бе станал моят любим чичо. В продължение на пет години бях живял с радостта, че той е същият като преди.

И ето че отново чувствах как връзката между нас се губи. Той пак премълчаваше нещо. Криеше някаква тайна, но каква? Дали не бе свързана със стадиона в Медисън? Веднъж настоях по телефона и накрая той ми каза:

— Значи, искаш да знаеш защо финансирах поддръжката на стадиона в Медисън?

— Много бих искал.

— Заради Патрик Невил.

— Патрик Невил? Че какво общо има той?

Заминаването на Уди и Хилел в университета бе променило битието на чичо Соул и леля Анита по неподозиран за мен начин. Години наред децата бяха придавали смисъл на живота им в Балтимор. Всичко бе съсредоточено около тях: училищните такси, ваканциите, извънкласните занимания. Ежедневието бе организирано в зависимост от техните нужди. Тренировките по футбол, излетите, проблемите в училище. Години наред чичо Соул и леля Анита бяха живели за тях и чрез тях.

Колелото обаче се бе завъртяло: на трийсет години чичо Соул и леля Анита са имали пред себе си цял един живот. Беше се родил Хилел, бяха купили огромната къща. Но ето че двайсет години се бяха изтърколили някак неусетно. Сякаш за миг Хилел, тъй очакваният и желан техен син, бе пораснал и заминал за университета.

Един ден през 1998 година обаче Хилел и Уди се качват в колата, подарена им от чичо Соул, и напускат „Оук Парк“ на път за Медисън. Пълният дотогава дом изведнъж опустява.

Няма училище, няма уроци, футбол, няма ги ежедневните грижи. Къщата вече е тъй празна, че гласовете отекват в нея. Няма я привичната глъчка, сякаш душата на този дом си е отишла.

Леля Анита се старае да готви за своя съпруг. Въпреки тежките дежурства в болницата намира време да му приготвя отбрани и сложни ястия. Ала на масата двамата се хранят мълчаливо. Преди разговорът е вървял от само себе си: Хилел, Уди, училището, домашните, футболът. Сега цари тягостна тишина.

Канят гости, посещават благотворителни вечери: присъствието на всеки страничен прогонва скуката. Беседите текат по-лесно. Ала на връщане у дома в колата двамата отново не продумват. Понякога говорят за някой познат, но никога за себе си. Били са до такава степен обсебени от децата, че не са си давали сметка до каква степен нямат какво да си кажат.

Двамата се затварят в себе си. Оживяват се само когато се срещат с Уди и Хилел. Любимото им занимание е да ги посещават в университета. Завръщането на децата у дома ги изпълва с радост. Къщата отново е в плен на весела възбуда, трябва да се пазарува за четирима. После те си отиват и на тяхно място се възцарява тишината.

Постепенно не само къщата в Балтимор изгубила своята хармония, но и целият житейски стереотип на леля Анита и чичо Соул. Всичко било различно. Опитвали се да правят същото, каквото правели преди: Хемптънс, „Буепависта“, Уислър. Ала без Хилел и Уди от тези преди щастливи места вече лъхала скука.

На всичко отгоре студентският живот постепенно обсебил Хилел и Уди. Чичо и леля имали усещането, че ги губят. Сега момчетата били погълнати от учението, футбола, университетския вестник и имали все по-малко време за своите родители. Освен това по време на редките им срещи твърде често говорели само за Патрик Невил.

За чичо ми това бил страшен удар.

Започнал да се чувства не толкова важен, не толкова незаменим. Той, главата на семейството, водачът, мъдрецът, всемогъщият, все повече губел позиции. Над Хилел и Уди витаела сянката на Патрик Невил. В опустелия „Оук Парк“ чичо Соул усещал как мястото му до Уди и Хилел постепенно бива заето от Патрик.

При всяко завръщане в Балтимор Хилел и Уди непрекъснато разправяли какъв страхотен човек е Патрик, а когато чичо и леля ходели в Медисън за мачовете на „Титаните“, виждали с очите си колко близки са станали двете им деца с Патрик. Братовчедите ми открили нов образец за подражание — по-красив, по-силен и по-богат.

Всеки път, когато станело дума за Патрик, чичо Соул мърморел: „Какво толкова му е изключителното на този Невил?“. Когато Уди и Хилел имали нужда от помощ, вече се обръщали към Патрик. Щом излязъл на дневен ред въпросът за избора на футболна кариера, отново пръв имал думата Патрик. „Защо непрекъснато и за всичко питат него? — сърдел се чичо Соул. — Значи, ние вече не сме толкова важни за тях? Може би не сме достатъчно добри? И какво повече от мен притежава този проклет Невил от Ню Йорк?“

Минава година, после втора. Чичо Соул все повече затъва. Неговото собствено битие в Балтимор вече не му е достатъчно. Иска някой отново да се възхищава от него. Престава да мисли за леля Анита, мисли само за себе си. От време на време прескачат за ден-два до „Буенависта“ в опит да стъпят на краката си, но вече нищо не е същото. Липсват му синовете, които да го обичат, липсва му племенникът Маркъс, който да се прехласва от лукса на неговия апартамент.

Леля Анита често му повтаря, че се чувства щастлива, откакто са останали само двамата, защото могат отново да се посветят на себе си. Ала подобно спокойствие не е по сърце на чичо Соул. Накрая тя му казва: „Соул, започва да ми е скучно с теб. Кажи ми, че още ме обичаш. Кажи ми онова, което ми повтаряше преди трийсет години“. Чичо Соул ѝ отговаря: „Скъпа, ако ти е толкова скучно, нека си вземем куче“.

Той не забелязва тревогата, обзела жена му: тя вижда в огледалото, че е остаряла. Започва да се пита дали я пренебрегва, защото е обсебен от Патрик Невил, или защото тя вече не го привлича. Гледа в Медисън млади двайсетгодишни момичета с изваяни тела и вирнати гърди, долавя, че будят у него желание. Дори се консултира с пластичен хирург и го моли да ѝ помогне. Моли го да повдигне гърдите ѝ, да заличи бръчките ѝ, да стегне задника ѝ.

Обзема я отчаяние. Съпругът ѝ се чувства пренебрегнат и на свой ред я пренебрегва. Ще ѝ се да го помоли да не отвръща поглед от нея само защото е остаряла. Ще ѝ се той да я утеши, че нищо не е изгубено. Ще ѝ се да я обича както преди, поне още веднъж. Ще ѝ се да може да пробуди желанието му. Да я обладае, както е правил преди. Както в нейната стаичка в общежитието на университета в Мериленд, както в „Буенависта“, в Хемптънс, както през първата им брачна нощ. Както в нощта, когато зачена Хилел, както на селския път, върху задната седалка на стария олдсмобил. Както безброй пъти през горещите нощи на терасата в Балтимор.

Ала Соул вече няма време за нея. Той няма желание да възстанови предишната връзка между тях, няма желание да си спомни миналото. Иска ново начало. Със и без повод излиза да тича из квартала.

— Никога преди не си тичал — казва му леля Анита.

— Е, сега вече го правя.

Престава да обръща внимание на храната, която тя му носи на обяд от „Стела“. Не желае нито спагети, нито пица, а предпочита салати без сос и плодове. В стаята за гости е донесъл гири, поставил е огледало за цял ръст. През свободното си време прави упражнения. Започва да отслабва, да се грижи за външния си вид, сменя парфюма си, купува си нови дрехи. Клиентите му го задържат до късно вечер. А тя го чака.

„Прощавай, имах служебна вечеря.“ „Съжалявам, но трябва да замина в командировка тук или там.“ „Корабните компании като никога се нуждаят от мен.“ И често се завръща в отлично настроение.

А тя се старае да му се хареса и прави всичко, за да го постигне. Облича съблазнителна рокля, подрежда красиво масата, пали свещи: още щом прекрачи прага, ще се хвърли на шията му и ще го целуне. Дълго чака. Достатъчно дълго, за да ѝ стане ясно, че съпругът ѝ няма да се прибере за вечеря. Накрая той се обажда по телефона и смутено обяснява, че ще закъснее.

А тя се старае да му се хареса и прави всичко, за да го постигне. Започва да ходи на гимнастика, сменя гардероба си. Купува си къси дантелени нощници и му предлага да играят някогашната игра: тя бавно да се съблече пред него. Той отвръща: „Не тази вечер, благодаря ти все пак“. И я подминава, макар че тя стои гола пред него.

Коя е тя? Просто една остаряла жена.

Старае се да му се хареса и прави всичко, за да го постигне. Но той дори не я поглежда.

Отново е същият трийсетгодишен Соул: танцува, тананика си, шегува се.

Отново е същият Соул, когото тя толкова е обичала. Но той вече не обича нея.

Жената, която обича, се нарича Касандра — учителка по тенис в клуба в „Оук Парк“. Тя е красива и е наполовина на годините на леля Анита. Ала онова, което чичо Соул най-много харесва у нея, е, че когато той говори, очите ѝ блестят от възхищение. Тя го гледа така, както навремето са го гледали Хилел и Уди. Присъствието на Касандра е доказателство, че той все още може да впечатлява: описва ѝ гениалния удар на борсата, който е направил навремето, аферата „Доминик Пернел“ и своите юридически подвизи.

Леля Анита попада на съобщения от Касандра, вижда я как носи на чичо Соул на работното му място купички със салата и биозеленчуци. Веднъж след работа той излиза под предлог, че отива на вечеря с клиенти. Когато се прибира, леля Анита го очаква и долавя по кожата му нейната миризма. Казва му:

— Соул, имам намерение да те напусна.

— Да ме напуснеш ли? Защо?

— Защото ми изневеряваш.

— Не ти изневерявам.

— Ами Касандра?

— Когато съм с нея, не мамя теб, а собствената си тъга.

Никой не подозирал колко страда чичо Соул от привързаността на Уди и Хилел към Патрик Невил през годините, прекарани от тях в Медисън.

Когато заедно с леля Анита отивали да гледат мач на „Титаните“ в Медисън, се чувствали като чужди. Пристигали на стадиона и виждали Хилел вече да седи до Патрик, а до тях нямало други свободни места. Сядали отзад. След поредната победа посрещали Уди при входа за съблекалните: чичо Соул сияел от гордост и радост, но неговият поздрав изобщо не струвал толкова, колкото поздрава на Патрик Невил. Мнението му не можело да се сравни с неговото. Когато чичо отправел някакво напътствие по отношение на играта, Уди отговарял: „Може би си нрав. Ще питам Патрик какво мисли“. След мачовете чичо Соул и леля Анита предлагали на Уди и Хилел да вечерят заедно. Най-често те отказвали под предлог, че ще вечерят с отбора. „Е, разбира се. Забавлявайте се!“ — отвръщал чичо. Веднъж след мача двамата с леля Анита отишли да вечерят в някакъв ресторант в Медисън. Още щом влезли, той спрял и понечил да се върне обратно. „Какво има?“ — запитала го леля Анита. „Нищо — отвърнал той. — Вече не съм гладен.“ Спрял жена си и се опитал да ѝ попречи да влезе. Тя веднага разбрала, че има нещо нередно, погледнала през прозореца на ресторанта и видяла Уди и Хилел на една маса с Патрик.

Един ден Уди и Хилел пристигат в Балтимор с черното ферари на Патрик. Огорчен, чичо Соул пита: „Е, и какво? Значи, колата, която ви подарих, вече не ви харесва?“.

Има усещането, че Патрик Невил го е засенчил. Непрекъснато се говори за неговата кариера, за чудесния му апартамент в Ню Йорк, за огромната му заплата. Двете момчета прекарват уикендите с него в Ню Йорк. Патрик вече е техният най-добър приятел.

Когато гледат мачове на „Титаните“, с всяка следваща победа на Уди чичо Соул се чувства все по-пренебрегнат. Уди споделя открилите се пред него възможности и плановете за бъдещата си кариера единствено с Патрик. С него вечеря след мачовете. „Все пак само благодарение на нас продължи да се занимава с футбол“ — оплаква се чичо, когато остане насаме с жена си в колата.

Накрая са принудени да се присъединят към тримата за вечерята след мачовете. Когато Патрик Невил успее незабелязано да плати сметката, Соул се гневи: „Какво си въобразява той? Че нямам пари да платя ли? За какъв се мисли?“.

Моят чичо Соул е победен.

Какво от това, че лети в първа класа? Патрик Невил използва частен самолет.

Патрик Невил притежава кола, която струва колкото едногодишната заплата на Соул. Баните в апартамента му са големи колкото спалните у Балтиморови, а холът му — колкото тяхната къща.

Слушам по телефона чичо Соул и накрая казвам:

— Лъжеш се, чичо Соул. Те винаги са те обичали и са се възхищавали от теб. Уди ти беше толкова признателен за всичко, което си направил за него. Повтаряше, че ако не си бил ти, той щял да свърши на улицата. Дори накара да отпечатат на фланелката му фамилията Голдман.

— Не става въпрос дали съм се лъгал, или не, Маркъс. Просто така съм чувствал нещата. А никой не може да контролира или да възпира чувствата си. Беше чувство. Ревнувах, усещах, че не съм на висота. Патрик беше Невил от Ню Йорк, а ние бяхме някакви си Голдманови от Балтимор.

— Значи, затова си дал шест милиона, за да видиш името си над стадиона в Медисън — заключих аз.

— Да. За да бъде името ми изписано с огромни букви на входа на университетското градче. За да могат всички да го виждат. А за да събера тази сума, направих огромна глупост. Дали всичко, което се случи, не е по моя вина? Дали това, че сега работя в супермаркет, не е наказание за греховете ми?

40

2003–2004 г.

Една вечер в началото на 2003 година, когато пя за пореден път на сцената на „Найтингейл“, Александра се запозна с човека, който щеше изцяло да промени живота ѝ. След изпълнението тя слезе при мен в салона. Поздравих я, целунах я и се канех да донеса чаша за нея, когато до нас се приближи някакъв мъж.

— Страшно ми хареса! — каза той на Александра. — Ти си невероятен талант!

— Благодаря.

— Кой е автор на тези песни?

— Аз.

Той ѝ подаде ръка.

— Казвам се Ерик Танър. Продуцент съм и търся изпълнител, който ще ми позволи да се утвърдя. Ти си тази, която отдавна чакам.

Ерик говореше спокойно и откровено, за разлика от ласкателите и празнодумците, с които се бяхме сблъсквали до този момент. Макар да беше слушал Александра само петнайсетина минути, вече беше пълен с идеи. Помислих си, че или е мошеник, или е луд.

Връчи ни визитната си картичка и когато след това проверихме написаното на нея, подозренията ни се засилиха. Действително съществуваше регистрирана на негово име компания, но адресът на нейното седалище беше адресът на собствената му къща в едно предградие на Нешвил. Освен това до този момент не беше работил с нито един изпълнител. Александра реши да не му се обаждаме, но самият той ни потърси. Бе започнал всяка вечер да се отбива в „Найтингейл“, докато не ни срещна отново. Настоя да ни почерпи и тримата седнахме в един тих кът на заведението.

Започна с монолог, който трая двайсетина минути, за да ни обясни какво му е харесало у Александра и защо е сигурен, че тя непременно ще стане звезда.

Сподели, че до неотдавна работил за голяма продуцентска фирма, но напуснал. Мечтата му била да се утвърди като самостоятелен продуцент и затова се нуждаел от изпълнител на равнището на неговите амбиции. Александра била талантът, който отдавна търсел. Беше красноречив, харизматичен, уверен в себе си и успя да убеди Александра. Когато той приключи, тя поиска да говори с мен насаме и ме дръпна встрани. Видях как очите ѝ грееха възторжено.

— Това е човекът, Марки. Тъкмо той ни трябваше. Дълбоко в себе си го чувствам. Това е той. Какво мислиш?

— Последвай вътрешното си чувство. Ако му вярваш, действай без колебание.

Тя се усмихна и когато се върнахме на масата, каза на Ерик:

— Съгласна съм. Приемам да запиша диск с вас.

Незабавно съставиха на хвърчащ лист предварителното споразумение и го подписаха.

Така бе поставено началото на едно необикновено приключение. Ерик ни взе под крилото си. Беше женен, с две деца, и ние безброй пъти вечеряхме у тях, докато Александра подготвяше своя първи албум.

