Боляновский Андрей

Українські військові формування в збройних силах Німеччини (1939–1945)

Боляновський А.

Українські військові формування в збройних силах Німеччини (1939–1945)

На обкладинці: українські добровольці під час вишколу. Гайделяґер, жовтень 1943.

IVAN FRANKO NATIONAL UNIVERSITY OF L’VIV CANADIAN INSTITUTE OF UKRAINIAN STUDIES UNIVERSITY OF ALBERTA

ANDRII BOLIANOVS’KYI

Ukrainian Military Formations in Germany’s Armed Forces (1939–1945)

LWIWER NATIONAL IVAN FRANKO-UNIVERSITÄT KANADISCHES INSTITUT FÜR DIE UKRAINISCHE STUDIEN DER ALBERTA-UNIVERSITÄT

ANDRIJ BOLJANOWSKYJ

Ukrainische militärische Formationen in den Streitkräfte Deutschlands (1939–1945)

*

This work deals with Ukrainian national military detachments and units which fought on side of the German army during World War II. The author investigates the history of Ukrainian legions, auxiliary and guard units, battalions of the Ukrainian Liberation Army (UVV), the Division “Galicia”, youth anti-aircraft detachments and other Ukrainian forma-tions. The monograph describes how Germany used these units in psychological warfare and in fighting the Soviet Union. Special attention is given to Germany’s policy toward the Creation of these formations. Also shown are how Ukrainian political and military figures at-tempted to use these formations to promote theUkrainian liberation movement.Thestudy is based on archival materials in Ukraine, Germany, USA, Poland, Belarus, the Czech republic as well as numerous publications in books, newspapers and magazines.

*

In dieser Arbeit geht es sich um die ukrainischen nationalen Militärtruppen, Einheiten und Verbände, die im Laufen des Zweiten Weltkrieges auf der Seite des deutsches Heeres eingesetzt wurden. Der Autor erörtet die Geschichte der Nationallegionen, der Hilfs- und Schutzmannschaftseinheiten, der Bataillons des Ukrainischen Befreiungsheeres (UWW), der Division “Galizien”, der jugendlichen Luftschutz- und anderen Formationen, die aus Ukrainer aufgesteilt wurden.In diesem Werk ist ihre Ausnutzung dem deutschen Stellen als Hilfsfaktor im Rahmen des psychologischen Krieges und Mililitäreinsätze gegen die Sowjetunion beschrieben. Die besondere Aufmerksamkeit wird der Deutschlandspoiitik bezüglich der Aufstellung dieser Formationen gewidmet. Es sind die Anstrengungen der ukrainischen politischen und militärischeFunktionären gezeigt diese Formationen für die Propaganda der Ideen der ukrainische Befreiungsbewegung auszunutzen. Der Autor hat die Akten der Archiven der Ukraine, Deutschland, USA, Poland, Weissrussland, Tchechien, sowie zahlreiche Veröffentlichungen in den Büchern, Zeitschriften und Zeitungen zu diesem Problem ausgenutzt.

Науковий редактор: доктор історичних наук, професор Львівського національного університету їм. Іваиа Франка Михайло Швагуляк

Рецензенти:

доктор Орест Субтельний, професор історії Йоркського університету в Торонто (Канада),

Сергій Троян, доктор історичних наук, професор Рівненського інституту слов’янознавства Київського інституту "Слов’янський університет”.

Надруковано за ухвалою вченої ради

Львівського національного університету імені Івана Франка

"Коли ми переможемо, нас потім прославлять і додадуть нам ще чужої слави і піднесуть на щитах угору для всіх прийдешніх поколінь. Коли нас переможуть — нічого нам не чекати ні тепер, ні потім — від нас і нашу славу відберуть, розтопчуть нашу чесноту, сміливість, заплюють нашу мету й наші очі…”

Юрій Яновський, український письменник першої половини XX ст.

Вступ

Після закінчення Другої світової війни з’явилося багато літератури, присвяченої цьому найтрагічнішому періодові всесвітньої історії. Та звичайно ж, не всі його питання висвітлено дослідниками. Тривалий час ні учасники війни, ні повоєнні покоління не знали усієї правди про цей найтрагічніший період всесвітньої історії. У другій половині XX ст. переконливо підтвердився відомий афоризм про те, що історію пишуть переможці. У повоєнний час типовий приклад цього — ситуація в Союзі Радянських Соціалістичних Республік (СРСР), де переможці війни перекроювали історію на свій кшталт. Оскільки "переможця не судять”, вони пропонували свою монопольну інтерпретацію одних подій, замовчуючи інші. Розкриттям "білих плям” історії Другої світової війни найчастіше займалися публіцисти, які у пошуках сенсацій подавали на розсуд читачів безальтернативні тези. Ортодоксальні доктринери за власним уподобанням трактували складні проблеми буття бездержавних народів, землі яких були абсорбовані Радянським Союзом. Особливе місце у цьому відводилося компрометації визвольних змагань українського народу.

Однак кожне покоління заново інтерпретує історію. Глибокі політичні й ідеологічні проблеми, які постали перед світом унаслідок Другої світової війни та геополітичних змін у результаті краху комуністичної системи у Східній Європі, роблять переоцінку подій ще необхіднішою. Пошуки істини зобов’язують дослідників не замовчувати трагічні моменти історії, а розповідати правду про минуле, що й робили після закінчення Другої світової війни в США та державах Заходу. В Україні, як і взагалі в СРСР, довгих п’ятдесят років такий підхід був неможливим. Тільки із проголошенням державної незалежності України почалася поступова переоцінка багатьох суперечливих подій. Однією із най-дискутованіших виявилася проблема створення при німецьких арміях іноземних військових формувань. Особливу увагу вчених привернула ще до недавна "закрита тема” — боротьба громадян Радянського Союзу в лавах німецьких військ. Це малодосліджене питання викликало значне зацікавлення з огляду на безпрецедентний характер цього явища.

На відміну від Першої світової війни, у якій домінували національні збройні сили, в ході Другої світової спостерігалася виразна тенденція їх інтернаціоналізації. До армій воюючих країн залучали представників багатьох народів з різними політичними прагненнями. В СРСР, наприклад, серед укомплектованих з поляків, словаків, французів, сербів та інших іноземців національних формувань, створених для воєнних дій проти нацистської Німеччини, були 2 загальновійськові армії, 3 армійські танкові й авіаційні корпуси, ЗО різних дивізій, 31 бриґада і 182 полки загальною чисельністю понад 550 000 осіб[1]. Серед них — формації, укомплектовані з поляків та словаків навіть при тому, що багато їх співвітчизників сподівалися на допомогу Заходу, щоб запобігти окупації своєї Батьківщини Червоною армією. Подібна ситуація характерна для країн Азії. Лідери індонезійського руху, зокрема, враховували можливість виникнення нестабільного періоду на випадок капітуляції Японії і вірили, що навіть невеликі збройні сили матимуть вирішальне значення для їх національного майбутнього. У результаті цього створено підпорядковані Японії індонезійські збройні формування, які носили японську уніформу з власними національними відзнаками. На останньому етапі війни, щоб не допустити відновлення голландського колоніалізму, вони перейшли на бік західних союзників і опанували територію Індонезії.

Водночас у роки Другої світової війни склалася типова трагічна ситуація бездержавних або залежних від інших держав народів — доволі часто представники однієї нації опинялися по боках одного й другого воюючих блоків держав. Наприклад, частину чехів мобілізовано до німецької армії й у складі південного угруповання німецьких армій на Східному фронті діяв Словацький полк, а з інших чехів та словаків у СРСР укомплектовано окрему Чехословацьку бриґаду. Поява індійських військ у складі збройних сил Великої Британії в Африці спонукала німецьке військове командування створити на противагу їм свої індійські підрозділи. Так само Японія сформувала з полонених індусів у Сингапурі Індійську Національну Армію (ІНА) чисельністю понад 30 000 вояків, головнокомандувачем яких став майбутній голова індійського еміграційного уряду Субхас Чандра Бос. Після війни британський уряд не зміг розпустити індійські збройні сили, які національний лідер Індії Магатма Ґанді успішно використав для проголошення незалежності своєї країни. Подібна ситуація склалася й у Бірмі. Японія об’єднала її вояків у національні підрозділи, котрі для створення бірманської армії використав генерал Аун Сен — згодом перший президент незалежної Бірми. Індонезійці вбачали в Голландії, а бірманці в Англії таку ж країну-окупанта своєї Батьківщини, як і в Японії. Саме тому вони не вважали співпрацю з нею ганебною для своїх національних лідерів, які потім стали першими президентами їх держав[2].

По ходу воєнних дій нацистське керівництво провело свій експеримент зі створенням інтернаціональних військових формувань, в яких переважав німецький командний персонал та іноземний склад стрільців. Серед них слід назвати різні формації в рамках військ СС (Waffen-SS), які набирали з представників ненімецьких народів і котрі виступали або як з’єднання "Ваффен-СС”, або як легіони окремих національних груп. Варто згадати участь у війні проти СРСР у 1941–1942 рр. іспанської "блакитної” дивізії. Крім національних збройних формувань союзних із Німеччиною Італії, Угорщини, Румунії, Болгарії, Словаччини, Албанії, очолюваної маршалом Петеном Франції, а також Фінляндії[3], на боці німецьких військ діяли військові частини, сформовані з представників більшості європейських націй. Серед них, зокрема, норвежці, білоруси, естонці, латвійці, литовці, вірмени, грузини й люди інших національностей. Поряд із ними у боротьбі проти Англії та СІЛА вихідці з африканських та азійських країн й навіть євреї також не відкидали співробітництва з тодішньою Німеччиною. Наприклад, на знак протесту проти стримування Британією поселення євреїв у Палестині на початку 1941 р. сіоністська організація "Борці за волю Ізраїлю” (”Легі”) виступила з пропозицією військово-політичної співпраці Національної Військової Організації (Irgun Zvai Leumi) як посередника між "новою Німеччиною” і майбутньою "народно-національною” єврейською державою. Хоча подібні пропозиції відхилено з огляду на офіційний антисемітизм і проарабську політику райху, водночас відомо, що майже 150 000 німецьких євреїв як німців "змішаної крові” (Mischlinge) або "почесних арійців” зараховано до вермахту[4]. Особливу сторінку в історію східноєвропейських формацій збройних сил Німеччини вписали Російська Визвольна Армія (Русская Освободительная Армия — РОА) під командуванням генерала Андрія Власова та бриґада Броніслава Камінського, відома як Російська Визвольна Народна Армія (Русская Освободительная Народная Армия — РОНА). З українців у 1939–1945 рр. за згодою німецьких цивільних та військових органів влади також сформовано національні частини. Більшість з них у лютому 1943 р. — на початку травня 1945 р. трактували як батальйони Українського Визвольного Війська (УВВ); найбільшим регулярним українським військовим з’єднанням була дивізія "Галичина”.

У.загальній масі літератури, присвяченій національним формуванням у складі німецьких військ*, проблема українських збройних частин ще достатньо не висвітлена. Офіційна радянська історіографія з ідейно-політичних міркувань замовчувала їх історію. Окремі публікації, які тією чи іншою мірою стосувалися їх діяльності, мають здебільшого пропаґандистсько-викривальний характер, що ставить під сумнів їх наукову вартість[5].

Хоча ця проблема не залишилася поза увагою української діаспори, до її опрацювання ставилися доволі стримано. Це пояснюється небажанням частини українців досліджувати історію дій своїх співвітчизників на боці Третього райху — країни, правлячий режим якої світова спільнота засудила за злочини проти людства. На їх думку, це могло лише компрометувати український визвольний рух у роки "холодної війни” між СРСР і країнами Заходу. За такого тиску громадської думки значна частина західних істориків як помилку розцінювала дії українських політичних та військових діячів щодо створення власних національних військових підрозділів при вермахті. Подібні причини зумовили також небажання учасників тих подій писати й публікувати свої спогади. Наслідок цього — незначна кількість праць з даної проблеми.