След прослушване на местни музиканти в наетото от Ерик студио съставихме група.

Започна работа по записите, която трая няколко месеца. Александра и Ерик подбраха дванайсет песни за албума и се заеха с аранжимента. След това продължиха в студиото.

През октомври 2003 година, близо година и половина след нашето пристигане в Нешвил, първият диск на Александра най-после бе готов.

Сега трябваше да намерим начин за неговото разпространение. Проблемът имаше само едно възможно решение: да се качим на колата и да започнем обиколка, като го предлагаме на местните радиостанции.

Прекосихме страната от край до край, от север на юг и от изток на запад, от град на град, за да оставим диска на радиостанциите и преди всичко да ги накараме да пуснат песните в него.

За нас всеки ден беше ново начало. Нов град, нови хора, които да убеждаваме. Преспивахме в евтини мотели, където Александра молеше персонала да ѝ позволят да приготви в кухнята торта или сладки, с които да почерпи радиоводещите. Освен това пишеше на ръка дълги писма, за да им благодари за оказаното внимание. Не униваше нито за момент. Посвещаваше на това вечерите, а понякога и нощите ни. Аз дремех до нея на плота в кухнята. През деня аз карах, а тя спеше на задната седалка. Пристигахме в поредната радиостанция и тя раздаваше дискове, писма, сладки. Изпълваше приемните със свежестта и възторга на своето присъствие.

По пътя внимателно слушахме радиопредаванията. С трепет очаквахме дали следващата песен няма да е нейна. Напразно.

И ето че през един априлски ден се качихме в колата, аз пуснах радиото и най-сетне я чухме. Една радиостанция предаваше нейна песен. Усилих звука докрай и Александра избухна в ридания. По лицето ѝ се стичаха сълзи на радост, тя се притисна до мен и устните ни се сляха в дълга целувка. После ми каза, че всичко това го дължи на мен.

Бяхме заедно почти шест години, шест щастливи години. Мислех си, че нищо не би могло да ни раздели. С изключение на бандата на Голдманови.

*  *  *

Александра бе тази, която събра отново бандата на Голдманови.

Тя продължаваше да поддържа връзка с Уди и Хилел. През един пролетен ден на 2004 година ми каза: „Обади се на Хилел. Трябва да знае за нас двамата. Той е твой и мой приятел. Не бива да има лъжа между приятели“.

Беше права и аз я послушах.

В началото на май отидох при него в Балтимор. Разказах му всичко. Когато млъкнах, той се усмихна и ме прегърна:

— Толкова се радвам за теб, Марки.

Реакцията му ме изненада.

— Наистина ли? — учудих се аз. — Не се ли сърдиш?

— Ни най-малко.

— В Хемптънс си бяхме дали обещание…

— Винаги съм се възхищавал от теб — прекъсна ме той.

— Какви ги говориш?

— Това е истината. За мен ти винаги си бил най-красивият, най-умният и най-талантливият от нас. Начинът, по който момичетата те гледаха, думите на мама след всяко твое посещение у дома. Тя ми казваше: „Вземай пример от Марки“. Винаги съм ти се възхищавал, Марки. А освен това имаш страхотни родители. Помисли само: майка ти обзаведе специален кабинет, за да станеш писател. Моят баща открай време ме тормози да стана адвокат като него. И аз го послушах. Само за да му угодя. Както винаги съм постъпвал. Ти, Марки, си изключителен и най-доброто доказателство е, че изобщо не си даваш сметка за това.

Усмихнах се. Бях трогнат.

— Много ми се иска да се съберем с Уди — казах му аз. — Искам да възстановим бандата.

— Аз също.

Мястото, където се състоя срещата на бандата, бе „Деъри Шек“ в „Оук Парк“ и когато видях моите братовчеди, за пръв път почувствах колко здраво сме свързани помежду си. Две години бяха достатъчни да заличат страданието и упреците и те отстъпваха място на могъщото и ненакърнимо братско чувство, което сплотяваше трима ни. Нищо не бе в състояние да го победи.

Седнахме на същата маса, поръчахме си същите млечни шейкове, както през нашето детство. До мен бяха Хилел, Уди, Колийн и Александра.

Веднага разбрах колко щастлив е Уди с Колийн в Медисън. Тя му бе дарила утеха, излекувала бе раните му, помогнала му бе да стъпи отново на крака. Накрая бе успял да превъзмогне смъртта на леля Анита.

Сякаш за да предизвикаме съдбата, след „Деъри Шек“ всички отидохме на гробището „Форест Лейн“. Александра и Колийн останаха по-назад, а аз, Уди и Хилел приседнахме до надгробния камък.

Бяхме станали мъже.

Но не такива, каквито преди десет години си бях представял, че ще станем.

Това не бяха необикновените личности от моите мечти. Единият не беше прославен футболист, нито другият известен адвокат. У тях нямаше нищо изключително. И все пак това си бяха моите братовчеди, които обичах повече от всичко на света.

Чичо ми Соул, в своята голяма къща на Уилоуик Роуд в „Оук Парк“, изобщо не бе човекът, когото помнех. Беше по-самотен, по-тъжен. Ала все пак бях успял да се сближа отново с него.

Дори започвах да се питам как съм могъл през детството си да храня подобни мечти. Чудех се дали всъщност не съм ги виждал по-различни от това, което те са били в действителност. Дали наистина са били онези забележителни същества, от които толкова се бях възхищавал? Ами ако всичко това е било плод на моето въображение? Ами ако от самото начало аз самият съм бил истинският представител на Балтиморови?

Вечерта и нощта прекарахме заедно в къщата на Балтиморови, която бе достатъчно голяма, за да ни побере. Чичо Соул не беше на себе си от радост, че отново сме се събрали при него.

Някъде към полунощ седяхме на терасата край басейна. Беше задушно. Гледахме звездите. Чичо Соул дойде и се настани до нас. „Деца — каза ни той, — мислех си, че бихме могли да прекараме заедно тук Деня на благодарността.“

Какво щастие изпитах, когато чух тези думи! Изтръпнах от радост, когато го чух да казва „деца“. Затворих очи и видях нас самите такива, каквито бяхме преди дванайсет години.

Предложението му бе посрещнато с всеобщо одобрение. С възторг вече си представяхме подредената за празника трапеза. Искаше ни се месеците, които ни деляха от Деня на благодарността, да минат колкото се може по-бързо.

Тази година обаче нямаше да празнуваме Деня на благодарността.

Два месеца по-късно, в началото на юни 2004 година, Люк, съпругът на Колийн, излезе от затвора.

Беше излежал наказанието си.

41

Медисън, Кънектикът

Юли 2004 г.

Мълвата обходи града в мига, когато кракът му стъпи там. Люк се бе завърнал.

Пристигна една сутрин и веднага с тържествен вид обходи баровете в Медисън. „Седнах си на задника — повтаряше той на околните. — Вече няма да удрям никого.“ После започваше да се хили глупаво.

Настани се при своя брат, който отговаряше за него пред пробационния служител. Благодарение на връзките си в Медисън веднага си намери работа в една железария. През свободното си време се шляеше из града. Разправяше, че Медисън много му липсвал.

Когато научи, че Люк е на свобода, Колийн изпадна в паника. Не смееше да излезе от страх, че може да го срещне. Уди също се боеше, но не го показваше и се опитваше да я успокои. „Виж какво, Колийн, нали и двамата знаехме, че един ден ще излезе от затвора. При всички случаи има забрана да се доближава до теб, защото в противен случай се връща в килията. Не се оставяй да те разстрои, защото той тъкмо това иска.“

Опитваха се да живеят както преди. Скоро обаче вездесъщото присъствие на Люк ги принуди да избягват обществени места. Вече пазаруваха в съседния град.

Адът за тях едва сега започваше.

Като начало Люк си върна къщата.

Колийн бе получила развод по време на престоя му в затвора и сега той оспорваше подялбата на имуществото. Бе купил къщата със собствените си спестявания и затова обжалва съдебното решение, според което тя оставаше на бившата му съпруга.

Нае адвокат, който успя да спре изпълнението. Окончателното решение бе отложено и засега къщата оставаше на разположение на първоначалния ѝ собственик.

Уди и Колийн бяха принудени да я напуснат. Чичо Соул ги свърза с адвокат от Ню Канаан, който ги успокои, че всичко е въпрос на време и че още преди края на лятото те ще си върнат жилището.

Наложи се да наемат малка, не особено удобна къща в края на града. „Тук сме само временно — обеща Уди на Колийн. — Скоро ще се отървем от него.“

Колийн обаче не беше спокойна.

Люк отново караше стария си пикап, който бе оставил на съхранение при брат си. Всеки път, когато го видеше да минава, стомахът ѝ се свиваше.

— Какво можем да направим? — запита тя Уди.

— Нищо. Няма да се оставим да ни уплаши.

Струваше ѝ се, че вижда този пикап навсякъде. Пред техния дом. На паркинга на супермаркета, където сега пазаруваха. Една сутрин се появи пред бензиностанцията. Тя се обади в полицията. Когато обаче братът на Люк дойде с патрулната кола, пикапът беше изчезнал.

Нервите ѝ бяха опънати докрай. Уди всяка вечер работеше като мияч на съдове и я оставяше сама у дома, измъчвана от безпокойство. Тя непрекъснато гледаше през прозореца, следеше кой минава по улицата и ходеше от стая в стая с кухненски нож в ръка.

Една вечер реши да излезе, за да си купи сладолед. Отначало не посмя да се покаже навън от вратата. После си каза, че постъпва глупаво. Не биваше да се оставя да бъде тероризирана по такъв начин.

Би могла да намери сладолед на първия ъгъл, но от страх да не го срещне отиде до супермаркета в съседния град. На връщане спука гума. Вечният неин късмет! Наоколо не се виждаше никой и явно трябваше да я смени сама.

Постави крика под колата и я повдигна. Ала когато се опита да развие болтовете с кръстатия ключ, установи, че са прекалено затегнати. Не можа да ги помръдне.

Зачака да мине някоя кола. Не след дълго видя в тъмнината фарове. Вдигна ръка и колата спря. Колийн се приближи и веднага позна пикала на Люк. Неволно отстъпи назад.

— Какво става? — запита той през сваленото стъкло. — Не искаш ли да ти помогна?

— Не, благодаря.

— Отлично. Няма да настоявам. Само ще изчакам да мине друга кола.

Паркира на банкета. Минаха десет минути, но така и никой не се появи.

— Добре — примири се накрая Колийн. — Помогни ми, ако обичаш.

Люк слезе усмихнат от колата.

— Ще ми бъде приятно да ти помогна. Както знаеш, изкупих си вината. Вече съм друг човек.

— Не ти вярвам, Люк.

Той смени гумата.

— Благодаря, Люк.

— За нищо.

— Люк, в къщата останаха някои мои вещи. Държа на тях. Бих искала да си ги прибера, ако нямаш нищо против.

Устните му се изкривиха в ехидна усмивка и той се престори, че размишлява.

— Знаеш ли какво, Колийн? Мисля да задържа тези твои вещи. Харесва ми от време на време да мириша дрехите ти. Спомняш ли си как навремето те оставях сама насред път и ти трябваше да се прибираш пеша?

— Не се боя от тебе, Люк.

— А би трябвало, Колийн. Би трябвало!

Изправи се заплашително пред нея. Тя побърза да се качи в колата и незабавно потегли. Отиде направо в ресторанта, където работеше Уди.

— Не бива да излизаш вечер от къщи — напомни ѝ той.

— Зная. Просто трябваше да купя нещо.

На другия ден Уди отиде в един оръжеен магазин и купи пистолет.

*  *  *

През това време ние бяхме далеч от Медисън и от заплахите на Люк.

Хилел и чичо Соул живееха спокойно в Балтимор.

Постепенно започнаха да пускат песните на Александра из цялата страна. Говореха за нея и накрая тя получи предложение за участие в турне на няколко известни групи. Последваха концерт след концерт, по време на които тя изпълняваше песните си в акустична версия.

Известно време пътувах заедно с нея. После дойде време да се завърна в Монтклеър. Там ме очакваше работният ми кабинет. Сега, когато кариерата на Александра напредваше, настъпваше моментът да пристъпя към моя първи роман, чийто сюжет още не бях избрал.

*  *  *

През следващите дни Колийн като че ли навсякъде виждаше пикапа на Люк. Някой се обаждаше по телефона и мълчеше. Имаше усещането, че е следена на всяка крачка. Един ден дори не посмя да отвори бензиностанцията и се скри в склада. Не можеше повече да живее така. Наложи се Уди да дойде да я вземе. Трябваше да напуснат Медисън, преди нещата да се влошат още повече.

— Утре заминаваме — обеща ѝ Уди. — В Балтимор Хилел и Соул ще ни помогнат.

— Нека да не е утре. Искам да прибера нещата си. Те още са в онази къща.

— Ще ги вземем утре вечер. После веднага заминаваме. Завинаги.

Уди знаеше, че Люк всяка вечер обикаля баровете по главната улица. На другия ден, както бяха решили с Колийн, те паркираха колата на достатъчно разстояние, за да не бъдат забелязани, и зачакаха той да напусне къщата.

Към девет Люк наистина излезе, качи се в пикапа и потегли. След като се скри зад ъгъла, Уди се измъкна от колата.

— Хайде, по-бързо! — подкани той Колийн.

Тя се опита да отвори вратата със своя ключ, но не успя: Люк беше сменил ключалката. Уди я хвана за ръката и я отведе отзад. Намери отворен прозорец, вмъкна се в къщата и отвори задната врата.

— Къде са нещата ти?

— В мазето.

— Побързай — напомни ѝ той. — Има ли и другаде твои вещи?

— Провери гардероба в спалнята.

Уди се втурна и намери там няколко рокли.

В това време братът на Люк минаваше с колата си по улицата и когато стигна до къщата, намали скоростта. През прозореца на спалнята забеляза Уди. Веднага подкара бързо по посока на бара.

Уди прибра роклите в чантата и повика Колийн:

— Приключи ли?

Не чу отговор и побърза да слезе в мазето. Тя бе събрала всичките си вещи.

— Не можеш да отнесеш толкова багаж — каза ѝ той. — Вземи само най-необходимото.

Колийн кимна. Започна да сгъва дрехите.

— Слагай ги в чантата! — нареди припряно Уди. — Веднага трябва да се махнем оттук!

Братът на Люк влезе в заведението и го откри на бара. Отиде при него и му прошепна на ухото: „Онзи малък мръсник Удроу Фин в този момент е в твоята къща. Сигурно е отишъл да прибере нещата на Колийн. Реших, че ще е най-добре ти сам да се справиш с него“. Очите на Люк блеснаха яростно. Той постави ръка върху рамото на брат си в знак на признателност и излезе.

— Крайно време е да се махаме! — обърна се нетърпеливо Уди към Колийн, която пълнеше втора чанта с дрехи.

Тя се изправи и грабна чантите. Едната се скъса и съдържанието ѝ се разпиля по пода.

— Остави ги! — настоя Уди.

Двамата тичешком изкачиха стълбите на мазето. В това време Люк спря колата пред къщата. Втурна се вътре и се озова лице в лице с Уди и Колийн, които се канеха да излязат през задната врата.

— Бягай! — викна Уди на Колийн и се хвърли върху Люк, който му нанесе удар с юмрук и лакът в лицето. Уди падна и Люк започна да го рита в корема. Колийн се обърна. Беше стигнала до вратата, но не можеше да остави своя приятел. Грабна от кухнята един нож и извика заплашително:

— Престани веднага!

— Или какво? — изкиска се Люк. — Ще ме убиеш ли?

Направи крачка към нея, но тя не отстъпи. С бързо движение хвана ръката ѝ и я изви. Колийн изпусна ножа и изпищя от болка. Бившият ѝ мъж я сграбчи за косите и удари главата ѝ в стената.

Уди опита да се изправи, но Люк изтръгна една лампа от контакта и я хвърли в лицето му. После вдигна близката масичка и започна да го налага с нея. Обърна се към Колийн, дръпна я за блузата и продължи да я бие.

— Ще те отуча веднъж завинаги да се подиграваш с мен! — кресна ѝ той.

Удряше я, но не снемаше поглед от Уди. Той с последни сили се изправи, хвърли се към Люк и успя да го улучи с юмрук в лицето. Люк го сграбчи и се опита да го събори върху ниската масичка, но Уди се вкопчи в него и двамата се стовариха на пода. Започна ожесточена борба. Накрая Люк успя да хване Уди за гърлото и стисна с всички сили.

Дишането на Уди спря. Като през мъгла видя проснатата на пода Колийн, цялата в кръв. Нямаше избор. Успя да бръкне с ръка зад гърба си, извади от колана на панталона си пистолета. Притисна дулото в корема на Люк и натисна спусъка.

Проехтя изстрел.

42

Юли 2004 г.

През нощта, когато Люк бе убит, Медисън не заспа.

Жителите се трупаха край заградителната лента в опит да видят какво точно се е случило. Улицата беше озарена от сигналните лампи на полицейските коли. От Ню Канаан бяха пристигнали служители от криминалния отдел на щатската полиция на Кънектикът, за да поемат следствието.

Уди бе арестуван и откаран в управлението на щатската полиция в Ню Канаан. Имаше право на един телефонен разговор и той се обади на чичо Соул.

Соул позвъни на свой колега, адвокат в Ню Канаан, и веднага се отправи натам, придружен от Хилел. Пристигнаха в един след полунощ и успяха да разговарят с Уди. Тъй като имаше повърхностни рани, той беше получил първа помощ от санитарите в полицейското управление. Колийн се намираше в болницата. Беше сериозно пострадала.

Уди, все още зашеметен, описа подробно случилото се в дома на Люк.

— Нямах избор — обясни той. — Щеше да убие и двама ни.

— Не се тревожи — успокои го чичо Соул. — Бил си в състояние на неизбежна отбрана. Скоро ще те изкараме оттук.

Двамата с Хилел се настаниха за нощта в хотел в Ню Канаан. На другия ден Уди трябваше да се яви пред съдията. Предвид обстоятелствата бе освободен срещу гаранция от 100 000 долара, които Соул плати веднага. Делото беше насрочено за 15 октомври.

Научих за събитията от Хилел и веднага заминах за Кънектикът. Уди нямаше право да напуска щата. След случилото се не можеше и да остане в Медисън.

Двамата с Хилел му намерихме спокойно жилище в близко градче, където Колийн се присъедини към него след излизането си от болницата.

*  *  *

Двата месеца и половина до делото на Уди минаха бързо.

Ние с Хилел се редувахме да му правим компания. Не биваше да го оставяме сам. За щастие, там беше и Колийн, която го обграждаше със своята нежност. Предугаждаше всичките му желания. Грижеше се за него. Беше неговият спасителен пояс.

Ала единственият човек, който истински можеше да му повлияе, бе Александра. Разбрах това, когато тя на свой ред дойде да го види в Кънектикът.

С нас Уди през повечето време мълчеше. Отговаряше от любезност, опитваше се да се държи учтиво. Когато почувстваше нужда да остане сам, излизаше да потича. Ако Александра беше с него обаче, ставаше далеч по-словоохотлив. Изглеждаше съвсем различно.

Осъзнах, че е влюбен в нея. Също като мен, още от мига, когато я видяхме за първи път през 1994 година. Обичаше я страстно. Присъствието ѝ му действаше така, както и на мен. Понякога двамата подхващаха безконечни разговори. На няколко пъти се усамотяваха за часове на малката дървена тераса пред къщата.

Аз обикалях наоколо, сядах на тревата встрани, където не можеха да ме видят. Слушах ги. Той разтваряше пред нея сърцето си, както не го бе правил пред никого другиго.

— Не е като при леля Анита — обясни ѝ той. — Не изпитвам нищо към Люк. Не съм тъжен и нямам угризения.

— Било е законна самоотбрана, Уди — каза Александра.

Той обаче не беше убеден.

— Винаги съм бил склонен към насилие. Откакто се помня, по най-малкия повод започвам да размахвам юмруци. Така се и запознах с Балтиморови. Покрай едно сбиване. И по същата причина ще се разделя с тях.

— Защо да се разделяш? Защо говориш така?

— Мисля, че ще ме осъдят. Струва ми се, че това е краят.

— Уди, моля те, не говори така.

Тя хващаше лицето му, вперваше очи в неговите и му казваше: „Удроу Фин, забранявам ти да говориш такива неща“.

В подобни моменти на интимност, които скришом следях, започвах да изпитвам ревност. Тя разговаряше с него така, както разговаряше с мен. Със същата нежност. Когато искаше да ме смъмри, също ме наричаше по име и фамилия. Казваше ми: „Маркъс Голдман, престани да се правиш на глупак“. Това бе нейният маниер да се преструва на сърдита.

Понякога се ядосваше не на шега. Гневът ѝ беше впечатляващ. Случваше ѝ се рядко, но в такива моменти беше възхитителна. Изпадна в ярост, щом разбра, че я шпионирам, когато остава насаме с Уди, и че при това я ревнувам.

Хвана ме на местопрестъплението, но понеже не желаеше да ми прави сцени в къщата, каза на Уди и Колийн: „Двамата с Маркъс отиваме до супермаркета“. Качихме се в колата под наем, а когато се отдалечихме, тя спря и се развика: „Маркъс, да не си полудял? Да не би да ме ревнуваш от Уди?“.

За мое нещастие, се осмелих да възразя. Казах ѝ, че му обръща прекалено голямо внимание и че го нарича по име и фамилия. „Маркъс, Уди е убил човек. Даваш ли си сметка какво означава това? Скоро ще се изправи пред съда. Смятам, че се нуждае повече от всякога от своите приятели. А ти не се държиш като такъв, когато злобееш срещу братовчедите си!“

Беше напълно права.

Уди единствен си мислеше, че ще отиде в затвора. Чичо Соул, който няколко пъти идва в Кънектикът, за да подготви неговата защита, беше убеден в обратното.

Едва когато получи достъп до материалите по обвинението, установи, че положението е много по-сериозно, отколкото си е мислел.

Прокурорът не приемаше тезата за неизбежната отбрана. Напротив, смяташе, че Уди е проникнал незаконно в жилището на Люк, при това въоръжен. Можеше да се твърди дори, че самият Люк е бил в състояние на законна самоотбрана, като се е опитвал да обезвреди Уди. Що се отнася до Колийн, би могло тя да получи обвинение за съучастие в убийство. На път бе да започне наказателно производство.

Вълна на паника премина през къщата в Кънектикът, която до този момент бе останала встрани от събитията. Колийн повтаряше, че по-скоро ще умре, отколкото да отиде в затвора. „Не се тревожи — успокояваше я Уди. — Няма от какво да се боиш. Ще те закрилям така, както ти ме закриляше след смъртта на Анита.“

Разбрахме какво има предвид едва след началото на процеса. Без да предупреди чичо Соул, Уди се самообвини, че е заставил Колийн да го придружи в къщата на Люк. Заяви, че тя се опитвала да го разубеди, но след като той влязъл, го последвала, за да го накара да излезе оттам. В този момент се появил Люк и се нахвърлил върху тях.

През почивката адвокатът на Уди се опита да го вразуми:

— Удроу, ти си луд! Какво те е прихванало, за да се обвиняваш по този начин! Има ли смисъл да те защитавам, след като ти сам се закопаваш?

— Няма да позволя Колийн да отиде в затвора!

— Остави на мен и никой от вас няма да бъде осъден.

С помощта на свидетелски показания на очевидци от Медисън адвокатът на Уди описа издевателствата, на които Люк е подлагал Колийн. Прокурорът обаче излезе със сериозно възражение: не Колийн бе убила Люк, а предишните насилия в тяхното семейство не са доказателство, че Уди е бил в състояние на неизбежна отбрана. Според обвинението Уди не бе стрелял, за да предотврати нападение, както гласи принципът за неизбежната отбрана. При това бе проникнал у Люк въоръжен. От самото начало бе имал намерение да извърши убийство.

Процесът се превръщаше в кошмар. След два дни дебати вече нямаше никакво съмнение, че Уди ще бъде осъден. В опит да смекчи присъдата чичо Соул предложи да сключат споразумение с обвинението: Уди признава убийството срещу по-леко наказание. По време на заседанието при закрити врата прокурорът бе непреклонен:

— Няма да се съглася на по-малко от пет години затвор — заяви той. — Удроу е причакал Люк в собствения му дом и го е застрелял.

— Знаете, че това не е вярно — провикна се адвокатът на Уди.

— Пет години — повтори прокурорът. — И имайте предвид, че проявявам снизхождение. Спокойно може да получи десет или петнайсет години.

Чичо Соул, Уди и неговият адвокат дълго обсъждаха положението. В очите на Уди се четеше паника. В никакъв случай не искаше да попадне в затвора.

— Соул — обърна се той към моя чичо, — нали си даваш сметка, че ако приема, моментално ще ми щракнат белезниците и ще ме затворят за пет години!

— Само че, ако откажеш, рискуваш да прекараш там голяма част от живота си. След пет години още няма да си навършил дори трийсет. Ще имаш време да стъпиш на краката си.

Уди беше съкрушен. От самото начало бе съзнавал какво го заплашва, но сега най-страшните му опасения ставаха реалност.

— Соул, издействай да не ме арестуват веднага — помоли той. — Нека ми отпуснат само няколко дни. Искам да вляза в затвора като свободен човек, а не след четвърт час да ме повлекат като куче и да ме захвърлят в затворническия фургон.

Адвокатът предаде молбата и получи съгласието на прокурора. Така Уди бе осъден на пет години затвор. Трябваше да се яви седмица по-късно, на 25 октомври, в щатския затвор в Чешър, Кънектикът.

43

Балтимор, Мериленд

24 октомври 2004 г.

Утре Уди ще влезе в затвора. Ще прекара там следващите пет години от живота си.

Докато пътувам от балтиморското летище към „Оук Парк“, квартала на неговото детство, за да бъдем заедно през последния му ден на свобода, вече си го представям пред високата желязна ограда на затвора в Чешър, Кънектикът. Представям си как влиза, как го събличат и претърсват. Представям си как облича затворническата униформа и го отвеждат към килията. Чувам вратата да се затръшва зад гърба му. Върви с двама пазачи отстрани и носи в ръце одеялото и чаршафите. Минава покрай други затворници, които го измерват с поглед.

Утре Уди ще влезе в затвора.

Александра дойде с мен. Седи в колата и ме гледа съсредоточено. Вижда, че съм потънал в мисли. В прилив на нежност вдига ръка и ме гали по косата.

Когато стигаме до „Оук Парк“, намалявам скоростта, бавно прекосяваме квартала, където аз, Уди и Хилел преживяхме толкова щастливи мигове. Разминаваме се с патрулната кола и аз приветствам охранителя с тайния знак. После поемам по Уилоуик Роуд и спирам пред къщата на Балтиморови. Уди и Хилел, двамата ми братовчеди, двамата ми братя, седят на стълбите отпред. Хилел държи в ръка снимка, в която са вперили очи. Това е снимката на нас четиримата, направена преди девет години, в деня, когато Александра си тръгна. Хилел ни забелязва и прибира снимката между страниците на книгата, оставена до него. Стават и идват да ни посрещнат. Дълго се прегръщаме.

Остава месец до Драмата, но никой от нас все още не знае това.

Уди нямаше право да идва в Балтимор. До влизането му в затвора правосъдието изискваше да не напуска границите на Кънектикът. Той обаче смяташе, че ако не можеше да прекара последния си ден на свобода, където желае, все едно вече е в затвора.

За да не го открият чрез летищния контрол, се отказа да пътува със самолет. Хилел отиде да го вземе с колата и двамата потеглиха през нощта. За последен път щяха да посрещнат заедно изгрева на слънцето, да закусят обилно с палачинки с кленов сироп, бъркани яйца и картофи, след което Хилел щеше да го откара до затвора.

Денят се очертаваше да бъде прекрасен. Есента беше обагрила „Оук Парк“ в червено и жълто.

Прекарахме утрото на стълбите пред къщата, радвайки се на хубавото време. Чичо Соул ни донесе кафе и бухти. На обяд купи хамбургери от един от любимите ресторанти на Хилел. Петимата обядвахме заедно на открито.

Уди изглеждаше спокоен. Разговаряхме за всичко, с изключение на затвора. Александра разказа, че обиколката ѝ продължава да дава плодове: радиостанциите пускали все по-често нейни песни и албумът вървял добре. Вече били продадени около десет хиляди диска. Всяка седмица тя се изкачваше все по-нагоре в класациите.

— Спомням си как преди десет години ни устройваше в твоята стая същински концерти — усмихна се Хилел. — А ето те днес на крачка от успеха!

Той взе книгата и извади от нея снимката с нас четиримата. Припомнихме си годините на детството и дружно се засмяхме.

След обеда аз, Хилел и Уди тръгнахме да се поразходим из „Оук Парк“. Под предлог, че ще помогне на чичо Соул да почисти, Александра остана, за да можем тримата да си поговорим на спокойствие.

Поехме по тихите улици. Бригада градинари почистваха алеите от падналите листа и това ни напомни времето, когато работехме със Скункс.

— Биваше си я бандата на Голдманови — каза Уди.

— И сега си я бива — отвърнах аз. — Нищо не се е променило. Бандата е безсмъртна.

— Затворът променя всичко.

— Нищо подобно — възразих. — Непрекъснато ще ти идваме на свиждане. Чичо Соул сигурно ще успее да намали присъдата. Скоро ще излезеш и ние ще те очакваме.

Хилел кимна в подкрепа на думите ми.

Обиколихме квартала и се отправихме обратно към къщата на Балтиморови. Отново седнахме на стъпалата. Неочаквано Уди заяви, че се е разделил с Колийн. Не искал да я кара да чака пет години, през които ще се срещат само в стаята за свиждания. Неволно си помислих, че постъпва така, защото всъщност не я обича истински. С нея просто се бе чувствал по-малко самотен, но никога я бе обичал така, както обичаше Александра. Реших, че е време да поговоря за нея.

— Съжалявам, че ви предадох, като започнах връзка с Александра — казах на моите братовчеди.

— Никого не си предал — успокои ме Хилел.

— Бандата на Голдманови е безсмъртна — добави Уди.

— Когато Уди излезе, тримата ще предприемем пътешествие. Дълго пътешествие заедно. Може дори да наемем къща в Хемптънс и да прекараме там цялото лято. После всяко лято може да наемаме къща там.

Уди се усмихна тъжно.

— Маркъс, трябва да поговоря с теб за нещо.

В този момент чичо Соул отвори вратата и ни прекъсна.

— А, вече сте тук — каза той. — Мисля за вечеря да изпечем стекове. Как ви се струва? Сега ще отида да напазарувам.

Предложихме на чичо Соул да го придружим и Уди ми прошепна на ухото, че по-късно ще поговорим спокойно.

Всички отидохме в супермаркета на „Оук Парк“. Поразвеселихме се, като си припомнихме времето, когато пазарувахме с леля Анита и тя пълнеше количката с всичко, което си харесахме.

По-късно на терасата на Балтиморови помогнах на чичо Соул около барбекюто, за да оставя Уди и Александра за малко насаме. Знаех, че това е важно за него. Двамата излязоха да се разходят. Сетих се, че Уди може би иска да види баскетболното игрище. Хилел тръгна с тях. Помислих си, че всъщност те са бандата от Медисън. Бандата на Голдманови бяхме ние тримата.

Разделихме се към един часа след полунощ. Вечерта мина почти както обичайно. Сякаш онова, което предстоеше, не беше истина.

Хилел бе този, който даде знак за тръгване. Предстояха им четири часа пътуване. Прегърнахме се. Притиснах Уди до гърдите си. Като че ли точно в този момент осъзнахме какво го очаква. Излязохме заедно, като оставихме чичо Соул на стълбите, където бяхме прекарали целия ден. Той плачеше.

Двамата с Александра се качихме в колата под наем и последвахме Уди и Хилел до края на „Оук Парк“. После те завиха надясно към магистрала I-95, а ние наляво към центъра на града, където бяхме наели стая в хотел. Чичо Соул, естествено, ни беше предложил да останем при него, но аз не желаех да нощувам в „Оук Парк“. Не и тази вечер. Тя не биваше да бъде като другите. Това бе вечерта, когато губех Уди за цели пет години.