На теперішній момент літературу з теми умовно можна поділити на дві групи:

1) спеціальні праці про окремі українські формації у збройних силах Німеччини й поодинокі спроби їх синтетичної характеристики;

2) загальні роботи, у яких тему національних військових формувань відображено у контексті німецької воєнної політики.

З-поміж перших можна виділити дослідження, що стосуються історії Військових Відділів Націоналістів (ВВН) (Зиновій Книше), легіону Дружин Українських Націоналістів (ДУН) (Мирослав Кальба[6]), загону ”Пума” (Роман Крохмалюк[7]), УВВ (Лев Шанков-ський[8]), дивізії "Галичина” (Тарас Гунчак, Михайло Лоґуш, Михайло Мельник[9]), українських протиповітряних юнацьких формацій (Ігор Гриневич[10]), Української Національної Армії (Іван Буртик[11]). На окрему увагу заслуговують загальні праці, перші з яких видали українські автори. Серед них — книга Юрія Тис-Крохмалюка "Боротьба і воля”, де українським збройним формуванням у німецьких військах присвячено 6-ий розділ "Національні збройні сили і політичні справи”. У ньому йдеться про стримане ставлення українців до акції Власова й критично оцінюються дії німецьких організаторів іноземних військових формацій за ігнорування національних державницьких прагнень їх вояків[12]. Варто згадати також узагальнюючі публікації Мирослава Маленького і Петра Потічного про українські військові формації Другої світової війни, в тому числі ті, які воювали у складі вермахту[13]. З досліджень зарубіжних авторів слід відзначити статтю австрійського вченого Вольфа-Дітера Біля "Українці як частина збройних сил Німецького райху в Другій світовій війні”[14] [15]. Створеним з українців військовим одиницям присвячено й окремий параграф 4-томної праці Девіда Літтлджона про іноземні формації німецького війська[14]. Значно повнішим опрацюванням теми є видана спершу каталонською, а відтак англійською мовами книга Карлоса Кабальєро Юрадо "Розриваючи кайдани” про українські формування, що діяли на боці німецьких збройних сил у 1939–1945 рр.[16]

До другої групи праць. належать дослідження мілітарного аспекту східної політики Німеччини, що подають переважно фрагментарну інформацію про різні національні підрозділи, створені німецьким командуванням. Із цих видань українських авторів найбільший фактаж із проблеми містить книга Володимира Косика "Україна і Німеччина у Другій світовій війні”[17]. Останнім часом в Україні також з’явилися дослідження, в яких історію національних військових частин у збройних силах Німеччини розглянуто як феноменальне соціально-історичне явище[18]. Подібні праці побачили світ у Росії в період "публіцистичного буму” на пострадянському просторі напередодні й у перші 10 років після розпаду Радянського Союзу, коли настав зламний момент у розробці історії згаданих формацій. Для цих робіт характерні широке використання зарубіжної історіографії й запозичення багатьох її концептуальних положень[19].

Найбільшу увагу спеціальним дослідженням мілітарної політики Третього райху приділено в Німеччині. Серед них — праці Ґеорґа Тессіна, Фрідріха-Вернера Нойлена та інших авторів про охоронні батальйони та дивізії військ СС[20], книги Ганса-Дітера Ніколайсена, Вернера Мюллера та Ганса Штюбера про іноземні юнацькі формування німецької протиповітряної оборони[21]. Певні дані про українців в інших національних формаціях німецької армії (Східних військах, РОА, козацьких частинах тощо) узагальнено у книгах Ф. В. Зайдлера, Йоахіма Гофмана, А. Лєнівова та інших авторів[22]. Свій внесок у вивчення проблеми зробили також у загальних працях дослідники США[23]. Деяким надрукованим у цій країні монографіям притаманна тенденція неґативної оцінки дій таких формацій[24]. Водночас в інших численних англомовних працях, присвячених окремим проблемам Другої світової війни, інформація про українські формування є вкрай скупою, фрагментарною, розпорошеною по різних публікаціях і книгах[24].

Таким чином, в історичній літературі бракує узагальнюючих праць про українські військові формування в збройних силах Німеччини у 1939–1945 рр. Це зумовлює потребу вивчення цілого комплексу різноманітних питань теми, чому й присвячено дану монографію.

У процесі роботи над книгою автор, поряд із наявною літературою, використав здебільшого неопубліковані джерела. Загалом опрацьовану інформацію можна умовно поділити на три основні групи: архівні документи, пресу і спогади очевидців.

З певною кількістю документів, що стосуються теми, автор ознайомився в архівах України: Центральному державному архіві вищих органів влади і управління України (ЦДАВО України) та Центральному державному архіві громадських об’єднань України (ЦЦАГО України) у Києві й Центральному державному історичному архіві (ЦДІА) України у Львові. З-поміж використаних джерел основними є трофейні таємні документи німецького командування й звіти розвідки радянських інстанцій. До них, зокрема, належать повідомлення німецьких окупаційних польових комендатур, райхс-міністерства окупованих східних територій, нацистської служби безпеки (СД) здебільшого за 1941–1944 рр. Іншою підгрупою вивчених документів є складені переважно у 1942–1944 рр. доповідні записки керівництва органів Народного комісаріату внутрішніх справ (НКВС) і Народного комісаріату державної безпеки (НКДБ) Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) та донесення радянських партизанських з’єднань, які цікавилися справою українських військових формацій у збройних силах Німеччини. З’ясувати деякі невідомі подробиці створення українських частин дозволили також пропаґандистські листівки й письмові документи сучасників їх формування, виявлені в Державному архіві Вінницької області (ДАВО), Державному архіві Львівської області (ДАЛО) та Державному архіві Рівненської області (ДАРО). Важливим джерелом інформації слугували опрацьовані в Архіві Нових актів у Варшаві копії матеріалів Федерального архіву Німеччини в Берліні, його відділу в Потсдамі й Військового архіву у Фрайбурзі та Національного архіву Сполучених Штатів Америки у Вашингтоні. Крім того, залучено оригінальні документи Українсько-канадського дослідчо-документаційного центру в Торонто і Державного архіву в Празі та Національного архіву Республіки Білорусь у Мінську. Суттєве значення при опрацюванні обраної теми монографії мали українські та німецькі пресові видання.

Важливе місце серед джерел належить літературі напівмемуарного, напівлітературного характеру — споминам, які містять маловідомий фактичний матеріал. Цікаві спостереження про спроби творення в 1939 р. української збройної сили у складі вермахту в формі ВВН подав у своїх мемуарах Любомир Гірняк[25]. Вартий уваги науковців матеріал про Легіон ДУН опублікували Любомир Ортинський та Роман Бойцун[26]. Деякі дані про ВВН, ДУН і підрозділ ”Пума” почерпнуто зі спогадів офіцерів абверу Гельмута Ґросс-курта, Пауля Леверкюна, Олександра Ганса Пулюя, що дозволяють зрозуміти витоки подальших ініціатив абверу щодо спроб формування українських військових підрозділів у складі вермахту[27]. Починаючи з 1951 р. побачили світ кілька спогадів про спроби творення УВВ (автори яких Геннадій Которович, Петро Філоненко, Андрій Фур-ґала) та мемуари старшин українських батальйонів, що діяли на боці німецьких військ (Володимира Головенка, Юрія Пасічника)[28]. Маловідому інформацію про один із них — Український Леґіон Самооборон (УЛС) — опублікували його колишні вояки Орест Городиський, Кость Гірняк, Михайло Каркоць[29]. Мемуари Зенона Зеленого й Тимоша Білостоцького дають можливість з’ясувати багато невідомих сторінок з історії створення українських юнацьких протиповітряних формувань[30]. Інформаційний матеріал з історії дивізії "Галичина” містять спомини Степана Мединського, Петра Новосада, Михайла Пацюка[31]. Ключ до розуміння специфіки умов творення УНА дають спогади Павла Шандрука, Володимира Гладича, Володимира Гончарука, Петра Дяченка, Володимира Жили та Леоніда Полтави[32].

Важливі штрихи до загального тла досліджуваних подій містять мемуари генералітету вермахту (Еріха Манштайна, Курта Тіппельс-кірха та інших представників вищих щаблів німецького командування[33]). Сторінки історії дивізії військ СС "Галичина” розкрито у мемуарах шефа оперативного відділу її штабу майора Вольфа-Дітріха Гайке[34]. Деякі нез’ясовані питання теми висвітлено у споминах високопоставлених чиновників міністерств та відомств Третього райху Петера Кляйста, Ґергарда фон Менде й Фріца Арльта, котрі виступали проти політичного курсу Адольфа Гітлера на Сході Європи[35]. Упорядкуванню й доповненню викладеної інформації сприяли дані міжнародної комп’ютерної інформаційної мережі "Інтернет” (зокрема про дивізію "Галичина” та інші національні формації в структурі Східних військ німецьких збройних сил).

Мета монографії — дослідження історії створення, організації та участі у бойових діях українських військових формацій у збройних силах Німеччини в роки Другої світової війни (1939–1945 рр.). У процесі дослідження автор вирішив розв’язати такі завдання:

— з’ясувати причини створення, обставини формування та участь у бойових діях українських військових частин при німецьких з’єднаннях;

— простежити зміни в східній політиці Німеччини, зокрема місце в ній іноземних військових формацій при сухопутних військах#

— висвітлити мотиви, якими керувалися українці, вступаючи до німецького війська, їх відносини з німецькими військовими чинниками та форми їх використання;

— розглянути позицію українського руху Опору в справі національних формацій німецьких військ та характер їх взаємин;

— показати ставлення керівництва СРСР до українських формувань у збройних силах Третього райху.

Об’єктом дослідження є німецькі інстанції, українські суспільні та військові кола, які брали участь у створенні військових підрозділів при німецьких арміях, а також українські національні формування, що діяли на боці збройних сил Німеччини у роки Другої світової війни. Особлива увага звертається на їх організацію, склад, чисельність, вишкіл, озброєння, вплив зростання їх кількості на зміну політики Німеччини і СРСР.

Предметом роботи є еволюція політики Німеччини щодо створення українських військових формацій у структурі іноземних формацій німецької армії й спроби українських громадських діячів використати їх для розгортання національно-визвольного руху.

Територіальні межі викладеного матеріалу охоплюють сучасні регіони України і ті країни Європи, де на той час створювалися та діяли українські мілітарні одиниці в німецьких збройних силах.

Хронологічні рамки праці охоплюють увесь період Другої світової війни, в якому можна виокремити чотири етапи:

1) перших експериментів у створенні при вермахті українських національних батальйонів спецпризначення (літо 1939 р. — серпень 1941 р.);

2) найбільших німецьких перемог на фронті й ініціатив та практичних кроків військових кіл Німеччини в справі залучення українців у допоміжні збройні частини й служби (осінь 1941 р — кінець 1942 р.);

3) творення регулярних іноземних формувань німецьких військ у період "тотальної війни” (1943 р. — червень 1944 р.);

4) відступу німецьких армій з території України і перебування усіх українських формацій поза її межами (від відкриття Західного фронту країнами антигітлерівської коаліції в середині 1944 р. до капітуляції Німеччини 7 травня 1945 р.).

Такий поділ зумовлено особливостями німецької політики щодо створення національних збройних формацій, викликаними військово-політичними подіями на згаданих етапах війни.

Структуру роботи побудовано за проблемно-хронологічним принципом. Подекуди здійснено незначний відступ від хронологічних рамок із тим, щоб повніше викласти інформаційний матеріал за проблемним принципом. Монографія складається з трьох розділів. У першому досліджено початки й постання перших українських батальйонів у 1939–1941 рр. і військових формацій, сформованих з українців восени 1941 р. — восени 1942 р. В окремий параграф виокремлено історію підпорядкованих німецькій поліції порядку українських охоронних батальйонів на тій підставі, що як військові формування на боці Німеччини вони брали участь у бойових діях, в яких оперативно підпорядковувалися вермахтові або співдіяли з ним. У другому розділі показано еволюцію позиції та діяльність різних установ Третього райху в питанні створення національних військових частин з представників ненімецьких народів. Оскільки дивізії "Галичина” присвячено спеціальну монографію автора, у пропонованій праці подано лише короткий нарис історії цього регулярного з’єднання. В третьому розділі проаналізовано зміни німецької політики щодо українських формацій в останній рік німецько-радянської війни, коли в загальній східній політиці Третього райху намітився відчутний злам порівняно з попередніми роками війни. На сторінках праці періодично розглядається доля окремих формувань локального характеру, що дає краще розуміння загальних причин й водночас специфіки обставин творення кожного з них.