Докато пътувахме, се опитвах да си представя Александра, Хилел и самия мен след пет години. Питах се какви ли ще бъдем на 25 октомври 2009 година.

*  *  *

Рано на другата сутрин двамата с Александра взехме самолета за Нешвил, Тенеси. Същия ден ни предстоеше важна среща с нейния продуцент Ерик Танър.

Щеше ми се да се чуя още веднъж с Уди, преди да се озове зад стените на затвора в Чешър, ала така и не можах да се свържа с него. Телефонът му беше изключен, както и телефонът на Хилел. През целия ден не престанах да правя опити. Напразно. Обзе ме лошо предчувствие. Позвъних у Балтиморови, но никой не отговори. Накрая набрах номера на мобилния на чичо Соул: при него имаше клиенти и не можеше да говори. Помолих го да ми се обади веднага щом се освободи, но той го направи едва следобед на следващия ден.

— Маркъс? Чичо Соул е.

— Здравей, чичо Соул. Как си…

Той не ме остави да продължа.

— Маркъс, чуй ме добре: трябва веднага да се върнеш в Балтимор. Не задавай въпроси. Случи се нещо сериозно.

Затвори. Отначало реших, че връзката е прекъснала, и веднага го набрах. Не отговори. Продължих упорито да звъня и накрая той вдигна само, за да повтори на един дъх: „Ела в Балтимор“.

Веднага след това отново затвори.

44

26 октомври 2004 г.

Уди така и не се явил в затвора.

Чичо Соул ми съобщи това, когато пристигнах вечерта при него, след като взех първия самолет за Балтимор.

Беше изнервен, обзет от паника. Никога не го бях виждал такъв.

— Как така не се е явил? — запитах аз.

— Избягал е, Маркъс. Уди е беглец от правосъдието.

— А Хилел?

— С него е. Също е изчезнал. Откакто тръгна миналата вечер заедно с вас, не се е връщал.

Чичо Соул ми сподели как още снощи започнал да подозира, че нещо не е наред, след като нито Хилел, нито Уди се обадили. Сутринта идвал щатски шериф, който помагал на полицията в издирването, и дълго го разпитвал.

— Знаете ли къде би могъл да се намира Удроу? — запитал го той.

— Не. Откъде бих могъл да знам?

— Бил е тук в деня преди задължителното си явяване в затвора. Видели са го съседи. Показанията им са категорични. Удроу не е имал право да напуска Кънектикът. Вие сте адвокат и би трябвало да знаете това.

Чичо Соул разбрал, че шерифът е в течение на всичко.

— Ще бъда откровен с вас — започнал той. — Да, Уди беше тук в деня преди явяването си в затвора. Той е израснал в тази къща и искаше да прекара тук последните часове на свобода, преди да влезе в затвора за пет години. Нищо лошо не се е случило. Но нямам представа къде се намира в момента.

— Кой друг беше тук заедно с него?

— Приятели. Не зная точно. Не исках да им досаждам.

— Синът ви Хилел е бил тук. Съседите са го разпознали. Къде се намира синът ви, господин Голдман?

— Предполагам, в университета.

— Не живее ли постоянно тук?

— Това е постоянният му адрес, но не се задържа много. Когато си дойде, непрестанно е у приятели. А и аз съм много зает, излизам рано сутрин и се прибирам късно вечер. Впрочем време е да тръгвам за кантората.

— Господин Голдман, ще ми съобщите ли, ако научите нещо?

— Разбира се.

— Имайте предвид, че ние рано или късно ще открием Удроу. Рядко се случва някой да ни се изплъзне. И ако открия, че вие по един или друг начин сте му помогнали, ще се превърнете в съучастник. Ето визитната ми картичка. Когато се свържете с Хилел, кажете му да ми се обади.

През целия ден чичо Соул не успял да открие Хилел.

— Смяташ ли, че е заедно с Уди? — запитах го аз.

— Така мисля, Маркъс. Не можех да говоря за това по телефона. Вероятно ме подслушват. Не казвай на никого. И преди всичко, не ми се обаждай по телефона. Сигурно Хилел е помогнал на Уди да се укрие някъде и скоро ще се върне. Трябва да се опитаме да изпреварим полицията. Ако Хилел се върне довечера, спокойно може да каже, че е прекарал деня в университета. Възможно е да разпитват и теб. Просто им кажи истината, не се замесвай. Само те моля, споменавай колкото се може по-рядко името на Хилел.

— С какво мога да помогна, чичо Соул?

— С нищо. Най-важното е да стоиш настрани от тази история. Прибери се у дома. Не споделяй с никого.

— А ако Уди ми се обади?

— Няма да го направи. Няма да поеме риска да те замеси.

На хиляда мили от Балтимор Уди и Хилел прекосили Де Мойн, Айова.

През последната вечер, която прекарахме заедно, двамата са били съвсем наясно, че Уди няма да отиде в затвора в Чешър. Той не можел да понесе мисълта, че ще прекара пет години в килията.

Преспивали в мотели край магистралата. Плащали в брой.

Планът им бил да прекосят страната до канадската граница, минавайки през Уайоминг и Монтана. След това имали намерение през Албърта и Британска Колумбия да стигнат до Юкон, където да се установят и да наемат малко жилище. След това щели да започнат живота си отначало. Никой нямало да ги потърси там. В чанта, за която имал грижата Уди, носели 200 000 долара в брой.

На другия ден заминах за Нешвил и разказах на Александра какво се е случило. Предадох ѝ препоръките на чичо Соул. Да не споделяме с никого и преди всичко да не говорим за това по телефона дори помежду си.

Питах се дали не трябва да тръгна да ги търся, но тя ме разубеди. „Уди не се е изгубил, Марки. Той е беглец и единственото му желание е никой да не може да го открие.“

*  *  *

29 октомври 2004 г.

Хилел така и не се завърнал.

Шерифът отново дошъл да разпитва чичо Соул.

— Къде е синът ви, господин Голдман?

— Не зная.

— От няколко дни не са го виждали в университета.

— Той е пълнолетен и свободен да прави каквото реши.

— Преди седмица е изтеглил всичките си пари и закрил банковата си сметка. Впрочем откъде разполага с такава сума?

— Майка му почина преди две години. Това е неговият дял от наследството.

— Значи, синът ви е изчезнал с голяма сума пари в момент, когато издирваме неговия приятел. Надявам се, разбирате какво искам да кажа.

— Ни най-малко, господин щатски шериф. Синът ми разполага с времето и парите си. Живеем в свободна страна, нали?

Хилел и Уди се намирали на двайсетина мили от Коуди в Уайоминг. Настанили се в малък мотел, където плащали в брой, а собственикът не задавал въпроси. Чудели се как да преминат канадската граница, без да бъдат заловени. Засега в мотела се чувствали на сигурно място.

Към стаята имало кухненски бокс. Можели да си приготвят храна, без да се налага да излизат. Имали запас от макарони и ориз, които нямало опасност да се развалят.

Мечтаели си за Юкон и това ги крепяло. Представяли си дървена къща край някое езеро. И дивата природа наоколо. Щели да изкарват прехраната си, като от време на време се хващат на работа в Уайтхорс, както бяха правили по времето на „Градинарите Голдман“.

Непрестанно мислех за тях. Питах се къде ли се намират. Поглеждах към небето и си казвах, че и те виждат същото небе. Но от кое място? И защо не бяха споделиш с мен намеренията си?

*  *  *

16 ноември 2004 г.

От бягството им бяха изминали три седмици.

Хилел беше обвинен, че помага на беглец от правосъдието, и също бе издирван от щатските шерифи. Двамата разполагаха с известно предимство: издирването не се провеждаше с особено усърдие. Федералната полиция имаше грижи с далеч по-опасни престъпници, така че включените сили и средства бяха ограничени. Обикновено в подобни случаи беглецът накрая беше залавян при рутинна проверка или пък сам допускаше грешка поради липса на пари. Случаят с Хилел и Уди обаче не беше такъв. Те не напускаха стаята си в мотела. Освен това разполагаха с много пари.

„Докато не напускаме стаята, всичко ще бъде наред“, повтаряше Хилел на Уди.

Ала едва ли биха могли да издържат дълго време, без да излизат. Чувстваха се като в затвор. Трябваше на всяка цена да направят опит да прекосят границата или поне да сменят мотела, за да си поемат въздух.

Два дни по-късно потеглиха към Монтана.

Гледките ги караха да затаят дъх. Вече чувстваха, че наближават Юкон.

В Боузман, Монтана, в един рокерски бар се запознаха с някакъв мъж, който ги увери, че срещу двайсет хиляди долара може да ги снабди с фалшиви документи. Сумата беше значителна, но те се съгласиха. С качествени фалшиви документи щяха да станат неуязвими.

Мъжът им предложи да отидат заедно до един хангар, за да им направи снимки. Той потегли с мотоциклета си, а те го последваха с колата. Там обаче ги очакваше засада: още щом слязоха, бяха обкръжени от банда въоръжени рокери. Претърсиха ги и им взеха чантата с парите.

*  *  *

19 ноември 2004 г.

Останали им бяха само хиляда долара, които Хилел бе скрил във вътрешния джоб на якето си. Първата нощ прекараха в колата на една отбивка край пътя.

На другия ден се отправиха на север. Планът им беше пропаднал. Без пари не биха могли да стигнат далече. Малкото, което им беше останало, постепенно отиваше за бензин. Уди бе готов да извърши грабеж, го Хилел го спря. Трябваше да си намерят някаква работа. Независимо къде. Но преди всичко не биваше да се разкриват.

Нощта на 20 срещу 21 ноември прекараха на един паркинг в Монтана. Към три часа сутринта ги събуди чукане по стъклото и ослепителна светлина. Отвън имаше полицай.

Хилел заповяда на Уди да запази спокойствие и свали стъклото.

— Нямате право да нощувате на паркинга.

— Съжаляваме, полицай — отвърна Хилел. — Веднага тръгваме.

— Засега останете в колата. Бих искал да видя шофьорската ви книжка и документ за самоличност на пътника до вас.

Хилел прочете паниката в очите на Уди. Прошепна му да се подчини. Подаде документите на полицая, който отиде до своята кола, за да направи проверка.

— Какво ще правим? — запита Уди.

— Веднага потеглям и изчезваме.

— След пет минути цялата щатска полиция ще бъде по петите ни и няма да можем да се измъкнем.

— Тогава какво предлагаш?

Вместо отговор Уди отвори вратата и излезе.

Хилел чу полицая да вика: „Върнете се обратно в колата! Върнете се незабавно в колата!“. Внезапно Уди извади пистолет и стреля. Веднъж, после още веднъж. Ясно се видя как куршумите удрят предното стъкло. Полицаят се хвърли на земята, за да се предпази, но Уди вече беше до него и отново стреля. Първият куршум го улучи в гърдите.

Уди стреля още четири пъти. После изтича обратно до колата. Хилел седеше слисан, притиснал ушите си с ръце.

— Тръгвай! — кресна му Уди. — Тръгвай!

Хилел се подчини и със свистене на гумите колата изчезна в нощта.

Продължиха известно време право напред, без да срещнат никого. После отбиха по един горски път и когато навлязоха достатъчно навътре, спряха сред дърветата.

Хилел излезе от колата.

— Напълно си полудял! — кресна той. — Какво направи, боже мой, какво направи?

— Положението беше или той, или ние, Хилел! Или той, или ние!

— Убихме човек, Уди. Убихме човек!

— На мен ми е вторият — отвърна едва ли не цинично Уди. — Ти какво си въобразяваше, Хилел! Че ще офейкаме и всичко ще бъде по мед и масло? Мамка му, та аз бягам от правосъдието!

— Дори не съм знаел, че имаш пистолет.

— Ако ти бях казал, щеше да ми го вземеш.

— Точно така. Дай ми го сега.

— Никога. Представи си, че те заловят с него…

— Дай ми го! Ще се отървем от него. Дай ми го, Уди, или оттук нататък пътищата ни се разделят!

След дълго колебание Уди му подаде оръжието. Хилел се загуби между дърветата. Отвъд склона имаше река и Уди чу как Хилел хвърли оръжието във водата. После, блед като призрак, се върна до колата.

— Какво има? — запита Уди.

— Нашите документи… Останаха у полицая.

Уди скри лице в ръцете си. В суматохата съвсем беше забравил да ги прибере.

— Трябва да оставим колата тук — каза Хилел. — И нейните документи останаха у полицая. Продължаваме пеша.

*  *  *

21 ноември 2004 г.

Това бяха първите новини.

Този път шерифът отиде в кабинета на чичо Соул.

— През нощта по време на рутинна проверка на документите Удроу Фин е застрелял полицай на един паркинг в Монтана. Камерата е записала всичко. Били са с кола, регистрирана на ваше име.

Показа му снимка, направена от записа.

— Това е колата, която използва Хилел — каза чичо Соул.

— Това е ваша кола — поправи го шерифът.

— Нима намеквате, че тази нощ съм бил в Монтана?

— Не твърдя, че сте били с Удроу, господин Голдман. На волана е бил вашият син Хилел. Шофьорската му книжка е намерена на местопрестъплението. От този момент нататък той е съучастник в убийството на служител на реда.

Чичо Соул пребледня и скри лице в ръцете си.

— Какво очаквате от мен, господин инспектор? — запита той.

— Пълно съдействие от ваша страна. Ако ви се обадят, незабавно трябва да ме предупредите. В противен случай ще бъда принуден да ви арестувам за съдействие на бегълци от правосъдието и убийци. Сам се убедихте, че доказателствата са налице.

*  *  *

22 ноември 2004 г.

След като изоставиха колата, двамата отидоха пеша до някакъв мотел. Платиха в брой, като добавиха бакшиш, за да не им искат документи за самоличност. Взеха душ и отпочинаха. Срещу петдесет долара някакъв мъж ги откара до автогарата в Боузман. Купиха билети за автобуса на „Грейхаунд Лайне“ до Каспър, Уайоминг.

— Какво ще правим по-нататък? — запита Уди.

— Ще отидем до Денвър и оттам ще вземем автобус за Балтимор.

— Какво ще правим в Балтимор?

— Ще помолим за помощ баща ми. Може да се скрием за няколко дни в „Оук Парк“.

— Съседите ще ни забележат.

— Няма да излизаме от къщи. Никой няма да предположи, че сме там. После баща ми може да ни откара някъде. В Канада или в Мексико. Ще намери начин. Ще ми даде пари. Само той може да ни помогне.

— Боя се да не ме заловят, Хилел. Страх ме е какво ще стане с мен. Дали ще ме екзекутират?

— Не се тревожи. Запази спокойствие. Нищо няма да ни се случи.

След пътуване, продължило два дни, на 24 ноември те пристигнаха на автогарата в Балтимор. Тъкмо преди Деня на благодарността. Денят на Драмата.

*  *  *

24 ноември 2004 г.

Денят на Драмата

От автогарата в Балтимор, където слязоха малко преди обед, взеха градски автобус до „Оук Парк“.

Бяха купили две шапки, които не сваляха от главите си. Напълно излишна предпазна мярка. По това време улиците бяха безлюдни. Децата бяха на училище, а възрастните на работа.

Побързаха да стигнат до Уилоуик Роуд. Скоро видяха къщата. Сърцата им се разтуптяха. Още малко и щяха да влязат вътре. Там щяха да бъдат на сигурно място.

Най-сетне се добраха до къщата. Хилел имаше ключ. Отвори вратата и двамата се вмъкнаха вътре. Алармата беше включена и Хилел набра кода. Чичо Соул го нямаше. Както обикновено, беше на работа.

Шерифът, който наблюдаваше дома от спряната на улицата кола, видя Уди и Хилел да влизат в къщата и се обади по радиостанцията за подкрепление.

Бяха гладни и веднага се отправиха към кухнята.

Направиха си сандвичи със студено пуешко, сирене и майонеза. Изядоха ги на няколко залъка. Поуспокоиха се от мисълта, че са си у дома. Двата дни пътуване с автобус ги бяха изтощили. Щеше им се да вземат душ и да си починат.

След като приключиха с обяда, се качиха на горния етаж. Спряха пред стаята на Хилел. Погледнаха старите фотографии по стените. На детското му бюро имаше снимка на тях двамата пред щаба на демократите в Балтимор по време на изборите през 1992 година.