У вміщених у праці додатках вперше опубліковано надруковані мовою оригіналу документи (за винятком німецькомовних, також перекладених українською), що ілюструють і суттєво доповнюють викладені автором факти та положення.

У праці при поданні мілітарних назв в основному використано військові терміни тодішніх українських вояків досліджуваних формувань у збройних силах Німеччини, частину з яких традиційно вживали в українських бойових формаціях, починаючи з часів козаччини й закінчуючи добою визвольних змагань У ПА до початку 1950-их рр. Щодо їх військових ступенів вжито історично усталені українські військові ранґи, яким відповідають такі запозичені в радянських військ звання сучасної української армії: стрілець, вістун і старший вістун — солдат (й для загального означення відповідно стрілецтво — особовий склад), підстаршини — сержанти (десятник — молодший сержант, чотовий — сержант, булавний — старший сержант, чотовий-підхорунжий — прапорщик), старшини — офіцери (хорунжий — лейтенант, поручник — старший лейтенант, сотник — капітан) й генерал-хорунжий — генерал-лейтенант щодо представників генералітету. Інші ступені збережено як спільні (майор, полковник, генерал тощо). Такий же підхід застосовано щодо назв підрозділів і невеликих частин, яким відповідають такі сучасні аналоги української армії: рій — відділення або відділ, чота — взвод, сотня — рота, курінь — батальйон, батерія — батарея. При цьому в тексті є й деякі винятки, зокрема в цитатах документів та спогадів. Наприклад, це стосується тогочасного українського терміну "відділ”, що відповідає сучасному термінові "частина”, та німецького військового терміну "Abteilung” (у дослівному перекладі "відділ”), що відповідає термінам "дивізіон" у кавалерії та артилерії чи "батальйон” у піхоті.

З тим, щоб постійно не повторювати одні і ті самі назви, деякі з них вжито паралельно: рушниця або гвинтівка, однострій або уніформа, скоростріл або кулемет, курінь або батальйон, літунство або авіація, протипанцирні або протитанкові, проти-літунські або протиповітряні, набої або патрони, спорядження або оснащення, наплечники або погони. Подібним чином, задля уникнення дублювання назв на сторінках праці зустрічаються паралелізми щодо деяких інших термінів. Такий підхід застосовано для кращого розуміння тексту сучасним читачем і для того, щоб якнайточніше передати поряд із обставинами мову учасників описуваних подій. З метою полегшення сприймання тексту широкими колами читачів тогочасні римські цифрри при нумерації окремих відділів установ чи військових структур замінено арабськими (наприклад, "IV” на ”4” тощо).

Видання даної праці частково уможливлено завдяки дотації Канадського інституту українських студій (КІУС) Альбертського університету в Едмонтоні (з Меморіального фонду ім. Миколи Кліда та Вічного фонду ім. родини Юхименко).

РОЗДІЛ І

УКРАЇНЦІ В ДОПОМІЖНИХ ЗБРОЙНИХ ЧАСТИНАХ (1939–1942 рр.)

1. Українські легіони

а) Військові Відділи Націоналістів (літо — осінь 1939 р.)

^Розробляючи експансіоністські плани щодо країн Східної Європи, вище керівництво нацистської Німеччини взяло на озброєння тезу військового теоретика Карла фон Клаузевіца про те, що війна є продовженням й інструментом політики[36]. Приготування Німеччини до війни та майбутніх бойових дій вимагали вирішення багатьох питань ідеологічного і військово-політичного характеру. Водночас вони стимулювали пошук допоміжних сил і готовність створювати з них військові підрозділи. Первинними джерелами їх формування стали емігранти, особливо політичні, невдоволені ситуацією в країнах, визначених об’єктом агресії.

Українські політичні діячі, які після окупації території України російсько-більшовицькими військами опинилися за межами своєї Батьківщини, не змирилися з втратою державності. Вони розглядали радянську Росію як головного ворога і вбачали в ній країну-агресора, що анексувала більшість українських земель по так званій лінії Керзона (тоді як меншість увійшла до складу Польщі, Румунії і Чехословаччини). Ці діячі вивчали найрізноманітніші можливості, щоб актуалізувати українське питання в Європі. Виховані на традиціях боротьби за державність 1917–1920 рр., українські політичні еміґранти міжвоєнного періоду усвідомлювали: поряд з іншими причинами саме відсутність добре навченої національної армії призвела до того, що українці не зберегли власну державність. На землях України, що перебували у складі Радянського Союзу, будь-яка політична активність, спрямована на їх відокремлення, була неможливою. Зважаючи на ці обставини, українські політики сконцентрували свою діяльність на еміґрації, сподіваючись на можливість актуалізації українського питання лише з виникненням воєнного конфлікту в Європі. Обов’язковою передумовою відновлення української державності було створення з допомогою зовнішніх чинників власної національної збройної сили, що ґарантувала й утримувала б цю державність. Це могло відбутися при підтримці держави — союзника України. При цьому політики-еміґранти розраховували в основному на свої сили й планували використати іноземну військову допомогу лише як засіб для досягнення власної мети. З кінця 1930-их років вони покладали особливі надії на підтримку Німеччини — найімовірнішого воєнного суперника СРСР і держави-ревізіоніста, невдоволеної становищем у Європі після закінчення Першої світової війни. Такі сподівання виникли ще й тому, що німецькі політики, починаючи з 1914 р., уважно вивчали українське питання й саме Німеччина у січні 1918 р. першою визнала державну незалежність України.

Вагомі підстави робити ставку на створення легіонів й відтак армії у складі збройних сил іноземної держави українцям давав досвід інших народів. Відомим явищем попереднього століття стала організація у ворожій до держави-окупанта країні національних леґіонів або комплектування їх з військовополонених. На початку XIX ст., зокрема, для боротьби проти Російської імперії поляки вступили до лав армії Наполеона Бонапарта й у 1854–1855 рр. створили військові підрозділи в Туреччині, в 1859 р. угорське з’єднання боролося на боці армії італійського П’ємонту, а під час австро — прусської війни у 1866 р. уряд Пруссії сформував окрему формацію з полонених угорців. Впродовж Першої світової війни польські легіони, очолювані Юзефом Пілсудським, воювали на боці Центральних держав, тоді як генерал Юзеф Довбор-Мусьніцький створив польський корпус у Росії. Чехи створили свої легіони з полонених у Росії, Франції й Італії, румуни — в Італії з полонених семигородських румунів австрійської армії. Не були винятком й українці. У серпні 1914 р. у складі збройних сил Австро-Угорщини сформовано Легіон Українських Січових Стрільців (УСС), що у листопаді 1918 р. став основою Української Галицької Армії (УГА) — збройних сил Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР). У квітні 1917 р. у Ганновер-Гміндені в Німеччині й у червні в Йозефштадті у Чехії, що тоді перебувала у складі Австро-Угорської імперії, організовано спеціальні табори для полонених українських офіцерів російської армії, а також цілий ряд таборів для полонених солдатів цієї ж армії українського походження. Наприкінці війни з них укомплектовано дві українські дивізії — "сірожупанників” та ”синьожупанників”, що в 1918 р. увійшли до складу армії Української Народної Республіки (УНР). Це давало підстави деяким українським політикам сподіватися, що є можливість такої ж ситуації у майбутньому. Зовнішньополітичну орієнтацію багатьох із них саме на Німеччину зумовила відсутність розуміння їх прагнень вищим керівництвом США та Великої Британії, котрі у 1930-их рр. були основними союзниками СРСР[37]. Виразна тенденція слабкої зацікавленості українським питанням з боку Великобританії та США спостерігалася впродовж усього міжвоєнного періоду й на початку Другої світової війни[38]. Така байдужість англійських та американського урядів у кінцевому підсумку не залишила багатьом українським політикам іншого вибору, як шукати підтримки свого національно-визвольного руху серед владних структур Німеччини — однієї з найбільших країн Центральної Європи. Урядові кола цієї держави, так само як і українські політичні еміґранти, були незадоволені становищем, що склалось у світі щодо їхнього народу після закінчення Першої світової війни. Прагнення Німеччини до перегляду повоєнної системи міжнародних угод давало окремим з українських політиків підстави сподіватися на підтримку керівництвом цієї країни українського визвольного руху. Іншої альтернативної зовнішньополітичної орієнтації, що мала б реальну користь для вирішення українського питання, на той час не існувало.

З осені 1.937 р., отримавши санкцію своїх вищих політичних керівників, котрі розглядали війну як основний засіб територіальної експансії, військові кола Третього райху почали готуватися до її проведення. На лютий 1938 р. щойно створене Верховне командування збройних сил (вермахту) — ОКВ (Oberkommando der Wehrmacht-OKW) налагодило зв’язки з представниками національних меншин Польщі та СРСР. У відповідний момент передбачалося підтримати спрямовані проти цих країн акції згаданих меншин, котрі, з уваги на урядові зобов’язання Німеччини, офіційні органи райху не могли проводити від свого імені. Зацікавлене в організованій українській групі, яка на випадок війни підтримувала б Німеччину, ОКВ встановило контакти з лідерами Організації Українських Націоналістів (ОУН), що була створена на основі заснованої у 1920 р. Української Військової Організації) УВО[39].

Від часу свого створення у 1929 р. ОУН послідовно обстоювала ідею відновлення Української держави. На початок 1938 р. її керівники були готові до співробітництва з німецькими військо вими колами з метою підготовки власних кадрів, спроможних у випадку воєнного конфлікту збройним шляхом боротися за національну та державну незалежність українського народу. При цьому лідери українських націоналістів вирішили опертися у своїй діяльності на ОКВ як таку силову німецьку інстанцію, котра змогла б реально підтримати діяльність ОУН і в разі потреби захистити організацію перед політичними переслідуваннями з боку інших установ райху. Ними були правляча Націонал-соціалістична німецька робітнича партія — НСДАП (National-Sozialistische Deutsche Arbeitspartei-NSDAP) і таємна державна поліція — ґестапо (Geheime Staatspolizei-Gestapo), що з 1936 р. поряд з кримінальною поліцією входила до складу поліції безпеки — СП (Sicherheitspolizei-SP). На той час при Проводі ОУН у Відні діяв Військовий штаб, до завдань якого належало проведення заходів щодо створення збройних загонів, у тому числі легіонів поза межами України, а також опрацювання мобілізаційних планів участі ОУН у можливій "зовнішній війні”. Найближчий помічник лідера ОУН Євгена Коновальця, полковник Андрій Мельник очолив військову ре-ферентуру ОУН, до якої призначено генералів колишньої армії УНР Віктора Курмановича та Миколу Капустянського[40].