Усмихнаха се. Уди тръгна по коридора и влезе в спалнята на чичо Соул и леля Анита. Хилел погледна през прозореца. Внезапно сърцето му сякаш спря да бие: полицаи с маски и бронежилетки заемаха позиция в градината. Бяха ги открили. Оставили се бяха да ги хванат в капан като плъхове.

Уди все още стоеше на прага на стаята на своите родители. Беше с гръб към прозореца и не забеляза нищо. Хилел внимателно се приближи до него.

— Уди, не се обръщай.

Уди се подчини и остана неподвижен.

— Тук са, нали?

— Да. Навсякъде има полицаи.

— Не искам да ме заловят, Хил. Искам да остана тук завинаги.

— Зная, Уди. Аз също искам да остана тук завинаги.

— Помниш ли училището „Оук Трий“?

— Разбира се, Уди.

— Какъв щях да стана, ако не беше ти, Хилел? Благодаря ти, че придаде смисъл на живота ми.

Хилел плачеше.

— Аз ти благодаря, Уди. Прости ми за всичко, което ти причиних.

— Отдавна съм ти простил, Хилел. Обичам те завинаги.

— Обичам те завинаги, Уди.

Хилел извади от джоба си пистолета на Уди, който бе задържал. Вместо него в реката бе хвърлил камък.

Допря дулото в главата на Уди.

Затвори очи.

Откъм партера се разнесе страхотен трясък. Специалният отряд на полицията бе разбил входната врата.

Хилел стреля и Уди се строполи на пода.

Отдолу се чуха викове. Полицаите се прикриха и заеха позиция, тъй като решиха, че стрелят по тях.

Хилел се отпусна върху леглото на родителите си. Зарови глава във възглавниците, пъхна се под завивките и долови мириса на своето детство. Видя майка си и баща си в това легло през една неделна утрин. Тогава двамата с Уди се втурнаха вътре с гръм и трясък, носейки табли със закуска. Приседнаха на леглото до тях и поделиха грижливо приготвените палачинки. Всички се смееха. През отворения прозорец в стаята нахлуваха топлите слънчеви лъчи. Светът им принадлежеше.

Опря дулото до слепоочието си.

Всяко нещо си има начало и край.

Натисна спусъка.

И всичко свърши.

ПЕТА ЧАСТ

Книга за изкуплението (2004–2012)

45

През 2012 година месец юни във Флорида беше горещ и задушен.

Основното ми занимание бе да намеря купувач за къщата на чичо Соул. Трябваше да се освободя от нея, но не исках да я продам на първия срещнат.

Нямах вести от Александра и това ме смущаваше. Бяхме се целунали в Ню Йорк, но след това тя бе заминала за Кабо Сан Лукас, за да си даде още един шанс с Кевин. Според достигналите до мен слухове престоят им в Мексико се бе оказал пълен провал, но аз исках да го чуя от нейните уста.

Накрая тя все пак ми се обади, за да ми съобщи, че ще прекара лятото в Англия. Пътуването било планирано отдавна. Започвала работа по новия си албум, като част от записите щели да бъдат направени в известно лондонско студио.

Надявах се, че ще предложи да се видим преди нейното заминаване, но се оказа, че нямала време.

— Значи, ми се обаждаш само, за да ми съобщиш, че си отиваш? — учудих се аз.

— Не ти казвам, че си отивам, а къде отивам.

— И защо? — глупаво запитах.

— Защото така се прави между приятели. Единият винаги трябва да знае с какво се занимава другият.

— В такъв случай, ако искаш да знаеш с какво се занимавам в момента, на път съм да продам къщата на чичо.

Любезната нотка в гласа ѝ ме подразни, когато каза:

— Смятам, че това е добра идея.

През следващите дни брокерът ми представи потенциални купувачи — очарователна млада двойка, която определено ми хареса. Те обещаха да се грижат за къщата и да я изпълнят с живот и деца. Подписахме договора с нотариуса в самата къща, което бе важно за мен. Връчих им ключовете и им пожелах много щастие. За мен това бе същинско избавление. Бях приключил окончателно с Голдманови от Балтимор.

Качих се в колата и се завърнах в Бока Ратон. Когато се прибрах у дома, открих пред входната врата прословутата тетрадка № 1 на Лио. Прелистих я. Беше все така празна. Вдигнах я и я отнесох в моя кабинет.

Взех една химикалка и се надвесих над разтворената пред мен първа страница. Така бе поставено началото на тази „Книга за Балтиморови“.

46

Балтимор, Мериленд

Декември 2004 г.

Две седмици след Драмата ни върнаха телата на Уди и Хилел, така че вече можехме да ги предадем на земята.

Погребахме ги същия ден един до друг в гробището „Форест Лейн“. Грееше ярко зимно слънце, сякаш природата искаше да им отправи един последен поздрав. Церемонията бе в тесен кръг: произнесох надгробно слово в присъствието на Арти Кроуфорд, моите родители, Александра и чичо Соул, който държеше по една бяла роза във всяка ръка. Виждах как зад тъмните стъкла на очилата му се стича несекващ порой сълзи.

След погребението обядвахме в ресторанта на хотел „Мариот“, където всички бяхме отседнали. Беше странно, че не сме в „Оук Парк“, но чичо Соул все още нямаше сили да се завърне в дома си. Стаята му беше до моята и когато станахме от масата, той обяви, че иска да си почине. Видях го да рови в джобовете си, за да се увери, че магнитният ключ е у него. Проследих го с поглед, видях скъсаната му риза, наболата брада, която той щеше да остави да расте на воля, изморения му вид.

Каза ни: „Отивам да си почина в моята стая“, но когато вратите на асансьора се затвориха зад него, понечих да му извикам, че неговата стая не е тук, а на десет мили северно, в „Оук Парк“, на Уилоуик Роуд, в една чудесна и удобна къща в Балтимор. Къща, изпълнена с веселите песни на три деца, сплотени от тържествената клетва на бандата на Голдманови, които се обичаха като братя. Беше ни казал: „Отивам да си почина в моята стая“, но неговата стая бе на триста мили северно, в една чудесна къща в Хемптънс, където бяхме изживели най-щастливите си мигове. Беше ни казал: „Отивам да си почина в моята стая“, но неговата стая се намираше на хиляда мили южно, на двайсет и шестия етаж в „Буенависта“, където масата за обяд бе подредена за петима, за тях четиримата и за мен.

Не биваше да казва, че тази стая с прашен мокет и прекалено меко легло на седмия етаж в хотел „Мариот“ е негова. Не можех да се примиря с мисълта, че един Голдман от Балтимор ще спи в един и същи хотел с Голдманови от Монтклеър. Извиних се, станах от масата и поисках колата под наем, за да направя някои покупки в квартала. Александра дойде с мен.

Карах до „Оук Парк“. Срещнахме патрулната кола и аз направих тайния знак на братството. После спрях пред къщата на Балтиморови. Слязох от колата и дълго я гледах. Александра дойде до мен и ме прегърна. Казах ѝ: „Остана ми само ти“. Тя ме притисна още по-силно.

После се разходихме из квартала. Минахме покрай училището „Оук Трий“. Забелязах, че баскетболното игрище си е съвсем същото. Сетне се завърнахме в „Мариот“.

Александра не изглеждаше добре. Беше съсипана от мъка, но чувствах, че има и нещо друго. Запитах я какво става, но тя ми отвърна, че всичко е свързано със смъртта на Хилел и Уди. Ясно виждах, че не ми казва всичко.

Родителите ми останаха още два дни, после трябваше да си заминат. Не можеха да отсъстват по-дълго от работа. Поканиха чичо Соул да прекара известно време в Монтклеър, но той отказа. Също както и след смъртта на леля Анита, реших да остана още малко в Балтимор. Когато изпращах родителите си на летището, мама ме целуна и каза: „Добре постъпи, като реши да останеш при чичо си. Гордея се с тебе“.

Седмица след погребението Александра се завърна в Нешвил. Искаше да остане с мен, но аз настоях, че е много важно тя да се заеме отново с разпространението на своя албум. Вече бе получила покани за участие в предавания от няколко големи местни телевизионни канала, а ѝ предстояха и изяви в най-гледаното време.

Останах в Балтимор до началото на зимната ваканция. С мъка гледах как моят чичо Соул постепенно рухва. Прекарваше времето затворен в своята стая, отпуснат на леглото и с включен телевизор, който да запълва тишината.

Аз от своя страна по цял ден бях в „Оук Парк“ и често ходех до „Форест Лейн“. Ловях един по един спомените в мрежата за пеперуди на моята памет.

Един следобед, докато бях в центъра на града, реших да мина през адвокатската кантора на чичо Соул — сетих се, че бих могъл да взема и да му занеса служебната поща, която да запълни част от времето му и малко да го разсее от мрачните мисли. Познавах добре секретарката, която обаче направи странна физиономия, когато ме видя да влизам. Отначало реших, че причина за това е Драмата. Попитах я дали бих могъл да отида до кабинета на моя чичо. Тя ме помоли да изчакам и излезе да повика някой от адвокатите съдружници. Държанието ѝ ми се видя доста странно, затова не я послушах, а отидох направо в кабинета. Отворих вратата, убеден, че ще бъде празен, и с изненада зърнах зад бюрото някакъв непознат мъж.

— Кой сте вие? — запитах го.

— Ричард Филип, адвокат — отвърна доста рязко той. — Позволете ми на свой ред да ви запитам кой сте вие.

— Намирате се в кабинета на моя чичо, Соул Голдман. Аз съм негов племенник.

— Соул Голдман? Че той от месеци вече не работи тук.

— Какви ми ги разправяте…

— Посочиха му вратата.

— Какво? Това е невъзможно! Та нали той основа тази кантора!

— Мнозинството партньори решиха, че трябва да напусне. Тъй върви животът, старите слонове умират и лъвовете разкъсват труповете им.

Насочих заплашително пръст към него.

— Намирате се в кабинета на моя чичо. Напуснете веднага!

В този момент се появи секретарката, придружена от Едуин Силвърстийн, най-стария съдружник и един от най-добрите приятели на чичо Соул.

— Едуин — обърнах се аз към него, — какво става?

— Ела с мен, Маркъс, трябва да поговорим.

В този момент Филип се изкиска и аз, извън себе си, креснах:

— Значи, този лайнар е заел мястото на моя чичо?

Филип престана да се киска.

— Запази приличие, ако обичаш. Не съм заел ничие място. Вече ти казах, че старите слонове умират и…

Така и не успя да довърши. Хвърлих се върху него и го сграбчих за яката:

— Когато лъвовете доближат старите слонове, идват младите слонове, за да ги смачкат!

Едуин ме накара да го пусна и аз го послушах.

— Този тип е напълно побъркан! — изписка Филип. — Ще подам жалба! Ще подам жалба! Има свидетели!

Целият етаж се беше събрал да види какво става. Замахнах и съборих на земята всичко, което се намираше върху бюрото, включително лаптопа, после излязох от кабинета с израза на човек, готов да убие първия, който му се мерне пред очите. Всички отстъпиха, за да ми направят път, и аз бързо се отправих към асансьорите.

— Маркъс — провикна се след мен Едуин, който с мъка се промъкваше през тълпата любопитни в опит да ме догони. — Почакай!

Вратите на асансьора се разтвориха, влязох и той ме последва.

— Маркъс, много съжалявам. Смятах, че Соул ти е съобщил какво се случи.

— Не.

Той ме отведе в барчето на партера и ми предложи кафе. Облегнахме се на една висока масичка и той ми обясни с доверителен тон:

— Чичо ти е извършил сериозно нарушение. Подправял е счетоводни документи на кантората и е съставял фалшиви фактури, за да отклонява средства.

— Че защо би постъпил по този начин?

— Нямам представа.

— Кога се е случило това?

— Открихме измамата преди около година. При това беше направена много ловко. Отклонявал е средства в продължение на години. Трябваха ни няколко месеца, за да го разобличим. Той се съгласи да върне част от парите и ние се отказахме да подаваме жалба. Ала останалите съдружници поискаха главата на чичо ти и я получиха.

— Но нали самият той е основател на тази кантора!

— Зная, Маркъс. Всичко ми е известно. Направих каквото можах. Ала всички останали бяха против него.

— Не, Едуин — ядосах се аз. — Не сте направили всичко! Бихте могли да си тръгнете заедно с него, двамата да започнете отначало! Не е трябвало да допуснете да се случи подобно нещо!

— Много съжалявам, Маркъс.

— Не, много е лесно да съжалявате и същевременно спокойно да си седите в коженото кресло, докато този тъпак Филип се мъдри на мястото на моя чичо.

Тръгнах си, а гневът ме изгаряше отвътре. Завърнах се в „Мариот“ и заудрях с юмрук по вратата на чичо Соул. Накрая той ми отвори.

— Бил си изгонен от кантората? — викнах му аз.

Той наведе глава и се запъти да седне на леглото.

— Откъде научи?

— Минах оттам. Исках да проверя дали няма поща за теб и открих в кабинета ти някакъв лайнар. Едуин беше принуден да ми разкаже всичко. Кога смяташе да ми кажеш?

— Срамувах се. И още се срамувам.

— Но какво се е случило? Защо си отклонявал средства?

— Не мога да говоря за това. Сам се поставих в ужасно положение.

Бях на път да се разплача. Той видя това и ме прегърна.

— О, Марки…

Не се сдържах и сълзите ми рукнаха. Искаше ми се да се махна час по-скоро.

*  *  *

За да ме поразсее, по време на новогодишните празници Александра реши с парите, които бе спечелила от албума си, да ми предложи десетдневна почивка в приказен хотел на Бахамите.

Малко отдих и на нея щеше да ѝ се отрази добре. Виждах, че последните събития дълбоко я бяха засегнали. Първия ден прекарахме на плажа. За пръв път от дълго време бяхме само двамата на спокойствие, но все още чувствах между нас особено напрежение. Какво се случваше? Продължавах да си мисля, че тя крие нещо от мен.

Преди вечеря си поръчахме по един коктейл на бара в хотела и аз минах в настъпление. Исках да знам. Накрая тя каза:

— Не мога да говоря за това.

Започвах да се изнервям.

— Престани с тези малки тайни. Ще се намери ли най-сетне някой, който да бъде поне веднъж докрай откровен с мен?

— Марки, аз…

— Александра, искам да разбера какво криеш от мен.

Неочаквано тя се разплака насред бара. Почувствах се глупаво. Опитах се да спася положението и много по-меко казах:

— Александра, ангел мой, какво става?

Сълзите обилно се стичаха по бузите ѝ.

— Не мога повече да крия от теб, Маркъс! Не мога повече да държа истината само за себе си!

Обзе ме лошо предчувствие.

— Алекс, какво се е случило?

Тя направи опит да се съвземе и ме погледна право в очите:

— Знаех предварително какво смятат да правят твоите братовчеди. Знаех, че ще избягат. Уди никога не е имал намерение да влиза в затвора.

— Какво? Знаела си? Кога ти го казаха?

— През онази вечер. Ти беше зает край барбекюто с чичо ти, а аз излязох да се разходя с тях. Споделиха ми всичко. Обещах им да не ти казвам.

Слисано повторих:

— Предварително си знаела и не си ми казала нищо?

— Марки, аз…

Станах от мястото си.

— Не си ме предупредила какво смятат да правят? Оставила си ги да заминат, без да ми кажеш нищо? Но коя си ти всъщност, Александра?

Всички клиенти в бара ни гледаха.

— Марки, успокой се! — помоли ме тя.

— Да се успокоя? Как бих могъл да се успокоя? Като си помисля какъв театър си разигравала през трите седмици на тяхното бягство!

— Толкова се тревожех! Ти какво си мислиш?

Вече треперех от ярост.

— Александра, смятам, че всичко между нас е свършено.

— Какво? Марки, не!

— Ти ме предаде. Мисля, че никога няма да мога да ти простя.

— Маркъс, не ми причинявай това!

Обърнах ѝ гръб и излязох от бара. Всички погледи бяха обърнати към нас. Тя ме последва и се опита да ме задържи с ръка, но аз се отскубнах и изкрещях:

— Остави ме? Остави ме, ти казвам!

Бързо прекосих лобито на хотела и излязох.