Встановлення зв’язку з керівництвом ОУН за дорученням ОКВ взяв на себе шеф управління німецької розвідки і контррозвідки (абверу) ОКВ — ААА ОКВ (Amt Auslandsnachrichten und Abwehr der OK W — AAAOKW) адмірал Вільгельм Канаріс (Canaris), який, за словами його близького співробітника Карла Гайнца Абсгаґена, "особисто знав і цінував” Коновальця®. Контролювати цю справу доручено Гельмутові Ґросскурту (Grosskurth) — керівникові 2-го відділу абверу, що займався роботою з представниками національних меншостей імовірних країн-противників. З цією метою Канаріс особисто передав заступникові Ґросскурта майору Ервінові Штольце вказівки у справі контактів з українськими політичними угрупованнями. При цьому абвер оминув увагою прибічників еміграційного уряду УНР і прихильників колишнього гетьмана Павла Скоропадського, оскільки, за даними німецької розвідки, перші у зовнішньополітичному плані орієнтувалися на союз із Польщею, тоді як колишній гетьман не мав прихильників у Західній Україні (хоча за вказівкою Міністерства закордонних справ (МЗС) Німеччини з ним кілька разів зустрілися В. Канаріс та Е. Штольце). Найбільшу увагу абвер традиційно приділив лідерові ОУН Є. Коновальцеві, у якого, за словами Штольце, "були сильні прибічники у Польщі”. ”В 1.937 р. був відновлений контакт із групою Коновальця, встановлений 1-им відділом абверу ще у 1925 р. Опитали спеціалістів — як мені пригадується, доктора Маркерта*, 3-ій відділ абверу і ґестапо перевірили — жодного компрометуючого матеріалу, — згадував пізніше Штольце. — Після затвердження начальником управління при посередництві полковника [Курта] Ґреббе у Бадені, поблизу Відня, відбулася попередня нарада на квартирі австрійського генерала у відставці, українського націоналіста Курмано-вича, згодом основна нарада у Белладжіо”[41]. З українського боку в них брали участь Є. Коновалець і члени Проводу ОУН Ріхард Ярий та В. Курманович, з німецького — тодішній шеф 2-го відділу ААА ОКВ Г. Ґросскурт, Е. Штольце та референт Перцольд, які для досягнення практичних наслідків цих контактів отримали від Канаріса повноваження гарантувати ОУН певну фінансову підтримку[42]. Значною мірою до подібної угоди українських націоналістів підштовхнуло тогочасне посилення переслідувань українців у Польщі, про що добре знали німецькі учасники згаданих переговорів. У переданій для Е. Штольце записці від 22 травня 1938 р., наприклад, вказувалося про нагнітання антиукраїнських тенденцій у політиці Польщі[43].

Після вбивства Є. Коновальця радянським аґентом Павлом Судоплатовим у Роттердамі 23 травня 1.938 р. новий шеф 2-го відділу абверу полковник Ервін Лагузен (Lahousen) зустрівся з наступником провідника ОУН А. Мельником, який погодився налагодити контакти з ОКВ, оскільки фактично продовжував розпочаті своїм попередником приготування організації до військової діяльності. Мельник вказав, що основне завдання структури полягатиме у подальшому налагодженні в Західній Україні конспіративних зв’язків із незадово-леними сталінським режимом мешканцями Центральної та Східної України й проведенні попередньої праці для підготовки загального повстання на всіх українських землях. У відповідь на готовність Мельника координувати військову діяльність ОУН з німецькими військовими інстанціями Лагузен погодився взяти на ААА ОКВ витрати, пов'язані з організацією військової діяльності ОУН[44]. При тому ОУН обмежила конкретну співпрацю з вермахтом лише кількома курсами із трьома німецькими технічними фахівцями. Причина цього — незацікавленість у тому, щоб відпускати своїх членів на суто німецьку службу, що мала свою визначену мету. Абверові вдалося використовувати українців — як також представників інших націй Східної Європи — переважно тільки на індивідуальній базі, позаяк очолювана Коновальцем організація впродовж свого існування потребувала людей для себе й не хотіла бути "вербувальним посередницьким бюро” для когось іншого, тим більше віддавати своїх людей у розпорядження німецької розвідки[45].

При налагодженні перших контактів заплановано створення української військової частини через посередництво Р. Ярого*. У системі втілення в життя цього проекту в 1938 р. проведено старшинський вишкіл для членів військової референтури ОУН у селищі Зауберсдорф (Saubersdorf) за 50 км від Відня і 9 км від м. Вінер-Нойштадт (Wiener-Neustadt), а в грудні того самого року — над озером Гімзее (Himsee) у Баварії. У ньому взяли участь ЗО колишніх військовиків, кожен з яких, як правило, до того вже пройшов основне старшинське навчання у польській армії. Безпосереднє керівництво ними за дорученням Канаріса здійснював полковник Е. Лагузен. Місця їх підготовки суворо законспірували й вони не підтримували жодних зв’язків із зовнішнім світом — за винятком того, що їх відвідували Р. Сушко і В. Курманович. Один із учасників вишколу Євген Гутович, характеризуючи тогочасну підготовку, якою керував генерал-лейтенант Теодор Ендрес (Endres)*, розповідав: "Вишкіл поставлений був на дуже високому рівні. Крім звичайних теоретичних викладів, відбували ми теренові вправи і часто їздили на різні показові маневри реґулярної німецької армії. Звичайно супроводжували нас тоді наші інструктори… Нас самих представляли як групу студентів з різних країн. Таких вишколів разом з нами було три. Наука тривала шість місяців, і за весь цей час ми не мали ніякого контакту з зовнішнім світом, за винятком того, що приїжджали до нас з відвідинами генерал Капустянський і полковник Сушко”.

Використовуючи свої зв’язки в ОКВ і Австрії після її приєднання до Третього райху, Провід ОУН підтримав формування Карпатської Січі — збройних сил Карпатської України, з метою чого заручився підтримкою тодішніх впливових німецьких діячів, одним з яких був намісник райху в Австрії Артур Зайсс-Інкварт (Seiss-Inquart). За допомогою своїх контактів з німецькими військовими колами Р. Ярий розраховував забезпечити надходження зі складів вермахту в Австрії частини озброєння, уніформ та спорядження для Карпатської Січі (чисельність якої сягнула кількох тисяч вояків). Для бойового навчання її вояків при штабі Карпатської Січі деякий час перебувало кілька інструкторів з райху (переважно уродженців Відня чи Судетів). У доповідній записці

Більшість організаторів вишколів вояків майбутнього українського леґіону були досвідченими кадровими німецькими офіцерами. Один із них, наприклад, — 72-річний генерал-лейтенант Теодор Ендрес. Військову службу він розпочав 15 вересня 1897 р. У роки Першої світової війни був лейтенантом 1-го піхотного полку. З 1 лютого 1927 р. — полковник, з ЗО вересня 1931 р. — генерал-лейтенант. З 1 вересня 1939 р. командував 212-ою піхотною дивізією. Основні біографічні дані щодо німецьких організаторів і командирів українських військових формувань в збройних силах Німеччини містяться в їх особистих справах й деякою мірою у фондах: Bundesarchiv-Militärarchiv in Freiburg (ВА-МА). - RH 20 — Oberkommandos von Armeen und Armeeabteilungen; RH 26 — Infanterie-Divisionen. від 8 грудня 1938 р. шеф штабу зовнішньополітичного управління НСДАП — АПА НСДАП (Aussenpolitisches Amt der NSDAP) Арно Шік-кеданц (Schickedanz) інформував керівника цього управління райхс-ляйтера Альфреда Розенберґа, що "група Коновальця постійно намагається добитися впливу. Ярий, нібито, був у місті Хусті й постійно стверджував, що у нього найкращі зв’язки з німецьким Генеральним штабом і авторитетними установами. Крім того, не було втрачено нагоди, щоб повпливати на керівників організації ”Січ” — чогось на зразок українського легіону, на основі якого виникли досить неприємні розходження”. "Ярий, — говорилося далі, — посилаючись на Міністерство закордонних справ, очевидно намагається втрутитися в переговори як представник карпато-українського уряду”. Шіккеданц підсумував: ”Ярий обіцяв 1 000 мундирів, котрі, як потім з’ясувалося, мав передати намісник райху [Reichsstatthalter] Зайсс-Інкварт”[46].

Після окупації в середині березня угорськими військами Карпатської України вояки Карпатської Січі в основній масі перейшли румунський кордон і 21 березня були інтерновані в таборі у Ніредьгазі. З часом січовики і члени ОУН, які прибули до Румунії або райху, опинилися на утриманні вермахту і в разі німецько-польської війни їх могли використати у бойових діях проти Польщі[47].

Після прийнятого Гітлером 11 квітня 1939 р. рішення про напад на Польщу (плану ”Вайс”) в ОКВ виник план використання інтернованих українців в інтересах політики Німеччини. В межах підготовки воєнної операції проти польських збройних сил німецьке командування, поінформоване про невдоволення українців політикою Польщі в Галичині й на Волині, враховувало можливість вибуху повстання в Західній Україні, що могло стати приводом для вторгнення німецьких з’єднань на територію Польщі. Готові до такого розвитку подій, українські націоналісти, в свою чергу, сподівалися, що з початком повстання на західноукраїнські землі вступить іноземна сила (тобто вермахт) і допоможе відновити українську державність насамперед на цих територіях. Провід ОУН видав своїм членам наказ у разі вибуху німецько — польської війни бути готовими виступити проти польського війська шляхом організації збройного повстання й знищення військових складів та об’єктів стратегічного значення. На думку керівництва ОУН, з’явилася б найкраща нагода здобути незалежність України ще й завдяки сприятливим зовнішньополітичним обставинам: у разі цієї війни Угорщина не виступила б на боці Польщі. Керівники ОУН розцінювали перехід Карпатської України до складу Угорщини лише як вимогу політики райхсканцлера Німеччини Адольфа Гітлера. Вони не вважали цей крок його відмовою від підтримки руху за незалежність України й приписували польській пропаганді авторство тези про зраду Німеччиною інтересів українців[48] [49].

Однак керівництво ААА ОКВ хоча й прихильно, але водночас дуже обережно поставилося до ідеї створення українського формування при німецьких військах, оскільки саме у цей час дипломатичні кола Німеччини планували переговори з СРСР стосовно майбутнього поділу Польщі[50]. 2 травня радник німецького МЗС Петер Кляйст так охарактеризував імовірний варіант розвитку подій щодо Західної України: "Ідеальним було би, якщо б конфлікт із Польщею був викликаний не. з боку Німеччини. На теперішній час ми у Берліні обговорюємо питання включення у цю справу України”. ”Між Берліном і Львовом, — констатував він, — встановлено такий тісний контакт, що відносно масового повстання України не може бути сумніву. Створене таким чином вогнище неспокою в Україні дає Німеччині привід для військового втручання у великих масштабах. Весь цей проект викликає в Німеччини лише одне побоювання — можливе реагування Радянського Союзу. У разі конфлікту ми хочемо у будь-якому випадку добитися нейтралітету СРСР. Мені, проте, здається, що створення незалежної України у Східній Галичині викличе за собою втручання Радянського Союзу. Якщо в найближчий час ми переконаємося у протилежному, то український фактор нами буде введено в дію”[50]. Розвиваючи цю тему, 7 травня радник посольства Німеччини у Польщі фон Шелія констатував, що "вжито усіх підготовчих заходів, щоб інсценувати повстання у Східній Галичині, яке у даному випадку використовувалося би як привід для інтервенції. Зв’язок Берлін— Львів функціонує чудово, зокрема через партію німецької молоді у Польщі. Невдоволення українців тим, що Карпатська Україна залишена на присуд долі, усунено. Угорщину спонукають надати українському населенню певні автономні права”[51].

Конкретні приготування до творення окремої західноукраїн-ськової військової формації, однак, просувалися вкрай повільно. Тільки на початку липня 1939 р. шеф ААА ОКВ отримав від свого керівництва дозвіл створити Український легіон (УЛ). Його формування доручено Е. Лагузену, а статус визначено як "Спеціальний загін (або спеціальна група) особливого застосування” (Sondergruppe zur besonderen Verwendung (z. b.V.)). Після цього Лагузен зустрівся з Р. Ярим, через якого вирішив отримати основний контингент для майбутнього легіону. За його сприянням до таборів інтернованих карпатських січовиків прибув німецький консул, за посередництвом якого 150 із них виїхали до Комарно. Вирушивши 3 липня, дев’ять вантажних військових машин із 1.45 колишніми січовиками 4 липня зупинилися над озером Гальштет-тер (Halstätter See) під м. Гальштатт. Вояки пішки вирушили в Альпи до табору Кріппенау на висоті 1 600 м над рівнем моря, — їх скерували у 8 дерев’яних бараків (Gebirgs-Jäger-Kaserne) в околицях Дахштайну (Dachstein)[52].