— Маркъс — извика тя след мен, плачейки отчаяно, — не ми причинявай това!

Пред хотела имаше спряно такси. Влязох в него и заключих вратата. Тя се втурна, опита се да я отвори, започна да чука по стъклото. Наредих на шофьора да кара към летището, оставяйки всичко зад гърба си.

Александра се затича след колата, като продължаваше да чука по стъклото и да повтаря, хълцайки: „Не ми причинявай това, Маркъс, не ми причинявай това!“.

Таксито ускори ход и тя беше принудена да се откаже. Хвърлих телефона си през прозореца и в пристъп на гняв изкрещях, изкрещях цялото си отвращение от този несправедлив живот, който ми бе отнел всички, на които най-много държах.

На летището в Насау купих билет за първия полет до Ню Йорк. Исках да се махна завинаги. И въпреки всичко Александра вече ми липсваше. Само ако знаех, че няма да я видя цели осем години…

*  *  *

Често си припомням тази сцена. Аз изоставям Александра. През този горещ юни на 2012 година, сам в работния си кабинет в Бока Ратон, бродейки по криволиците на моята младост, си мисля за нея в Лондон. Единственото ми желание бе да бъдем отново заедно. Ала достатъчно бе да си припомня разплаканото ѝ лице, докато гонеше таксито, и се отказвах да предприема каквото и да било. Имах ли право след осем години отново да нахлуя в живота ѝ и да го обърна наопаки?

Някой почука на вратата и ме накара да подскоча. Беше Лио.

— Прощавайте, Маркъс. Позволих си да вляза, без да позвъня: вече не ви виждам и започнах да се тревожа. Всичко наред ли е?

Вдигнах тетрадката, в която пишех, и му се усмихнах приятелски.

— Всичко е наред, Лио. Благодаря ви за тетрадката.

— Пада ви се по право. Вие сте писателят, Маркъс. Една книга изисква много повече работа, отколкото съм си представял. Дължа ви извинение.

— Не се притеснявайте.

— Виждате ми се малко тъжен, Маркъс.

— Александра ми липсва.

47

Януари 2005 г.

През седмиците, последвали скъсването ми с Александра, повечето време бях в Балтимор. Не толкова, за да посещавам чичо Соул, колкото да се крия от нея. Бях я зачеркнал от живота си. Смених номера на телефона, не исках тя да идва в Монтклеър.

Постоянно си припомнях сцената на заминаването от „Оук Парк“, когато колата на Хилел и Уди зави към магистралата. От този момент нататък те бяха минали в нелегалност. Ако знаех за намерението им да избягат, можех да ги разубедя. Можех да вразумя Уди. Какво бяха някакви си пет години? Едновременно много и малко. На излизане от затвора той дори нямаше да е навършил трийсет години. Целият живот щеше да бъде пред него. Освен това можеше да получи намаление на присъдата за добро поведение. Можеше да използва това време, за да завърши образованието си задочно. Щях да му обясня, че животът може да ни предложи още безброй възможности.

След тяхната смърт сякаш всичко рухна. Като се започне от живота на чичо Соул. Неприятностите за него едва сега започваха.

Изгонването му от адвокатската кантора вече вдигаше шум. Стана ясно, че истинската причина за неговото напускане е отклоняването на значителна сума нари. След като разгледа случая, дисциплинарният съвет на адвокатската колегия в Мериленд излезе със становище, че деянието на чичо Соул е накърнило репутацията на професията.

За своята защита той разчиташе на Едуин Силвърстийн, когото често виждах в „Мариот“. Една вечер той ме покани в близкия виетнамски ресторант.

Запитах го:

— Какво мога да направя за моя чичо?

— Честно казано, почти нищо — отвърна той. — Знаеш ли, Маркъс, на теб не ти липсва решителност. А това е дадено на малцина. Наистина си чудесно момче. Чичо ти има късмет, че си до него…

— Искам да направя нещо повече.

— Направил си достатъчно. Соул ми каза, че искаш да станеш писател?

— Да.

— Не смятам, че тук би могъл да се съсредоточиш. Трябва да помислиш за себе си и да не си губиш повече времето в Балтимор. За да напишеш твоята книга, трябва да се махнеш оттук.

Едуин беше прав. Време беше да пристъпя към осъществяването на проекта, който от доста време зрееше в главата ми. Така през януари, след поредното ми посещение в Балтимор, започнах моя първи роман. Бях разбрал, че за да бъда отново с моите братовчеди, трябва да разкажа за тях.

Тази идея ме споходи на една отбивка край магистрала I-95, някъде в Пенсилвания. Пиех кафе и препрочитах бележките си, когато ги видях да влизат. Знаех, че това е невъзможно, и въпреки всичко това бяха те. Шегуваха се, сияеха от щастие и когато ме забелязаха, се втурнаха към мен.

— Маркъс — възкликна Хилел, докато ме прегръщаше, — сигурен бях, че това е твоята кола!

Уди на свой ред пристъпи и притисна двама ни към себе си със силните си ръце.

— Вие не сте реални — казах им аз. — Вие сте мъртви! Вие сте двама мъртви глупаци, които ме оставиха сам в този гаден свят!

— Хей, Маркикет, я не се сърди! — провикна се насмешливо Хилел и разроши косите ми.

— Ела! — обади се на свой ред Уди с успокоителна усмивка. — Ела с нас!

— Къде отивате?

— В рая на праведните.

— Не мога да дойда.

— Защо?

— Трябва да се завърна в Монтклеър.

— В такъв случай ще се видим там.

Не бях сигурен, че ги разбирам. Те ме прегърнаха още веднъж и си тръгнаха. Преди да излязат, аз ги повиках:

— Хилел! Уди! Моя ли беше вината?

— Не, разбира се, че не! — отвърнаха двамата в един глас.

Те удържаха думата си. Заварих любимите си братовчеди в Монтклеър, разположили се в кабинета, който майка ми беше обзавела. Бяха такива, каквито открай време ги знаех: шумни, великолепни, преливащи от нежност.

— Харесва ми кабинетът ти — каза ми Хилел, потънал в моето кресло.

— Харесва ми къщата на твоите родители — добави Уди. — Защо никога преди не сме идвали тук?

— Не зная. Вярно… Трябваше да дойдете.

Изведох ги да разгледат квартала, минахме през Монтклеър. Споделиха, че всичко наоколо е красиво. Чувствах се безкрайно щастлив, че тримата отново сме заедно. После се завръщахме в кабинета и аз продължавах моя разказ. Всичко изчезваше, когато баща ми отваряше вратата и възкликваше:

— Маркъс, два часа след полунощ е… Още ли работиш?

Двамата ми братовчеди като изплашени мишки се скриваха в цепнатините на пода.

— Да, след малко отивам да си легна.

— Не исках да ти преча. Видях, че свети и… Всичко наред ли е?

— Всичко е наред.

— Стори ми се, че чувам гласове…

— Не, вероятно е била музиката.

— Може би.

Идваше до мен да ме целуне.

— Лека нощ, синко. Гордея се с теб.

— Благодаря, тате. Лека нощ.

Излизаше и затваряше вратата след себе си. Ала тях ги нямаше. Бяха изчезнали. Те бяха изчезналите.

*  *  *

От януари до ноември 2005 година писах без отдих, като рядко излизах от моя кабинет в Монтклеър. Всеки уикенд отивах при чичо Соул в Балтимор.

Аз бях единственият Голдман, който редовно го навестяваше. Баба ми казваше, че за нея било прекалено далече. Родителите ми понякога прескачаха за няколко часа, но имах впечатлението, че те така и не можаха да се примирят с положението. А освен това бе твърде мъчително да гледа човек чичо Соул, превърнал се в собствената си сянка. Все още живееше в хотел „Мариот“ и почти не излизаше от него.

На всичко отгоре през февруари дисциплинарният съвет реши да изключи чичо Соул от колегията на Мериленд. Великият Соул Голдман никога повече нямаше да бъде адвокат.

Срещахме се, но аз не очаквах нищо от него. Дори не го предупреждавах за посещенията си. Разстоянието от Монтклеър до „Мариот“ изминавах с кола. Толкова често ходех в този хотел, че започнах да се чувствам там като у дома си; служителите ме наричаха по малко име, влизах направо в кухнята, за да си поръчам желаното меню. Щом пристигнех, веднага се качвах на седмия етаж, чуках на вратата на чичовата стая и той ми отваряше с посърнало лице, измачкана риза, а зад него се чуваше звукът на телевизора, който той никога не изключваше. Поздравяваше ме, сякаш идвам от съседната улица, но аз не му се сърдех. После все пак ме прегръщаше.

— Марки — мълвеше той, — моят малък Марки! Толкова се радвам да те видя.

— Как си, чичо Соул?

Често му задавах този въпрос с надеждата отново да го видя непобедим, да видя как се надсмива над грижите, както го правеше по времето на нашата изгубена младост, и да ми каже, че всичко е наред. Ала той отговаряше:

— Това е кошмар, Маркъс. Кошмар.

Сядаше на леглото и вземаше телефона, за да се обади на рецепцията. Питаше ме:

— Колко време ще останеш?

— Колкото искаш.

Чувах в слушалката гласа на служителя, а чичо Соул казваше: „Моят племенник е тук. Ще трябва още една стая, ако обичате“. После се обръщаше към мен:

— Само за уикенда. Трябва да работиш над книгата. Много е важно.

Не можех да разбера защо отказва да се прибере у дома.

По-късно, в началото на лятото, докато се разхождах един ден из „Оук Парк“, търсейки вдъхновение за книгата, която пишех, с ужас забелязах камион на транспортна фирма пред къщата на Балтиморови. В нея се нанасяше непознато семейство. Видях как мъжът дава напътствия на двама здравеняци, които носеха някакво пано.

— Наехте ли тази къща? — запитах го аз.

— Купих я — отвърна ми той.

Веднага се завърнах в „Мариот“.

— Продал си къщата в „Оук Парк“?

— Нищо не съм продавал, Марки.

— Но аз видях едно семейство да се нанася в нея, а съпругът ми каза, че я е купил.

— Нищо не съм продавал — повтори чичо Соул. — Банката я конфискува.

Погледнах го смаяно.

— Ами мебелите?

— Отървах се от всичко, Марки.

Добави още, че бил на път да продаде и къщата в Хемптънс, защото се нуждаел от пари, че имал намерение да направи същото и с апартамента в „Буенависта“, а с получената сума да купи къща другаде и да започне живота си отначало.

— Значи, напускаш Балтимор? — запитах, без да мога да повярвам на ушите си.

— Няма какво повече да правя тук.

От величието на Голдманови от Балтимор, от всичко онова, което бяха, нямаше да остане нищо. Единственият отпор, който можех да дам на живота, бе моята книга.

Само книгите

носят забвение,

носят изцеление,

носят опрощение,

носят изкупление.

В моя кабинет в Монтклеър можех безконечно да преживявам отново и отново щастието на Балтиморови. Нямах никакво желание да излизам навън и когато наистина се налагаше да го направя, треперех от възбуда и нетърпение отново да се завърна при тях.

Когато отивах в балтиморския хотел при чичо Соул, бързах да го откъсна от телевизора, като му разказвах за книгата, която пиша. Той ме слушаше с внимание, непрекъснато ме разпитваше, искаше да разбере докъде съм стигнал и дали в скоро време ще може да прочете някой откъс.

— За какво се разказва в твоя роман? — питаше той.

— Това е историята на трима братовчеди.

— Тримата братовчеди Голдман?

— Тримата братовчеди Голдстийн — поправях го аз.

В книгите онези, които вече ги няма на този свят, могат отново да се срещнат и да се прегърнат.

В продължение на десет месеца лекувах раните на моите братовчеди, описвайки нашата история. Завърших романа за братовчедите Голдстийн в навечерието на Деня на благодарността през 2005-а, точно една година след Драмата.

Във финалната сцена на романа за Голдстийнови Хилел и Уди пътуват с кола от Монреал за Балтимор. Спират в Ню Джърси, за да ме вземат със себе си, и тримата продължаваме заедно нататък. В Балтимор, в една великолепна къща, цялата обляна от светлина, неразделните чичо Соул и леля Анита очакват нашето завръщане.

48

През лятото на 2012 година, благодарение на магията на романа, отново се срещнах с тях, както вече го бях направил седем години преди това.

Една нощ така и не можах да заспя и към два сутринта излязох на терасата. Макар да беше нощ, тропическата жега веднага ме обгърна, но ми беше приятно навън, заслушан в песента на щурците. Разтворих тетрадката и написах името ѝ. Това бе напълно достатъчно, за да се яви тя пред мен.

— Лельо Анита — промълвих аз.

Тя ми се усмихна и нежно погали лицето ми.

— Ти си все така красив, Марки.

Станах и я прегърнах.

— Толкова време мина — казах ѝ аз. — Ужасно ми липсваш.

— И ти на мен, ангелче.

— Пиша книга за вас. Книга за Балтиморови.

— Зная, Марки. Дойдох да ти кажа, че трябва да престанеш да се измъчваш заради миналото. Първо книга за твоите братовчеди, сега книга за Балтиморови. Време е да напишеш книгата на твоя живот. Не си отговорен за нищо и не си можел да направиш нищо. Ако трябва да има виновен за хаоса на нашия живот, виновни сме самите ние, Маркъс. Само и единствено ние. Всеки носи отговорност за своя живот. Ние сме отговорни за онова, което ни сполетя. Маркъс, племеннико, скъпи мой, нищо, абсолютно нищо от случилото се не е по твоя вина. Нищо от случилото се не е по вина на Александра. Позволи на призраците да си отидат.

Тя стана.

— Къде отиваш? — запитах.

— Не мога да остана.

— Защо?

— Чичо ти ме чака.

— Как е той?

Тя се усмихна.

— Много е добре. Казва, че винаги е знаел, че ще напишеш книга за него.

Усмихна се още веднъж, махна ми с ръка и изчезна в тъмнината.

49

Небивалият успех на моята книга, излязла през 2006 година, върна при мен моите братовчеди. Те бяха навсякъде: в книжарниците, в ръцете на читателите, в автобусите, в метрото и самолетите. Придружаваха ме неотстъпно из страната по време на промоционалната обиколка, последвала излизането на романа.

Бях прекъснал всякакви контакти с Александра. Без тя да знае обаче, я бях виждал безброй пъти. Нейната кариера бележеше главоломен възход. През 2005 година първият ѝ диск бе продължил да се изкачва в класациите и през декември продажбите достигнаха милион и половина екземпляра, а водещата песен в него зае първо място. Името ѝ бързо стана известно. Публикуването на моята книга съвпадна с излизането на втория ѝ албум. За нея това бе съвършен триумф. Публиката и критиците единодушно я превъзнасяха.

Нито за момент не бях преставал да я обичам. Редовно ходех на нейните концерти. Сгушен в полумрака на залата, безименен сред хилядите зрители, мърдах устни, повтаряйки думите на нейните песни, които знаех наизуст, тъй като повечето от тях бяха написани в нашия малък апартамент в Нешвил. Питах се дали тя все още живее в него. Със сигурност не. Най-вероятно се бе преместила в богаташкото предградие на Нешвил, където навремето двамата се прехласвахме пред разкошните къщи и гадаехме в коя от тях ще живеем един ден.

Имах ли угризения? Разбира се. Те ме изгаряха отвътре. Когато Александра беше на сцената, затварях очи, за да чувам само гласа ѝ, и мислено се връщах назад в годините. Бяхме в университетското градче на Медисън и тя ме дърпаше за ръката.

— Сигурна ли си, че никой няма да ни види?

— Няма. Хайде, идвай!

— А Уди и Хилел?

— Те са в Ню Йорк при баща ми. Не се тревожи.

Отключваше вратата на нейната стая и ме бутваше вътре. Виждах на стената вездесъщия постер. Също като в Ню Йорк. Благословен да бъде Тупак, нашият неизменен сводник. Хвърлях я на леглото, а тя се заливаше от смях. Сгушвахме се един до друг, тя хващаше лицето ми и шепнеше:

— Обичам те, Маркикет Голдман.

— Обичам те, Александра Невил.

През същата тази 2006 година чичо Соул се засели в „Коконът Гроув“, след като купи къща там с парите от продажбата на „Буенависта“, така че аз редовно започнах да ходя до Маями.

Чичо Соул живееше охолно с парите от продажбата на къщата в Хемптънс, които бе вложил в изключително доходни акции. Запълваше времето си с участие в различни читателски клубове, редовно посещаваше беседите в близката книжарница и се грижеше за своите мангови и авокадови дървета.

Това положение обаче не трая дълго. Както за мнозина други, финансовото спокойствие на моя чичо се изпари през 2008 година, когато световната икономика бе разтърсена от така наречената ипотечна криза. Пазарите се срутиха. Инвестиционните банки и спекулативните фондове рухваха едни след други, а всички техни клиенти изгубиха парите си. За броени часове богати допреди хора останаха без нищо. Сред тях бе и моят чичо Соул. На първи октомври 2008 година неговият пакет акции се оценяваше на 6 милиона долара, цената на къщата в Хемптънс. В края на същия месец той струваше само 60 000 долара.

Научих това, когато го посетих в началото на ноември, в навечерието на Деня на благодарността, който и той, и аз отдавна не празнувахме. Заварих го в пълна безизходица. Вече нямаше нищо. Беше продал колата си и караше стара, очукана хонда сивик. Броеше всеки долар. Опитал се бе да продаде и къщата в „Коконът Гроув“, но тя вече не струваше нищо.

— Дал съм за нея 700 000 долара — казал на дошлия да направи оценката брокер.

— Преди месец можехте да я продадете с печалба — отвърнал му брокерът, — но сега положението е съвсем различно. Цените на недвижимите имоти паднаха катастрофално.

Предложих да му помогна. Знаех, че моите родители са направили същото. Той обаче нямаше намерение да се оплаква и да изпада в отчаяние. Разбрах, че именно заради това му качество винаги се бях възхищавал от него: не заради финансовото или общественото му положение, а защото беше ненадминат боец. Налагаше се да си изкарва прехраната и той започна да си търси работа.

Най-напред постъпил като сервитьор в един скъп ресторант в Саут Бийч. Работата била трудна и физически непосилна за него, но той бил готов да се справи с всичко. С изключение на униженията, които понасял от страна на собственика, който постоянно му натяквал: „Много си бавен, Соул!“, „По-живо, клиентите чакат!“. В бързината веднъж строшил чиния, чиято цена му удържали от заплатата. Една вечер му дошло до гуша и напуснал на момента, просто захвърлил престилката и излязъл от ресторанта. Тръгнал без посока по пешеходните улици на „Линкълн Роуд Мол“, накрая седнал на една пейка и се разплакал. Никой не му обръщал внимание, с изключение на огромен чернокож, който се разхождал наоколо, тананикайки си, и се трогнал от отчаяния му вид. „Името ми е Сайкоморъс — казал му той. — Гледам, че нещо сте закъсали…“ Сайкоморъс работел в „Хоул Фудс“ в Корал Гейбълс. Той говорил с Фейт и тя намерила работа за чичо Соул на касите на супермаркета.

50

Сред спокойствието на Бока Ратон моята книга напредваше с всяка изминала седмица.

Не съм сигурен дали бях поканил при себе си Балтиморови, за да преживея отново общото ни минало, или за да мога да говоря за Александра.

Лио продължаваше неотстъпно да следи моята работа. Редовно му четях написаните страници. В началото на август той ме запита:

— Защо тъкмо тази книга, Маркъс? Нали първият ви роман вече беше посветен на вашите братовчеди?

— Тази книга е различна — обясних аз. — Тя е за Балтиморови.

— Може и да е различна, но вие сте си същият.

— Какво искате да кажете?

— Александра.

— О, моля ви! Не я замесвайте!

— Искате ли моето мнение?

— Не.

— Все пак ще ви го кажа. Ако Балтиморови все още бяха на този свят, Маркъс, непременно щяха да ви кажат, че е време да помислите за вашето щастие. Че изобщо не е късно. Вървете при нея, помолете я за прошка. Заживейте отново заедно. Нали нямате намерение да чакате до края на дните си! Нали няма до безкрайност да ходите на нейните концерти и да се питате какво би могло да бъде вашето бъдеще! Обадете ѝ се. Говорете с нея. Дълбоко в себе си знаете, че тя само това чака.

— Твърде късно е — казах аз.

— Изобщо не е късно, Маркъс! — натърти Лио. — Никога не е късно.

— Продължавам да си мисля, че ако Александра ми беше разкрила какво смятат да правят моите братовчеди, днес те все още щяха да са между нас. Бих могъл да ги спра. Щяха да бъдат живи. Не зная дали някой ден ще мога да ѝ простя.

— Ако не бяха загинали — каза ми със сериозен тон Лио, — вие никога нямаше да станете писател. Трябвало е да си отидат от този свят, за да можете вие да се реализирате.

Излезе от стаята и ме остави на мислите ми. Затворих тетрадката. Пред мен стоеше снимката на нас четиримата, с която никога не се разделях.

Взех телефона и набрах номера на Александра.

В Лондон беше късен следобед. По гласа ѝ усетих колко се радва, че ме чува.

— Значи, толкова време ти трябваше, за да ми се обадиш — каза ми тя.

Долових около нея някакъв шум.

— Преча ли? — запитах. — Ако искаш, мога да ти позвъня по-късно.

— Не, изобщо не ми пречиш. Намирам се в Хайд Парк. Идвам тук всеки ден след работата в студиото. Има едно малко кафене до езерото. Много спокойно място.

— Как върви дискът?

— Напредва. Доволна съм от резултата. А как върви твоята книга?

— Добре. Тя е книга за нас. За моите братовчеди. За всичко, което се случи.

— И как завършва?

— Нямам представа. Още не съм стигнал до края.

Настъпи мълчание. После тя каза:

— Нещата не се случиха така, както ти си ги представяш, Маркъс. Не съм те предала. Исках да те предпазя.

И тогава тя ми описа събитията от вечерта на 24 октомври 2004 година, последната вечер, която Уди щеше да прекара на свобода.

Тогава, докато ние с чичо Соул приготвяхме барбекюто, тя бе излязла да се разходи в „Оук Парк“ заедно с Хилел и Уди.

— Алекс — казал ѝ Уди, — има нещо, което трябва да знаеш. Утре няма да отида в затвора. Ще избягам.

— Какво? Уди, да не си луд?

— Нищо подобно. Всичко е предвидено. Ще започна нов живот край Юкон.

— Юкон ли? В Канада?

— Да, Алекс. Вероятно за последен път сме заедно.

Тя избухнала в плач.

— Не го прави, моля те!

— Нямам избор — отвърнал Уди.

— Разбира се, че имаш! Ще си изтърпиш присъдата. Пет години ще минат бързо. Когато излезеш, няма да си навършил дори трийсет!

— Нямам кураж да отида в затвора. Може би не съм такъв корав, за какъвто открай време са ме смятали.

Тогава тя се обърнала към Хилел и го помолила:

— Убеди го да се откаже.

Хилел свел поглед.

— Аз също тръгвам, Александра. Ще замина с Уди.

Тя била слисана.

— Вие двамата наред ли сте?

— Аз извърших престъпление, по-тежко от това на Уди — казал Хилел. — Разруших семейството си.

— Разрушил си семейството си? — запитала Александра, която вече не разбирала нищо.

— Уди стигна до това положение и мама загина само по моя вина. Време е да си платя. Ще закарам Уди в Канада и едва тогава ще имам право да го помоля да ми прости.

— За какво да ти прости? Нищо не разбирам от това, което се опитвате да ми кажете.

— Единственото, което се опитваме да ти кажем, Алекс, е сбогом. Искаме да ти кажем колко те обичаме. Обичаме те така, както ти никога не би могла да ни обичаш. Може би това е истинската причина да заминем.

Тя се разплакала.

— Не го правете, умолявам ви!

— Решението ни е окончателно — казал Хилел. — Сами избрахме съдбата си.

Тя бършела сълзите си.

— Обещайте ми тази нощ да размислите. Уди, та ти няма да прекараш в затвора дори пет години! Не проваляй всичко…

— Вече сме размислили — отвърнал Уди.

— А Маркъс знае ли? — запитала накрая Александра.

— Не — признал Уди. — Исках да споделя с него, но чичо Соул ни прекъсна. След малко ще му съобщя.

— Недей, моля те. Не му казвай нищо. Моля ви и двамата, не му казвайте!

— Но това е Маркъс! Не може нищо да крием от него!

— Това е моята последна молба към вас. В името на нашето приятелство! Не казвайте нищо на братовчед си.

Разказът на Александра ме потресе. До този момент бях убеден, че Уди и Хилел са се доверили само на нея и нарочно са скрили от мен намерението си. Убеден бях, че споделяйки го само с нея, съзнателно са ме отстранили от бандата на Голдманови. Оказваше се, че те са искали да ми кажат всичко, но Александра ги е възпряла.

— Защо — запитах я аз, — защо ги убеди да не ми казват нищо? Щях да им попреча да избягат, щях да ги спася!

— Изобщо нямаше да им попречиш, Марки. Нито ти, нито който и да било друг би могъл да ги накара да се откажат. Прочетох го в очите им и заради това ги помолих да не ти разкриват намерението си. Ти самият щеше да заминеш с тях, Маркъс. Сигурна съм. В никакъв случай нямаше да изоставиш бандата на Голдманови. Щеше да ги последваш, да се окажеш издирван от полицията и накрая да загинеш. Също като тях. Помолих ги да не ти казват, за да не споделиш тяхната участ. Сигурна бях, че ще тръгнеш с тях, Марки. Не бих могла да понеса това. Исках да те спася. И все пак те загубих.

Двамата мълчахме известно време. После аз промълвих:

— Какво толкова страшно е извършил Хилел, за да тръгне заедно с Уди? Защо е смятал, че му дължи подобно изкупление?

— Нямам представа. За това би трябвало да питаш баща ми.

— Баща ти ли?

— Той не е такъв, за какъвто го мислиш. И имам усещането, че знае много неща, макар че така и не пожела да ги сподели с мен.

— Баща ти се вмъкна в моето семейство. Като се опитваше по всякакъв начин да смае Уди и Хилел, подложи на унижение чичо ми.

— Много грешиш, ако мислиш, че целта в живота на баща ми е била да смайва Уди и Хилел.

— Ами ферарито? Ами пътуванията? Ами уикендите в Ню Йорк? — възразих аз.

— Правеше го по моя молба — отвърна Александра. — Вярно е, че той много обичаше Уди и Хилел. И кой не би ги обичал? Но направи всичко това за тях, за да предпази нас двамата. За да ни даде възможност спокойно да изживеем нашата връзка. Знаеше, че щом им предостави своята кола, те ще заминат да се забавляват и няма да се занимават нито с теб, нито с мен. Затова ги водеше на мачовете на „Джайънтс“, затова ги канеше в Ню Йорк. Ти толкова държеше твоите братовчеди да не научат за нас… Баща ми, Маркъс, направи всичко по силите си, за да запази твоята тайна. Той никога не се е състезавал със Соул. Твоят чичо се състезаваше със самия себе си. Единствената грижа на баща ми беше да държи братовчедите ти далеч от нас. Всъщност това бе твоето желание.

Слушах я напълно слисан.

А тя продължи:

— Напуснах Кевин преди две седмици. Заради теб, Маркъс. Дойде тук, без да ме предупреди. Искал да ме изненада. Когато почука на вратата на стаята ми, отначало помислих, че си ти. Не знам защо. Толкова бях разочарована, когато го видях през шпионката. Разбрах, че трябва да бъда честна с него и да скъсаме. Заслужава да намери жена, която да го обича истински. Що се отнася до мен, Маркъс, вече нямам сили да те чакам. Ти си страхотен, с теб преживях най-прекрасните си години и благодарение на теб съм това, което съм. Докато предъвкваш миналото обаче, не си даваш сметка за нещо, което аз винаги съм знаела.

И какво е то?

— Голдманови от Монтклеър бяха по-добрите.

На другия ден след разговора с Александра взех първия самолет за Ню Йорк. На всяка цена трябваше да поговоря с Патрик Невил.

Когато пристигнах пред дома му, той вече беше тръгнал за работа. Портиерът ми разреши да го изчакам и аз прекарах деня на дивана в хола на сградата, като излязох само, за да похапна и да отида до тоалетната. Беше шест часа, когато Патрик най-после се прибра. Станах. Той ме гледа известно време, после се усмихна приветливо и каза: „Да знаеш само от колко време те чакам“.

Покани ме в апартамента си и ми направи кафе. Двамата седнахме в кухнята. Чувствах се странно на това място: идвах тук за пръв път след смъртта на леля Анита.

— Патрик, трябва да ви се извиня.

— За какво?

— За сцената, която ви направих след погребението на леля ми.

— О, това отдавна е забравено, Маркъс. Трябва да знаеш преди всичко, че не съм имал връзка с твоята леля.

— Тогава какво се е случило вечерта, когато тя е била у вас? И защо е била у вас?

— Тя току-що беше напуснала чичо ти.

— Това ми е известно.

— Но не ти е известно защо го бе направила. През онази вечер дойде при мен, за да ме помоли за помощ. Искаше да помогна на Уди и на Хилел.

— На Уди и на Хилел ли?

— Няколко месеца преди това Уди бе отстранен от отбора по футбол на Медисън.

— Да, спомням си.

— Официалната версия бе, че не може повече да играе заради скъсани сухожилия. Чичо ти и леля ти незабавно отидоха в Медисън. Уди не искаше да им каже истината, но те я чуха от мен. Казах им, че по време на антидопинговия контрол в пробата на Уди е открит талацен. Леля ти дойде при мен в Ню Йорк на 14 февруари 2002 година, защото бе направила две разкрития и те страшно я бяха разстроили.

Така десет години след събитията Патрик ми описа какво се бе случило в деня на Свети Валентин.

Леля Анита излязла по-рано от болницата, за да приготви празнична вечеря за себе си и за своя съпруг. Следобед отишла до супермаркета в „Оук Парк“, за да направи някои покупки. Използвала случая и се отбила в аптеката.

Главният фармацевт, с когото добре се познавали, я обслужил и поискал от нея рецептата, която отдавна чакал.

— Каква рецепта? — учудила се тя.

— Рецептата за талацен — отвърнал аптекарят. — Тази есен синът ви купи няколко опаковки.

— Синът ми ли? Хилел?

— Да, Хилел. Понеже добре ви познавам, се съгласих да му ги дам без рецепта. Просто като услуга. По принцип никога не постъпвам така. Нужна ми е рецептата, доктор Голдман.

Тя усетила как ѝ прималява. Обещала да донесе рецептата още същия ден и веднага се прибрала у дома. Повдигало ѝ се, имала чувството, че това е някакъв кошмар. Дали Хилел бе купил талацена по молба на Уди? Или му го бе дал без негово знание?

Телефонът иззвънял. Вдигнала слушалката. Обаждали се от банката по повод изплащането на ипотеката за къщата в „Оук Парк“. Анита отвърнала, че трябва да има някаква грешка: ипотеката отдавна била изплатена. Служителят на банката обаче казал: „Госпожо Голдман, през август сключихте нова ипотека. Съпругът ви ми донесе подписани от вас документи. Къщата ви е ипотекирана за шест милиона долара“.

Оказало се, че чичо Соул е финансирал стадиона, като е взел заем от шест милиона долара. Къщата в „Оук Парк“ била пожертвана, за да заздрави той нараненото си его.

Леля Анита изпаднала в паника. Преровила кабинета на своя съпруг и личните му вещи. В спортната чанта, с която ходел на тенис, открила счетоводни документи, които никога преди не била виждала.

Веднага се обадила на чичо Соул. Двамата се скарали жестоко по телефона. Тя му заявила, че не може повече да го понася и че го напуска. Взела със себе си счетоводните документи, качила се в колата и потеглила без посока. Накрая се обадила на Патрик Невил с молба да ѝ помогне. Той разбрал колко е отчаяна и затова я поканил да отиде при него в Ню Йорк.

Патрик бил планирал интимна вечеря с млада жена, с която работел и която отдавна харесвал. Наложило се да отмени срещата. Когато леля Анита видяла бутилката шампанско на масата, съжалила, че го е обезпокоила вечерта на Свети Валентин. Той обаче настоял тя да остане. Казал ѝ: „Никъде няма да ходите. Виждам колко сте разстроена. Кажете ми какво се е случило“.