На спільних нарадах Лагузена з Р. Сушком між 13 червня і З липня 1939 р. передбачено, що майбутній УЛ стане базою для організації повстання в Західній Україні, керівництво яким перебере на себе Український Військовий штаб (Ukrainische Militärstab). Заплановано, що людей та зброю буде скеровано до акції через Словаччину або повітряним шляхом через Східну Пруссію. Створений для розробки цих планів штаб Сушка розміщено у Відні й з часом у розташованому недалеко від нього селищі Зауберс-дорф. На зайнятих вермахтом у майбутньому територіях, де були осередки ОУН, легіон мав тісно співдіяти з групами місцевих активістів цієї організації. Враховано можливість масового переходу на бік УЛ українців, які б воювали в складі польської армії. Окрім того, планувалося утворення партизанських груп для підтримки дій УЛ й забезпечення успіху повстання. За підрахунками українських старшин, у ньому повинні б взяти участь 1 300 офіцерів і 12 000 стрільців. У рамках цього передбачено виділення кількох сотень ручних ґранат, 1 000 пістолетів, 100 автоматів й транспортування 6 000 гвинтівок з полігону Малачка у Словаччині, а також підготовку відповідного матеріального забезпечення, вишкіл осіб та інструкторів. З німецького боку за вирішення організаційних питань, пов’язаних із творенням УЛ, мав відповідати майор Ганс Демель (Dehmel). Видана 3 липня директива передбачала:

”У рамках здійснюваних 2-им відділом абверу приготувань До плану ”Вайс” передбачено також виступ українських борців за волю [Freiheitskämpfer]. З цією метою на даний час 2-ий відділ абверу зібрав у Дахштайнському таборі 160 придатних українців…

Після подальшого розвитку політичного становища заплановано форсоване військове навчання, так що через місяць чи два буде створено формацію в складі приблизно 500 осіб. Щоб можна було провести це військове навчання задля визначеної військової мети, треба виділити одного молодого офіцера (лейтенанта або обер-лейтенанта спортивної тілобудови й спроможного до операцій в горах, якщо можливо з деяким знанням слов’янських мов), одного старшого віком підстаршину, двох вістунів [Gefreiter], 6–8 стрільців, які будуть навчати володінню автоматом і саперній службі. Запланований вишкіл відбудеться з чеською зброєю. Служба у Дахштайнському таборі з метою прикриття мусить відбуватися у виділеному для цієї мети цивільному одязі… За опіку і приготування відповідає Бюро абверу № 17 [Abwehrstelle XVII] (майор Демель)”[53].

Проте ідею використання української частини як політичної основи керівництва повстанням у Західній Україні скептично сприйняли провідні діячі нацистської партії. У меморандумі А. Розенберґу від 14 червня шеф штабу АПА НСДАП А. Шікке-данц дав зрозуміти, що ОУН ”ще береться до уваги ОКВ, щоб виконати певні завдання у разі конфлікту з Польщею. Для цієї мети вона, можливо, є придатною. Але для того, щоб очолити політичне керівництво повстанням, вона є абсолютно непридатною”[54]. Тому на час вишколу не було чіткого визначення основних функцій підрозділів УЛ, тобто, чи вони діятиуть на фронті, чи у складі партизанських загонів у ворожому тилу. З врахуванням першої й другої можливостей вирішено під час вишкільних курсів робити акцент, поряд із реґулярними військовими вправами і навчанням, на вивченні техніки організації диверсій у тилу ворога[55].

Отже, створення УЛ розпочалося з добору готових діяти на боці Німеччини членів ОУН і колишніх вояків збройних формувань Карпатської України. УЛ формувався частково з українців, які жили в райху або прибули сюди незадовго до літа 1939 р. Командантом військового навчання був Р. Ярий, інструкторами — колишні старшини українських армій або Карпатської Січі. Час від часу вишкіл відвідував і генерал В. Курманович. Основне військове навчання підстаршин і старшин відбулося на території

Німеччини й сучасних Австрії та Польщі, а саме в місцевостях Зауберсдорф в Австрії, Найссе у Верхній Сілезії (сучасна Польща), Кім у Баварії в Німеччині та Бреслау (тепер Вроцлав у Польщі)[56].

Навчально-тренувальний табір перших контингентів стрільців розташовано у південно-східному напрямку від Зальцбурґу, в казармах у Дахштайнських горах поблизу містечка Кріппенау під Обертраун (Krippenau bei Obertraun)[57]. 5 липня півтори сотні легіонерів розпочали тут перші вправи, що тривали до 1.0 липня. Вишколом керували поручники Осип Карачевський, Мартин Мізерний-Валічак (псевдо ”Рен”), чотарі Павло Сосновський з Волині (який відбув п’ять місяців покарання за політичну діяльність у польському концтаборі в Березі Картузькій), Іван Стебель-ський-Кедюнич з Дрогобича, Іван Свистун із Закарпаття, лікар Роман Лебедович (засуджений у 1931 р. у Львові на вісім місяців ув’язнення за приналежність до УВО і ОУН) та санітар Яків Маковецький. Через маневри німецьких підрозділів 11 липня усі легіонери залишили табір і їх розмістилися в 14 шатрів, по 10 осіб у кожному. ”Тут, — згадував колишній вояк УЛ Любомир Гірняк, — почався вже тереновий вишкіл, який тривав кожного дня від години 7-ої ранку до 11. ЗО перед обідом. Брак фізичної заправи давався сильно взнаки. По обіді о год. 2-ій починався "духовий вишкіл”: преса, українознавство, легкоатлетика, гри”. 25 липня вишкіл проінспектували генерал-лейтенант Т. Ендрес, його ад’ютант і сотник Р. Ярий. 27 липня легіонерів поповнили 18 нових вояків, котрі незадовго до цього втекли з Карпатської України, а наступного дня інспекцію табору здійснили обер-лейтенант вермахту з Берліна і поручник Юрій Лопатинський. ЗО липня табір відвідали 8 осіб у цивільному одязі, які повторно прибули 4 серпня з оберлейтенантом Якобом уже як інструктори легіонерів. "Від цього дня, — писав у своїх споминах Гірняк, — ми оживляли ліс вправами у наступі, відступі, зв’язку, у здобуванні об’єктів, мостів; лазили ми по соснах і т. д. Вправи тривали від 6-ої години ранку до 12-ої і від 2-ої до 5-ої по полудні… Неділь і свят для нас не існувало. Щодня на вправах”[58].

Дахштайнський табір замасковано під курси спортивних тренувань для гірських фермерів. Насправді після 1 серпня тут пройшли інтенсивну підготовку приблизно 250 українців[59]. Вказавши, що "вишкіл залучених до "допомоги горцям” борців за волю не буде відбуватися за якоюсь військовою схемою” й що це буде "суто короткотривалий цільовий вишкіл”, 4 серпня полковник Е. Лагузен наказав: "Борців за волю, які перебувають у Дахштайнському таборі, вишколювати в ударні загони (партизанські групи) чисельністю від чот до сотень, при чому особливу увагу приділяти пристосуванню до воєнного походу та використанню довіреної їм зброї, а також самостійному проведенню малих самостійних акцій дрібних ударних загонів, коли здебільшого застосовуються хитрість і раптовість. 1. 8 почався перший етап "військово-спортивного вишколу”[60].

13 серпня до табору прибула група старшин з офіцерських курсів (випускник польської старшинської школи Тарас Станько ("Федореско”), буковинець чотар М. Григоренчук, галичани поручники Євген Гутович, Петро Фіґура (згодом командир 2-ої сотні куреня) і Щуровський ("Александреску”), а також закарпатці поручники Іван Кедюлич й Іван Небола, чотарі Ю. Кулєнда, Каляйчук і Лошакун), а наступного — ще 40 добровольців, котрі втекли з Карпатської України. 15 серпня розпочався другий етап вишколу, а саме останні воєнні приготування леґіонерів, оперативним полем дій для яких визначено райони Карпат. Вояків куреня поділено на дві сотні (разом приблизно 230 осіб), кожна з яких була розділена на дві чоти. Чота складалася з двох роїв і чотирьох ланок: розвідувальної, саперної (піонірської), зв’язку і санітарної. Рій мав 13 стрільців, ланки по 5, а санітарна — двох. Загальна чисельність чоти складала 56 стрільців, чотового-поручника і його заступника, на озброєнні в яких було 47 гвинтівок, 3 кулемети, по дві гранати, 56 револьверів калібру 9 мм і 6 автоматів. Після перекинення до Бруку на р. Ляйті (Bruck-an-der-I^eit) та доповнення курсантами юнацької школи чисельний склад куреня сягнув 300 осіб[61].

Водночас на початку липня за посередництвом німецького консула інших 300 інтернованих карпатських січовиків виїхали до Комарно. Звідси німецький потяг перевіз їх у Кірхендорф (Kirchendorf) у Верхній Австрії й згодом у вантажних машинах — у розміщений у горах замок Гакенштайн. Після звільнення з угорського полону колишні січовики із Карпатської України зупинилися в околицях Бруку, де в казармах саперних частин (Pionier-Kaserne) поступово зібрано кілька сотень осіб і перевезено всіх випускників 6-місячного старшинського курсу Б Гімзее. Тут на великому полігоні розпочато формування другого куреня УЛ^28. Людей, які прибули сюди зі старшинського навчання, призначено командирами й інструкторами для вишколу вояків. Із часом легіонерів доповнено членами ОУН із Західної України. Німецьке командування репрезентували офіцери, які володіли польською або чеською мовою. Підготовка легіонерів велася багатосторонньо. Українці вивчали правила суворої дисципліни й порядку, партизанські методи боротьби, курс топографії і поводження зі зброєю, організацію диверсій, техніку нападу на поліційні дільниці та мінування автошляхів і залізниць тощо. Учасник вишколу Володимир Щиґельський пізніше згадував:

"Інструктори окремих предметів були німці, які викладали частково польською, частково чеською мовами. Команди і накази були українські. Ступені (ранґи) не вживалися, а тільки функції. Тут вивчали такі предмети:

1) топографія (теоретична і практична);

2) зброєзнавство;

3) заняття з диверсій (напади на поліційні пости, мінування, зв’язок);

4) бойові заняття;

5) дисципліна;

6) стрільба з автоматів і метання ручних ґранат”29.

Другий курінь розділено на дві сотні, у складі кожної з яких було по три чоти. Групи відділили одну від іншої, а імена їх командирів утримували в таємниці від службовців інших підрозділів. Три чоти займалися спеціальною десантною підготовкою, їх вояки отримали на озброєння автомати найновішого зразка "МП-38” і по 4 ручні гранати на кожного. Наприкінці липня групи десантників другого куреня прибули у Східну Словаччину, де їм влаштували інтенсивнне тренування з організації підривних акцій у ворожому тилу^30. 18 серпня сюди до м. Пряшева з метою забезпечення зв’язку з легіонерами прибув особисто Г. Демель^31. На початок третьої декади серпня формування й навчання усього куреня завершено і його зосереджено у Східній Словаччині^32. Військовики не могли розмовляти зі сторонніми людьми, мали

Там само. — С. 270.

В’ятрович В. Сотенний "Бурлака”. — Львів: Літопис, 2000. — С. 24. Ржезач Т., Цуркан В. Розшукуються… — К.: Видавництво політичної літератури України, 1989. — С. 131.

Kriegstagebuch Abt. II. 18. 8. 39. // ВА-МА. - RW 5. - V. 499.

Grosskurth Н. Tagebücher eines Abwehroffiziers, 1938–1940. - Stuttgart: Union Deutsche Verlaganstalt, 1970. - S. 252.

приховувати, що вони українці. Усі легіонери в умовах суворого конспіративного вишколу повинні були вживати псевда й німецькі імена. Незважаючи на це інформація про творення легіону Сушка дійшла до українців у Польщі й спонукала деяких спробувати перейти польсько-словацький кордон і приєднатися до свого національного формування. Кілька десятків із них затримано польськими прикордонниками й після арешту скеровано у судову в’язницю в Сяноку. За спогадами очевидця тих подій Д. Юрчика, наприкінці серпня серед 420 в’язнів цієї тюрми переважали студенти, представники інтелігенції й селяни, ув’язнені за приналежність до ОУН і невдалі спроби здійснити "перехід кордону до Словаччини, до легіону”33.

Після завершення комплектування легіону до його складу увійшли два курені загальною чисельністю 600 вояків або в середньому майже по 300 осіб кожен. їх військовим штабом керували полковник Р. Сушко*, секретар Проводу ОУН Ярослав Барановський та головний контрольний представник Проводу ОУН Осип Бойдуник. Командиром першого куреня УЛ став колишній поручник польської армії О. Карачевський (псевдо "Свобода”), командиром другого — поручник Є. Гутович (псевдо ”Норим”)‘. їх підрозділами командували офіцери з Карпатської Січі. Іншими

Юрчик Д. Зі споминів священика // Краківські вісті. Український щоденник. — Краків, 7 серпня 1940. — Ч. 74. — С. 4.

Роман Сушко народився у 1894 р. у с. Ременові поблизу Львова. Після закінчення народної школи й гімназії поступив на правничий факультет Львівського університету. Одним із перших зголосився до легіону УСС, був четарем 1-ої сотні Дмитра Вітовського. Брав участь в боях у Карпатах, на Маківці, під Болеховом і Лисонею, над р. Золота Липа і р. Стрипа; дослужився до ступеня сотника УСС. Потрапив у російський полон. Після революції в Росії у лютому 1917 р. разом з Є. Коновальцем та А. Мельником сформував корпус Січових Стрільців, де пройшов шлях від команданта сотні до командира дивізії й отримав ранґ полковника. Брав участь в усіх боях корпусу Січових Стрільців від створення УНР до перейняття влади Директорією, починаючи з часу здобуття Києва від більшовицьких військ на початку 1918 р. Під час 2-го Зимового походу армії УНР був помічником його організатора отамана Юрія Тютюнника й інструктував організаторів антибільшовицького підпілля в Україні. Серед інших кадрів підготував й забезпечив активну діяльність на Волині повстанських загонів загальною чисельністю до 2 500 осіб. У 1923–1928 рр. — активний діяч УВО, з 1929 р. — член Проводу ОУН. У 1938 — літом 1939 рр. проживав в Австрії й керував роботою військової референтури ОУН (Львівські вісті. Щоденник для дистрикту Галичина. — Львів, 2 лютого 1944. — Ч. 23 (742). -С. 2; Военно-исторический журнал. — Москва: Красная звезда, 1990. - № 11. — С. 59).

командирами були колишні діячі УВО й члени військової референтури ОУН з Галичини (наприклад, у першій сотні куреня Карачев-ського 1.-шу чоту очолив поручник колишньої чехословацької армії І. Кедюлич, 2-гу — поручник Щуровський, 4-ту — Т. Станько). Легіон отримав кодову назву ”ВНН”, що працівники ААА ОКВ вважали скороченням від німецького словосполучення ”Berg-Bauem-Hilfe” ("Допомога селянам-горянам”), а українці — скороченням словосполучення "Військові Відділи Націоналістів”.

23 серпня 1939 р. Е. Лагузен видав наказ, у якому рекомендував використовувати представників нацменшостей як "партизанські формування, озброєні німецькою та іншою зброєю, вибухівкою та вибуховими засобами”. На основі службової інструкції Лагузена була розроблена "Пам’ятка військовослужбовця”, у якій вказувалося на доцільність використання представників "етнічних груп, які симпатизують Німеччині” й констатувалося: "Очевидними є прагнення пригнічених поляками етнічних груп позбутися польського ярма й підтримати визвольну боротьбу вермахту”34. Однак факт підписання 23 серпня 1.939 р. пакту про ненапад між Німеччиною і СРСР змусив ОКВ корегувати плани щодо УЛ і змінити попередні плани абверу щодо його застосування в ході воєнних дій проти Польщі так, щоб це не пошкодило стосункам Третього райху з Радянським Союзом. У зв’язку з укладенням згаданого пакту 24 серпня ААА ОКВ отримав наказ наглядати за українським політичним життям, у тому числі за табором в Зауберсдорфі^35.

25 серпня відкинено можливість залучення ВВН до дій на фронті й остаточно визначено його призначення: формування суто оборонного характеру в рамках оборонної частини, що дислокувалася у Словаччині. 28 серпня Лагузен наказав: ”У мирний час загін буде робочим загоном, у воєнний час не застосовувати. Застосування йому передбачається знайти за погодженням зі штабом армії”. Після обговорення проблеми призначення УЛ, 1 вересня вирішено використовувати його як порядкову службу (Ordnungsdienst). До його функцій належало просуватися за першою

Євген Гутович був членом організації "Пласт”, закінчив старшинську школу польської армії. Член ОУН, займався культурно-просвітницькою працею в Дрогобичі, у рамках якої забезпечував перевезення нелегальної преси організації на територію Галичини. У серпні 1938 р. за наказом члена КЕ ОУН Зенона Коссака виїхав в Карпатську Україну. З Мукачева на вимогу Р. Сушка відбув до Відня. Відвідував старшинські курси в Зауберсдорфі й відтак над озером Гімзее, звідки прибув до УЛ (Гірняк Л. На стежках історичних подій… — С. 270–272).

Мадер Ю. Абвер: щит и меч Третьего рейха. — Ростов на Дону: Феникс, 1999. — С. 102–103.

Kriegstagebuch Abt. II. 24. 8. 39. // ВА-МА. - RW 5. - V. 499.

лінією фронту, закріплювати український характер місцевої влади в разі вступу на українські етнічні землі, допомагати створювати адміністрацію, слідкувати за дотриманням порядку й водночас чисельно збільшувати склад легіону за рахунок його поповнення членами ОУН та добровольцями. Перед виїздом Р. Сушка на фронт провідник ОУН А. Мельник доручив йому постійно контактувати з німецьким командуванням і командирами підрозділів УЛ, що мав діяти в рамках "виконання актуальних завдань націоналістичного руху”36.

31 серпня легіонери-українці здали свій цивільний одяг і отримали перефарбовані у темно-зелений колір уніформи колишньої чехословацької армії. Крім порядкового номера на плечі вони отримали пов’язку з літерами ”ВВН”. Початок німецько-польської війни 1 вересня застав другий курінь ВВН у місті Меджилаборце у північно-східній частині Словаччини. 2 вересня він почав просування через Словаччину по лінії міст Меджилаборце-Вид-рань — Палога. Курінь наступав з частинами другої лінії на боці 172-го полку 57-ої ("мюнхенської”) піхотної дивізії (Infanterie-Division), якою командував генерал-лейтенант Оскар Блюм (Blümm). Вона належала до 18-го армійського корпусу (Armeekorps) колишнього інспектора австрійського війська (перед приєднанням Австрії до райху) генерала піхоти Ойґена Ваєра (Beyer). Цей корпус перебував у складі 1.4-ої армії генерала Вільгельма Ліста групи армій (далі — ГА) "Південь” (Heeresgruppe Süd) генерала Ґерда фон Рундштедта. Разом із згаданою дивізією легіон пройшов у південному напрямку на Сянок, Турку, Ліски й далі на Стрий і після бойового маршу через Самбір, Дрогобич, Комарно і Бартатів. 1. вересня через Братіславу після першої сотні першого куреня ВВН вирушила автобусами по 29 осіб друга. Протягом 2–3 вересня УЛ перебував у с. Маркушівцях, а 4 вересня вирушив через Пря-шів далі у східному напрямку. На польські землі він увійшов в уніформі колишньої чехословацької армії та пілотках без німецьких розпізнавальних знаків — це зроблено для того, щоб з першого погляду його можна було відрізнити від інших частин вермахту^37.

У ході воєнних дій обидва курені ВВН розділено на невеликі групи й підпорядковано різним німецьким частинам; деякі з цих груп дійшли до Стрия й навіть околиць Львова. Як заздалегідь передбачало німецьке командування, вони не брали участі у фронтових діях. Бельгійський дослідник Луї де Ионґ так описав долю вояків УЛ з початком Другої світової війни: ”Ці українці

ЦДАВО України. — Ф. 3833 — Краєва Екзекутива Організації Українських Націоналістів на Західноукраїнських землях (КЕ ОУН ЗУЗ). — Оп. 1. — Спр. 26. — Арк. 3.

Вісті… - Березень 1961. — Ч. 101. — С. 11. не використовувалися у бойових діях проти Польщі. Гітлер побоювався, що відомості про це могли б дійти до Радянського Союзу, з яким в кінці серпня йому вдалося укласти угоду, і викликати там небажану реакцію”48.

Характеризуючи плани використання ВВН для організації національного повстання в Західній Україні, сучасник тих подій Кость Паньківський писав: "Швидкий похід німців та, що більше, виступ Совєтів не дав часу розгорнутися повстанським задумам, так що тільки в деяких місцях над Дністром, на Гуцульщині дійшло до виступу”[62] [63]. За весь час існування УЛ його дії обмежилися кількома наступами на невеликі польські гарнізони, обози й загони, в ході яких з обидвох боків фактично не було жертв. У підготовленому за даними Сушка звіті, переданому після закінчення німецько-польської війни штабові Розенберґа, наводилася така конкретна інформація про трофеї ВВН у вересні 1939 р.: "Здобуто 7 гармат, 34 важкі гармати і кулемети, 80 легких кулеметів, 3 000 крісів, 14 850 ручних фанат, поїзди й 54 механічні вози”[64].

Після вступу 17 вересня радянської Червоної армії (далі — ЧА) на територію Західної України разом із німецькою армією відступили й українські сотні, які отримали від німецького командування наказ зайнятися під Краковом охороною українських втікачів, котрі тоді почали масово переходити на Захід від Сяну. Український громадський діяч Володимир Кубійович згодом пояснив рішення німецького командування ще деякий час зберігати ВВН тим, що німецькі військові інстанції "мали деякі моральні зобов’язання щодо ОУН (леґіон Сушка)”. "Завданням цієї групи, — згадував Кубійович, — було організувати чи оформлювати українське громадсько-суспільне життя на території, зайнятій німецькою армією; її осідком був Самбір, після відходу німців на лінію Сяну — Коросно”. Однак леґіонерів не захоплювали визначені їм завдання[65]. Протестуючи проти наміру розформувати українські бойові підрозділи, Р. Сушко склав свої військові відзнаки командира, залишивши собі лише мундир. Цікаво, що інформація про перебування вояків УЛ у Кракові дійшла до мешканців Західної України, про що довідалося щойно створене Головне управління безпеки райху — РСГА (Reichssicherheitshauptamt

RSHA). У переданому для РСГА повідомленні від 11 листопада 1939 р., складеному на основі свідчень біженців з Галичини, констатувалося: серед галицьких українців поширюються чутки, що їх "велика частина в Кракові є в українському легіоні”, створеному німецьким командуванням[66].

Німецькі інстанції (за винятком ААА ОКВ) не приділяли уваги воякам ВВН. Штаб Розенберґа проявив лише незначне зацікавлення, продиктоване суто прагматичним інтересом їх можливого використання у майбутньому. В довідці, яку в жовтні 1939 р. підготував для Розенберґа керівник Східного відділу АПА НСДАП Ґеорґ Ляйббрандт (Leibbrandt), з цього приводу зазначено: “З достовірного джерела повідомляють: українці під керівництвом полковника Сушка свого часу створили український легіон. Були пошиті спеціальні військові мундири і взагалі навколо усієї цієї справи зчинили великий галас”. Вказуючи, що кілька молодих українців відвідали Берлін, Ляйббрандт підсумував: "Деякі з них поступили на службу до німецької армії, серед них і кілька офіцерів. Багато хто з них намагається потрапити на Захід”[67].