Тя му разказала всичко: за талацена и за ипотеката. Ако Хилел наистина бил дал допинг на Уди без негово знание, според нея Патрик трябвало да се застъпи за Уди пред университетските власти. Надявала се той да бъде оправдан и да спаси кариерата си. Искала също така Патрик да намери начин да развали договора, който обвързвал Соул с университета, да върне остатъка от парите и по този начин да спаси къщата им.

После му показала документите, които носела със себе си. Патрик внимателно ги прегледал: те ужасно напомняли фалшифицирани счетоводни отчети.

— Изглежда, Соул отклонява средства от една сметка на адвокатската кантора и прикрива това, като подправя фактурите на своите клиенти.

— Но защо би направил подобно нещо?

— За да покрива голям заем, който не е в състояние да изплаща.

След това Патрик предложил на Анита да вечерят заедно. Казал ѝ, че може да остане колкото намери за добре. Тъкмо в този момент иззвънял телефонът. Обаждал се портиерът. Долу бил Уди, който искал да се види с него. Патрик помолил Анита да се скрие в една от спалните. Уди влязъл в апартамента.

Продължението беше известно.

Патрик млъкна и аз дълго време стоях онемял и напълно зашеметен. Изненадите за мен обаче не бяха свършили, защото след това Патрик сподели, че разговарял с Хилел за талацена. Отишъл при него в Медисън и го принудил да признае всичко.

Хилел обяснил, че вечерта на 14 февруари двамата с Уди жестоко се скарали. Уди открил опаковките от талацена, скрити в дрешника. Хилел дори не сметнал за нужно да се отърве от тях.

— Значи, си дал допинг на Уди без негово знание? — отчаяно запитал Патрик.

— Исках да го изгонят от отбора. Проучих кои препарати са забранени и реших, че талаценът е най-лесно достъпен. Оставаше ми само да смеся хапчетата с хранителните добавки, които Уди редовно пиеше.

— Но защо си направил подобно нещо?

— Измъчваше ме завист.

— Завиждал си на Уди?

— Той беше любимецът на моите родители. Непрестанно го виждах. Цялото им внимание беше насочено към него. Установих това, когато бяхме разделени и аз трябваше да отида в специалното училище. Родителите ми ме отстраниха от Балтимор, но задържаха Уди. Тате го учеше да кара кола, насърчи го да играе футбол, водеше го на мачовете на „Редскинс“. А през това време къде бях аз? На един час път, затворен в онова лайняно училище! Той ми отне родителите, а след това взе и моята фамилия. В университета реши да се нарича Голдман. Получи благословията на родителите ми да запише нашата фамилия на фланелката си. От този момент нататък той бе великият Голдман, шампион по футбол. А ни дължеше всичко, бяхме го прибрали от улицата. Преди, когато го питаха кой е, той винаги отвръщаше: аз съм приятелят на Хилел Голдман. Бях неговата визитна картичка. А ето че в университета, като чуеха името ми, казваха: „Голдман ли? Като Уди, онзи от футболния отбор?“. Вече нямах никакво желание да го гледам как играе, не исках да чувам името на този фалшив Голдман. Реших, че е крайно време да предприема нещо в края на лятото след смъртта на дядо. Докато подреждах документите му, открих неговото завещание. Баща ми ни беше казал, че по волята на дядо аз, Уди и Маркъс ще си поделим 60 000 долара. Оказа се, че това е лъжа. В завещанието на дядо Уди го нямаше. Само че в желанието си да не наскърби своя галеник баща ми бе включил и него. Уди вече заемаше прекалено много място и аз на всяка цена трябваше да променя положението.

За мен това бе страшен шок.

Значи, Хилел бе разрушил кариерата на Уди. Значи, заради него след скарването между двамата Уди бе отишъл у Патрик Невил вечерта на 14 февруари, бе открил там леля Анита, а след това тя бе загинала.

Що се отнася до чичо Соул, след Драмата той бе останал в хотел „Мариот“ в Балтимор не защото не бе имал желание да се завърне в „Оук Парк“, а просто защото къщата там вече не е била негова собственост. В този момент от месеци той е бил без работа, лишен от доходи, и не е бил в състояние да изплаща ипотеката. Затова и банката бе конфискувала неговия имот.

— Защо досега не сте казали нищо? — запитах аз Патрик.

— За да не влошавам още повече положението на твоя чичо. Уди и Хилел знаеха истината за талацена. Трябваше ли да добавям към това и стореното от чичо ти? Трябваше ли да разкрия пред Хилел, че неговият баща е отклонявал средства и е ипотекирал къщата, за да финансира стадиона в Медисън? Единственото, което му оставаше на твоя чичо, бе достойнството. Просто исках да му помогна да го съхрани. Винаги съм харесвал вашето семейство, Маркъс. И винаги съм му желал само доброто.

51

„Коконът Гроув“, Флорида

Септември 2011 г.

Около три седмици след като видях как свалят името на чичо Соул от стадиона, той ми се обади по телефона. Гласът му беше немощен. Каза ми само: „Маркъс, не се чувствам добре. Трябва да дойдеш“. Разбрах, че положението е сериозно, и веднага запазих билет за първия полет до Маями.

Привечер пристигнах в „Коконът Гроув“. Времето беше горещо и задушно. Фейт ме очакваше пред къщата на чичо, седнала на стъпалата към входната врата. По начина, по който ме прегърна, разбрах, че нещата не са добре. Влязох вътре. Открих го в спалнята, отпуснат в леглото. Когато ме видя, лицето му светна. Въпреки това личеше колко е немощен и отслабнал.

— Маркъс — каза ми той, — толкова се радвам, че си тук.

— Чичо Соул, какво става с теб?

Моят чичо, който през последните месеци постоянно бе в лошо настроение, който ме бе изгонил, всъщност беше болен. В началото на пролетта му бяха открили рак на панкреаса и той още тогава е знаел, че е обречен.

— Опитах лечение, Марки. Фейт много ми помогна. Когато идваше у дома и излизахме заедно, всъщност отивах на процедури по химиотерапия.

— Но защо не ми каза нищо?

Той събра сили и се засмя.

— Защото добре те познавам, Маркъс. Щеше да си строшиш краката, докато не откриеш най-добрите лекари, би пожертвал времето си, за да стоиш постоянно край мен, а аз не исках това. Не бива да проваляш живота си заради мен. Трябва да следваш своя път.

Приседнах на леглото. Той хвана ръката ми.

— Това е краят, Марки. Лечение няма. Остават ми няколко месеца. Искам да ги изживея заедно с теб.

Прегърнах го. Притиснах го до гърдите си и двамата заплакахме.

Никога няма да забравя трите месеца, които прекарахме заедно — от септември до ноември 2011 година.

Веднъж седмично го придружавах до онколога в болница „Маунт Синай“ в Маями. Никога не говорехме за болестта му. Той не искаше да се споменава за нея. Често го питах:

— Как си?

Той ми отвръщаше с легендарната си самоувереност:

— По-добре не може и да бъде.

Понякога се осмелявах да запитам лекуващия го лекар:

— Докторе, колко време му остава?

— Трудно е да се каже. Самочувствието му е по-скоро добро. Вашето присъствие му се отразява положително. Терапията не може да го излекува, но може да го крепи още известно време.

— Като казвате „известно време“, имате предвид дни, седмици, месеци или години?

— Разбирам колко сте разтревожен, господин Голдман, но нищо повече не мога да кажа. Може би няколко месеца.

Виждах как от ден на ден чичо ми постепенно губи сили.

В края на октомври се появиха тревожни симптоми: един ден той повърна кръв и аз го закарах по спешност в „Маунт Синай“, където остана няколко дни. Излезе от болницата още по-слаб. Вървеше с мъка. Наех инвалидна количка, с която го извеждах на разходка из „Коконът Гроув“. Всичко това неволно ми напомняше Скот и неговата количка. Споменах му го и той избухна в смях. Харесваше ми, когато се смее.

В началото на ноември вече трудно ставаше от леглото. Почти не се движеше. Лицето му бе придобило землист цвят, а изражението му бе измъчено. Три пъти дневно в дома му идваше медицинска сестра. Вече не спях в стаята за гости. Без той да знае, прекарвах нощта в коридора, до открехнатата врата, за да мога да бдя над него.

Физическата слабост не му пречеше да говори. Спомням си нашия разговор вечерта, преди да си отиде от този свят — вечерта преди Деня на благодарността.

— Откога не си празнувал Деня на благодарността? — запита ме чичо Соул.

— От Драмата насам.

— Какво имаш предвид под „драма“?

Въпросът му ме изненада.

— Имам предвид смъртта на Уди и Хилел — отвърнах.

— Престани с тази „драма“, Маркъс. Няма една драма, драмите са много. Драмата на леля ти, на твоите братовчеди. Драмата на живота. Драми е имало преди, ще има и занапред, но въпреки всичко животът продължава. Драмите са неизбежни, но те всъщност нямат голямо значение. Важно е как ги преодоляваме. Като не празнуваш Деня на благодарността, ти не преодоляваш твоята драма. Напротив, все повече затъваш в нея. Крайно време е да престанеш, Маркъс. Имаш семейство, приятели. Трябва отново да празнуваш Деня на благодарността. Обещай ми, че ще го направиш.

— Обещавам, чичо Соул.

Той се закашля, пийна глътка вода и продължи:

— Зная, че си бил обсебен от всички тези истории за Голдманови от Балтимор и Голдманови от Монтклеър. В края на краищата има само един Голдман и това си ти. Ти си праведник, Маркъс. Мнозина от нас се опитват да придадат смисъл на живота си, но той придобива смисъл само ако сме способни да изпълним три неща: да обичаме, да бъдем обичани и да умеем да прощаваме. Останалото е губене на време. Важното е да продължиш да пишеш. Всъщност ти си прав: всичко може да бъде изкупено. Племеннико, обещай ми да ни дариш изкупление. Дари изкупление на Голдманови от Балтимор.

— Как да сторя това?

— Като ни събереш отново. Само ти можеш да го направиш.

— Как? — повторих въпроса си аз.

— Ще откриеш начин.

Макар да не разбирах какво точно има предвид, аз му обещах:

— Ще го направя, чичо Соул. Можеш да разчиташ на мен. Той се усмихна. Наведох се към него, той ме погали по косата и едва чуто ми даде благословията си.

На другата сутрин, в Деня на благодарността, когато отидох в стаята му, той не се събуди. Седнах на леглото до него и положих ръка върху гърдите му с обляно в сълзи лице. Последният от Балтиморови си беше отишъл.

52

Беше средата на август 2012 година, два дни след моя разговор с Патрик Невил. Обади ми се Александра. Намираше се в Хайд Парк, на терасата на „Серпънтайн Бар“, на брега на малкото езеро. Пиеше кафе, а Дюк дремеше в краката ѝ.

— Радвам се, че най-после си разговарял с баща ми — каза тя.

Разказах ѝ всичко, което бях научил. Накрая добавих:

— Всъщност, независимо от случилото се с тях, най-важно за Хилел и Уди бе щастието да бъдат заедно. За тях е било непоносимо да бъдат скарани или разделени. Приятелството всичко е простило. Приятелството им е било сто пъти по-силно от Драмата. Никога не трябва да забравям това.

Усетих вълнението ѝ.

— Завърна ли се във Флорида, Марки?

— Не.

— Все още ли си в Ню Йорк?

— Не.

Подсвирнах.

Дюк наостри уши и скочи на крака. Видя ме и хукна стремглаво към мен, като подплаши ято патици и чайки. Хвърли се радостно и ме събори на земята.

Александра се надигна от стола.

— Марки?! — възкликна тя. — Марки, ти дойде!

Втурна се към мен. Аз се изправих и я прегърнах. Тя се сгуши до гърдите ми и прошепна: „Марки, толкова ми липсваше“.

Притиснах я с все сили.

Стори ми се, че в този момент някъде над нас се мярнаха усмихнатите лица на моите братовчеди.

ЕПИЛОГ

Четвъртък, 22 ноември 2012 година

Денят на благодарността

Тук идва краят на моята книга — в Деня на благодарността през 2012 година, в Монтклеър, пред дома на моите родители. Паркирах колата на алеята. Двамата с Александра слязохме и тръгнахме към къщата. За пръв път след смъртта на моите братовчеди празнувах Деня на благодарността.

Спрях за момент пред вратата. Преди да позвъня, извадих от джоба си снимката, на която бяхме аз, Хилел, Уди и Александра в „Оук Парк“ през 1995 година. Загледах се в нея.

Александра натисна звънеца. Отвори мама. Когато ме видя, лицето ѝ грейна.

— О, Марки! Питах се дали наистина ще дойдеш!

После отвори безмълвно уста, сякаш не вярваше на очите си.

— Здравейте, госпожо Голдман. Честит Ден на благодарността! — поздрави Александра.

— Честит и на вас, деца! Толкова е хубаво, че отново сте заедно.

Майка ми ни прегърна и дълго ни притиска до гърдите си. Почувствах сълзите ѝ върху лицето си.

Влязохме вътре.

Патрик Невил вече беше тук. Поздравих го сърдечно и оставих върху масата пакет подвързани листове.

— Какво е това? — запита мама.

— „Книгата за Балтиморови“.

Една година след смъртта на чичо Соул бях изпълнил даденото обещание. Бях разказал историята на Балтиморови и така ги бях събрал отново.

Предишната вечер бях сложил последната точка на моя роман.

Защо пиша ли? Защото книгите са по-силни от живота. Те са най-прекрасният реванш. Те са свидетелство за непреодолимата стена на нашия дух, за непревземаемата крепост на нашата памет. А когато не пиша, веднъж годишно отивам до Балтимор, спирам за малко в квартала „Оук Парк“, после се отправям към гробището „Форест Лейн“, за да се срещна с тях. Поставям по едно камъче на техните гробове, като продължавам да градя паметта им, и се вглъбявам в себе си. Припомням си кой съм, откъде идвам и накъде отивам. Покланям се пред тях, полагам длан върху имената им, издълбани в камъка, и ги докосвам с устни. После притварям очи и усещам как те живеят в мен.

Чичо Соул, да бъде благословена паметта ти. Всичко е забравено.

Лельо Анита, да бъде благословена паметта ти. Всичко е изцелено.

Братовчеде Хилел, да бъде благословена паметта ти. Всичко е простено.

Братовчеде Уди, да бъде благословена паметта ти. Всичко е изкупено.

Те си отидоха, но аз чувствам, че все още са тук. Вече зная, че все още пребивават на мястото, наречено Балтимор, рая на праведните, или може би просто в моята памет. Без значение. Зная, че някъде там те ме очакват.

Ето, чичо Соул, любими мой чичо. Полагам пред теб книгата, която ти бях обещал.

Всичко е изкупено.

Бележки

1

Скунксовете са подобни на пор дребни хищници, разпространени в Северна Америка. — Б. а.

2

Национална футболна лига. — Б. а.

3

Участник на финансовия пазар, който реализира сделки с една-единствена цел — печалба. — Б. р.

4

Автобусната линия, обслужваща Хемптънс. — Б. а.

5

Отборите от Националната футболна лига са разпределени на две конференции, в които се провеждат срещите от шампионата. — Б. а.

6

„Празна делва — силен звук.“ Шекспир. Хенри V, IV, 4. Прев. Валери Петров. — Б. пр.

7

Securities and Exchange Commission — Комисия за ценните книжа и фондовите борси. — Б. пр.

Content

Жоел Дикер
Книга за Балтиморови
Маркъс Голдман #2

ПРОЛОГ Неделя, 24 октомври 2004 година Един месец преди Драмата

ПЪРВА ЧАСТ Книга за изгубената младост (1989–1997)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

ВТОРА ЧАСТ Книга за изгубеното братство (1998–2001)

22

23

24

25

26

27

28

ТРЕТА ЧАСТ Книга за Голдманови (1960–1989)

29

30

31

32

33

34

35

36

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ Книга за Драмата (2002–2004)

37

38

39

40

41

42

43

44

ПЕТА ЧАСТ Книга за изкуплението (2004–2012)

45

46

47

48

49

50

51

52

ЕПИЛОГ Четвъртък, 22 ноември 2012 година Денят на благодарността

Бележки