Після завершення німецько — польської війни командування вермахту вирішило втримати легіонерів у компактній масі в стані бойової готовності з тим, щоб у майбутньому, на випадок війни між Німеччиною і СРСР, використати їх у військових діях проти ЧА. Відомо, що командир 26-ої піхотної дивізії генерал піхоти Сігізмунд фон Ферстер (Förster) навіть планував сформувати із добровольців нову українську військову частину чисельністю до З 000 вояків. Однак за наказом ААА ОКВ УЛ розпущено, а окремі його підрозділи остаточно демобілізовано у збірних місцях для демобілізованих легіонерів у Коросні (Кросні), Криниці та Закопаному[68]. Деякий час сотні ВВН дислокувалися у Сяноку, після чого виїхали у м. Закопане в Татри, де на їх основі утворено чоти української поліції. У грудні 1939 р. у Закопаному в будинку пансіонату "Стамара” для кількох десятків із них організовано законспіровані під навчання спортсменів 5-місячні курси, керівником яких був майор Вільгельм Кріґер, а секретарем — Іван Мицик; їх слухачі вивчали військову справу, зброю, методи розвідки й контррозвідки. Окремі вояки ВВН, які найкраще зарекомендували себе на початку війни, вступили на службу до вермахту. Більшою ж мірою вони опинилися в загонах збройної охорони промислових об’єктів — охорони фабрик або "веркіпуцу” (Werkschutz) й були розташовані у населених пунктах Страховіце та Воля Стальова[69].

З початком Другої світової війни першу укомплектовану з українців напіввійськову формацію "Веркшуц” створено за сприянням командування вермахту в межах німецької Генеральної губернії (ГГ) окупованих польських і частини українських етнічних земель. Її організовано на початку жовтня 1.939 р. у м. Ватенштедт у Німеччині під керівництвом колишнього сотника армії УНР Романченка з числа місцевих робітників-українців, серед яких переважали емігранти з Карпатської України, Галичини та Волині. На. прохання Романченка Військовий штаб ОУН у Відні, розраховуючи використати охоронні фабричні відділи для військової підготовки членів своєї організації, вислав до Ватенштедту для їх вишколу зв’язкового старшину поручника Володимира Кобзяра (псевдо ”Чигун”). Плануючи використати цю формацію як базу військових кадрів, діячі Проводу ОУН надалі підтримували зв’язок лише з представниками вермахту. Кобзяр згодом згадував: ”Верк-шуци була формація, що підлягала цивільній владі через якісь там партійні установи, а з ними ОУН не хотіла в’язатися. Обминули її таким способом, що штаб ОУН договорився з німецькими військовими чинниками: наші люди підуть до веркшуців, під командою своїх старшин, до них не будуть мати ніякого діла партійні функціонери; призначення, звільнення й усякі інші зміни йтимуть за посередництвом війська. Німці потребували людей, передбачалося, що потреба ця в майбутньому ще більше буде зростати, тому погодилися”[70].

Наприкінці листопада 1939 р. підрозділ у Ватенштедті поповнено на 60 осіб віком від 25 до 50 років, а 3 грудня, після прибуття до Кракова, збільшено ще на 100 переважно колишніх вояків чехословацької армії й Карпатської Січі (в тому числі колишніх легіонерів Сушка) й приблизно на 500 новобранців з числа цивільних мешканців. У Кракові вони утворили сторожений курінь в складі двох сотень, першою з яких командував В. Кобзяр, другою колишній військовий референт Крайової Екзекутиви УВО і політв’язень польського концтабору в Березі Картузькій в липні 1934 р. — восени 1936 р. Дмитро Грицай ("Перебийте”)[71]. Незабаром понад 700 "охоронців фабрик” поділено на три частини. Кожна з них, незалежно від підпорядкування німецькій команді вартової служби, мала свого українського команданта; усі вони почали отримувати платню, достатню для задоволення власних потреб і навіть для заощаджень. За вказівками Сушка вояки його колишнього легіону були скеровані на перепідготовку до трьох куренів ”Веркшуцу”. У кожному з них нараховувалося по 200–250 осіб, котрими командували німецькі офіцери, заступниками яких призначено українців. Спочатку найбільша частина чисельністю 400 осіб під командою сотника Романченка вирушила до Стальової Волі, друга поручника Кобзяра прибула у Страховіце, а третя поручника Адріяновича опинилася в Скаржиську. З військово-організаційного боку вони підпорядковувалися полковникові Сушку в — Кракові та його заступникові Степанові Сулятицькому, які надсилали кадри для поповнення цих відділів. Під час військового навчання його учасники не лише відбували військові вправи, вчилися стріляти з гвинтівок та пістолетів і проходили рекрутський вишкіл, а й отримували політичну освіту згідно з ідеологічними принципами ОУН. Поступово загони ”Веркшуцу” перетворилися на великі добре організовані військові одиниці. У січні 1940 р. їх відвідав поручник О. Карачевський і вручив запроваджені незадовго до того еліпсовидні відзнаки легіону Сушка з написом "Слава Україні!” й літерами ”ВВН”, порядковим номером у ВВН і роком створення легіону на зворотньому боці та кокарди із тризубами для шапок[72].

Навесні 1940 р. загальна чисельність вояків у згаданих куренях наближалася до тисячі осіб, половина з яких належала до ОУН. При них діяли 2-місячні курси підстаршин, які закінчило по 20–25 осіб. На організованому переважно для активістів ОУН вишколі військову справу викладав колишній командир 1-го куреня УЛ О. Карачевський, а лекції з розвідки читав колишній поручник легіону Сушка Євген Врецьона. У червні 200 українців також пройшли вишкіл у маєтку Квенцзее (Quenzsee) в райху[73].

Решті легіонерів надано можливість застосувати свої знання та досвід у загонах ”баншуцу” — охорони залізниць (Bahnschutz) і допоміжної поліції (Hilfspolizei) або інших парамілітарних організаціях і напіввійськових службах. Спершу їх створювали не завжди за національною ознакою, але поступово, за рахунок взаємного обміну з іншими формуваннями, в них залишалися представники лише польської або української національностей. Німецький 146-ий будівельний батальйон, наприклад, на початку березня 1940 р. нараховував 280 поляків та українців, а на початку квітня того ж року вже тільки 267 поляків[74]. Восени 1940 р. у Холмі та Перемишлі для 400 українців створено дві поліційні школи, інструктором яких був холмський окружний староста Гайнц Гаґер (Hager), а керівниками й викладачами — німецькі офіцери Мюллер, Рідер, Вальтер, а також українці Юрій Торбич, Красицький та колишній майор польської жандармерії Яновський. У Перемишлі в березні-квітні 1941 р. навчання тривало п’ять тижнів у двох групах по 60 осіб й проводилося з таких предметів: цивільне та процесуальне право, наука про зброю, рекрутська служба, статут для особового складу тощо. У лютому травні 1941 р. у Холмі організовано вишкіл комендантів української поліції, серед яких були колишні вояки як ВВН, так і колишніх австрійської, чеської, українських армій, правники, журналісти й представники багатьох інших професій[75].

б) Дружини Українських Націоналістів (ДУН)

— курені "Нахтіґаль” і ”Роланд (весна — літо 1941 р.)

Монопольне прагнення нацистської Німеччини і більшовицької Росії до світового панування призвело до зіткнення їх інтересів. Незважаючи на укладення пакту про ненапад, Третій райх і Радянський Союз не довіряли один одному й готувалися до воєнних дій. У рамках воєнних приготувань в абвері визрів проект формування частин спецпризначення. Першим пропозицію створення військових підрозділів ААА ОКВ у Другій світовій війні наприкінці 1939 р. подав гауптман фон Гіппель з 2-го відділу абверу. Йому належала ідея створити частини з біженців зі Сходу, призначені для протипартизанських дій та диверсійних акцій у тилу ймовірного ворога. Ця ідея сподобалася В. Канарісу, за підтримки якого з німецьких вихідців із територій, що перебували тоді в складі СРСР, 15 жовтня 1939 р. була створена "Навчальна і будівельна сотня № 800 особливого призначення” (Lehr- und Bau-Kompanie 800 z.b.V.), на початку 1940 р. збільшена до батальйону, а у жовтні-до полку. На його основі розвинуто концепцію діяльності окремих команд (що за існуючими у світі аналогами найбільше нагадували американські "коммандос”), кожен вояк якої отримував високо-фаховий вишкіл і здобував знання в різних військових справах, їх призначенням: було виконання спеціальних завдань за лінією фронту й у складі передових з’єднань вермахту, захоплення і руйнування ворожих шляхів сполучень, важливих об’єктів та мостів, а також операції проти партизанських загонів ворога, щоб сприяти просуванню вперед німецького війська. Під керівництвом німецьких офіцерів їх фахово навчали веденню партизанської війни. Багатьох вербували у прикордонних районах Польщі, Угорщини, Чехії та Словаччини. Ці люди добре знали мову та культуру сусідів. Усі вони мали бути інтелектуальними і впевненими та якнайкраще підготовленими для виконання своєї місії добровольцями. Серед іншого їх вчили спостереженню й навіґації, пересуванню через низьку траву, десанту-ванню, стрибкам у воду, лижному спорту, виконанню вибухів тощо. Вони інтенсивно тестувалися; також періодично здійснювали перевірку їх здібності імпровізувати в небезпечних ситуаціях^52.

У березні 1941 р. у рамках відпрацювання запропонованої Гіппелем тактики вирішено створити кілька навчених веденню тогочасних воєнних дій експериментальних формувань і з часом розділити їх на групи. У системі загальної підготовки Німеччини до війни проти СРСР прийнято рішення під кодовими назвами сформувати спецчастини для дій на різних землях, що на той час входили до складу Радянського Союзу. їх комплектували з вихідців із запланованих для захоплення районів, яким довіряли німецькі експерти, або з німців, котрі володіли мовою регіону, на території якого передбачалося їх використання. Шляхом вербування російських еміґрантів у Центральній Європі та Франції за сприянням колишнього офіцера царської армії Сергія Войцехов-ського почав створюватися російський леґіон^53; у липні 1941 р. завершилося формування цієї частини, що трактувалась як навчальний батальйон для відсічі ворога й розвідувальної служби (Lehrbataillon für Feind-Abwehr und Nachrichtendienst)64. У квітні—червні за дорученням Канаріса Е. Лагузен особисто контролював підготовку на території Німеччини відразу кількох національних сотень: вишколених в Бранденбурзі грузинської "Тамара” для підтримки повстання в Грузії, кавказької ”Шаміль” для інспірування антибіль-

Детальніше див.: Kurowski F. Deutsche Kommandotrupps 1939–1945. Die “Brandenburger" und Abwehr im weltweiten Einsatz. - Stuttgart: Motorbuch Verlag, 2000; Paine L. German military intelligence in World War II: the Abwehr. - New York: Stein and Day, 1984.

Ржезач T., Цуркан В. Розшукуються… — C. 52.

1-St Russian National Army (1-St RNA) // Internet: http://bkaroa.chat.ru/ 1 _a_rna_eng.htm.

піовицького повстання народів Кавказу, а також білоруської, вишколеної в Ламсдорфі (Ламбіновіце у Польщі)65. Одночасно німецьке командування підтримало ідею організувати українське формування — тим більше, що ААЛ ОКВ, завдяки створенню свого часу ВВН, вже мав певний досвід організації таких формацій, і українські громадські діячі самі зверталися до німецьких інстанцій з пропозиціями створення національних збройних частин.

З початком Другої світової війни у результаті пакту Ріббен-тропа-Молотова до СРСР були приєднані західноукраїнські землі. Тут невдовзі розпочалися репресії ІІКВС проти усіх, хто викликав у радянської влади сумніви щодо лояльності. На жовтень 1939 р. головним опозиціонерам сталінського режиму різними шляхами все ж вдалося опинитися в суміжних із СРСР областях Генеральної губернії — німецького окупаційного утворення, організованого переважно на захопленій польській території та невеликій кількості етнічних українських земель. Уже в перші місяці німецько-радянської війни давні й нові українські емігранти надіслали німецькому урядові кілька меморандумів із пропозиціями можливої українсько — німецької співпраці, скерованої на відновлення української державності. Одним із них був колишній лідер Фронту Національної Єдності (ФНЄ) Дмитро Паліїв. У пропозиціях для МЗС Німеччини від 12 лютого 1940 р. він недвозначно натякав німецьким урядовцям на доцільність використання невдоволення радянською владою з боку українців — передовсім тих, котрі опинилися на території райху й окупованих ним земель. Характеризуючи цю частину українців як "великий резервуар людей, дуже національно свідомих”, Паліїв писав: ”У Генеральній губернії та Німеччині зараз перебуває більше як 700 000 українців, у тому числі понад 20 000 із Західної України. Крім того, у німецькому полоні перебувають приблизно 150 000 українців з колишньої польської армії, які переважно добровільно перейшли на бік німецької армії”56*.

National Archives of the United States in Washington (NAUS). - Microcopy No T-454 — Records of the Reich Ministry for the occupied Eastern Territories, 1941–1945 (Reichsministerium für die besetzten Ostgebiete). - Roll 21. - Frames 000 939–000 941.

ЦДАВО України. — Ф. 3959 — Український Центральний Комітет, м. Краків. — Оп. 2. — Спр. 67 а. — Арк. 22–23.

Однією з підстав для цього були з-поміж іншого дотогочасна політика 2-ої Речі Посполитої в Західній Україні й відмова створення українських національних військових формувань у складі як діючих збройних сил Польщі, так і польської армії, що створювалася тоді за підтримкою Англії у Франції. Коли на початку 1940 р. офіцер польського Генерального штабу Каєтан Чарнковський-Ґолєвський подав польському еміграційному урядові в Англії проект створення таких формувань, він не знайшов підтримки з боку військових діячів Польщі (Чарнковський-Ґолєвський К. Про проект українських збройних з’єднань на Заході 1940 р. // Сучасна Україна. — Мюнхен, 16. серпня 1952. — Ч. 24 (49). — С. 7).

До кінця вересня 1940 р. із полону поступово звільнили усіх вояків-українців, родини яких на той час проживали на території Генеральної губернії^57. Це створило для української політичної еміґрації істотне підґрунтя для клопотань перед німецьким урядом щодо організації на їх базі української армії. Незважаючи на розбіжності в питаннях тактики визвольної боротьби, більшість українських політичних груп були єдиними у своїх зовнішньополітичних розрахунках на трактування їх як союзників Німеччиною в разі її війни проти СРСР і проектах відновлення Української держави на випадок її вибуху. Почасти здогадуючись про німецькі військові плани, починаючи з весни 1940 р. різні українські політичні та громадські угруповання, що діяли в межах райху та окупованих ним територій, послідовно підтримували ідею створення української армії; її кістяк мали утворити українці, котрі перебували у Німеччині або на окупованій нею території Польщі. Цими угрупованнями були прибічники уряду УНР в екзилі, прихильники очолюваного колишнім гетьманом П. Скоропадським гетьманського руху, представники ОУН, що розпалася весною 1940 р. на прихильників Степана Бандери (ОУН-Б) і А. Мельника (ОУН-М), та інші суспільно-політичні течії. Обов’язковою передумовою для відновлення державності вони вважали підготовку сприятливого ґрунту для підтримки концепції українських збройних сил військовим, а відтак і політичним керівництвом Німеччини.

Навесні 1940 р., напередодні й після блискавичних перемог вермахту в Скандинавії та Франції, серед українських політичних кіл поширювалися чутки про те, що найближчий удар Гїтлер спрямує на Радянський Союз. Українська політична еміґрація, щоб не бути осторонь від розгортання майбутніх подій, почала розробляти власні військові проекти. Ще 10 березня Крайовий Провід (КП) ОУН (згодом Провід ОУН-Б у складі С. Бандери, Романа Шухевича та інших) прийняв рішення підготувати й у найкоротший термін перекинути в Україну необхідну кількість вишколених кадрів з метою створення в Галичині й на Волині штабів національного повстання* — подібно

Краківські вісті. Український щоденник. — Краків, 6 листопада 1940. -Ч. 114. — С. 7.

Затриманий працівниками радянських органів безпеки член КП ОУН-Б Ярослав Горбовий заявив на допиті 26 квітня 1940 р.: "Було прийнято рішення, що перекинуті в Україну групи повинні в двомісячний термін освоїти територію, мати ясну картину про наявність повстанських сил, зброї; з’ясувати настрій населення, його симпатії до нас і ставлення до передбачуваної зміни існуючого ладу… Відповідно до рішення краківського повстанського штабу ОУН ми домовилися підготовку збройного повстання на території західних областей України закінчити в двомісячний термін, тобто в половині травня 1940 року. Точний час початку повстання визначено не було”. Як свідчить протокол допиту Я. Горбового, за розрахунками керівників ОУН "одразу після початку нашого повстання німецька армія повинна була вторгнутися на територію Радянського Союзу під приводом надання нам допомоги і таким чином розпочати війну проти СРСР”. до плану Сушка при формуванні УЛ. Інший план опрацював один із найбільших українських еміґраційних осередків у Варшаві, де опинилося понад 4 000 українців (які у громадських справах підпорядковувалися очолюваному колишнім полковником армії УНР Михайлом Поготовком Українському Допомоговому Комітетові (УДК) Варшавської округи)[76]. 20 червня 1940 р. за участю генерала Миколи Сальського й під головуванням президента уряду УНР в екзилі Андрія Лівицького тут відбулося таємне засідання в справі організації українських збройних формацій. Впродовж його роботи визнано необхідністю формування українських бойових груп, що у перспективі мали стати основою українського війська[77]. При УДК у Варшаві під "шапкою” місцевої "Ради Хреста Симона Петлюри” створено організацію "Українські Комбатанти” під проводом генерал-хорунжоґо флоту колишньої армії УНР Володимира Савчен-ка-Більського. В 1940 р. у Переворську при цукровій фабриці засновано огранізацію "Переворська Січ”, яку очолив колишній сотник армії УНР, провідник (Treugender) Олександр Скрипченко. В рамках цих об’єднань старшини колишніх УГА і армії УНР деякий час проводили військове навчання, метою якого було теоретично підготувати старшинський склад на випадок війни Німеччини проти СРСР й можливості створення української збройної сили. Подібні військові вишколи проводилися для груп українських вояків при УДК у Перемишлі та кооперативному товаристві "Сільський Господар” у Холмі. З цією ж метою у Холмі в травні 1941 р. створено нелеґальне Товариство українських комбатантів[78].

При цьому військові фахівці в уряді УНР вважали доцільним використання німецької допомоги при підготовці таких груп. З цією метою вже весною 1940 р. невелику частину колишніх вояків армії УНР і громадських діячів скеровано як перекладачів чи службовців у різні установи вермахту з тим, щоб у відповідну хвилину вони змогли передати набутий досвід українським збройним формуванням; багато з них були послідовними націоналістами". На військовій службі деякі з них навіть отримали ранґи оберлейте-нантів. Серед них — директор Українського Наукового Інституту (УНІ) в Берліні, ад’ютант німецького районного командування у Варшаві професор Іван Мірчук, який за дорученням вермахту опрацював довідник "Словник України” (Handbuch der Ukraine) та старшина німецьких військово-повітряних сил (люфтваффе) А. Крига, залучений до справ із шифрувальною машиною ”Еніґма”[79]. З прибічників гетьмана Скоропадського найвідомішим офіцером на німецькій військовій службі був Сергій Милорадович, який з початку Другої світової війни й упродовж 1940 р. брав активну участь у всіх воєнних діях Німеччини в складі танкового дивізіону вермахту[80].

Усього до початку німецько-радянської війни українські політичні угруповання скерували до штабів різних німецьких армій як перекладачів понад 200 українців зі знанням німецької мови[81], серед них багато біженців з приєднаних до СРСР територій. Наприклад, Євстахій Ленько, який народився й навчався в ґімназії у Львові, з приходом ЧА виїхав до Лодзі, у червні 1940 р. пройшов призовну комісію й отримав призначення до танкових частин; у Тюринґії він закінчив школу перекладачів із призначенням до штабу 6-ої армії ГА "Південь”[82] [83]. Перекладачі-українці у цій армії були переважно колишніми військовиками з вищою освітою й носили уніформи німецької армії з нарукавною білою пов’язкою з написом ”На службі вермахту”[84] (Im Dienste der Wehrmacht). Кожен із них трактувався як перекладач вермахту (Wehrmachtsdolmetscher)[84]. Штаб 17-ої армії ГА ”Південь” мав 10 таких перекладачів (між ними Євген Форостина, Орест Городиський, Роман Авдиковський, інженер Роман Ковальський, Осип Жалоба, випускники вищих навчальних закладів А. Бабич, О. Залєський і Понятишин) — переважно колишніх вчителів гімназії в Ярославі. У тиловій команді цієї армії працював перекладачем теж відомий поет-неокласик Освальд Бурґ-гардт (псевдо "Юрій Клен”) зі ступенем адміністративного сотника[85]. Кілька сотень українців служили у німецькому війську вояками, розвідниками та як допоміжний персонал. Характеризуючи мотиви, що спонукали їх вступити до вермахту, О. Жалоба писав: ”Що заманило нас до цієї досить відповідальної служби? Не лише бажання дістатися на рідну землю, до "своєї хати”, але також бажання допомагати своїм землякам у взаєминах з чужою армією, якої мову лиш дехто розумів”68.

Напередодні німецько-радянської війни українські політики на еміграції інтенсивно опрацьовували конкретні пропозиції для німецького уряду щодо організації власних національних військових формувань. З цією метою колишній гетьман України П. Скоропадський, наприклад, у 1940 р. клопотав перед урядом райху про звільнення усіх контрактових старшин-українців польської армії, які опинилися в німецькому полоні на початку Другої світової війни^69. У жовтні 1940 р. він підготував для МЗС Німеччини спеціальний меморандум, копії якого 26 квітня 1941 р. були переслані керівникові 4-го управління РСГА, бриґадефюреру СС Генріхові Мюллеру. Обстоюючи проект відновлення Української держави, Скоропадський наголошував на доцільності його підтримки німецьким урядом. Однією з форм цієї підтримки мала бути охорона кордонів майбутньої Української держави кількома бойовими групами німецької армії (п’ятьма дивізіями вермахту). "Німецьке центральне командування цих груп, — говорилося у меморандумі, - працює спільно з новоствореним українським Генеральним штабом”. Цю військову підтримку заплановано лише на п’ять років, після чого, як передбачено, охороняти Українську державу мала власне українська армія. "Охорона українських кордонів, — вказувалося далі, — полягатиме в організації німецькими спеціалістами власне української армії, яка у мирний час буде розміщуватися в центральних районах України — Запоріжжі та Дніпропетровську”70.

Готовність до створення українських збройних сил задекларувала також організована у Берліні вихідцями з Центральної України ліворадикальна політична група під назвою "Українська Національна Комуністична Армія — УНКА”, яку очолив Іван Федорович. Насправді пропагування творення УНКА було німецькою інспірацією, що не знайшла відгуку серед широких кіл

Жалоба О. У поході на Схід // На зов Києва. Український націоналізм у II світовій війні. Збірник статей, спогадів і документів. Зібрала й упорядкувала Колегія Дослідів Українського Націоналістичного Руху. — К.: Видавництво художньої літератури "Дніпро”, 1993. — С. 279.

Кмета А. Ставлення Гетьмана Скоропадського і гетьманців до творення дивізії "Галичина” // Вісті… - Червень 1963. — Ч. 110. — С. 63.

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Он. 4. — Спр. 338. — Арк. 116. українців^71. Будь-яких кроків щодо реальної організації бойових загонів УНКА не зроблено. Німецькі владні структури влаштовувало її фіктивне існування ”на папері” спершу для пропаганди серед емігрантів, згодом із початком війни проти СРСР — з метою викликати дезертирство з ЧА молодих східних українців, вихованих на ідеях комунізму. Саме тому напередодні та у перші дні німецько — радянської війни стала можливою поява трьох універсалів УНКА, опублікованих у друкованому органі УНКА під назвою "Іскра”72. ”Ми, — стверджували ініціатори її створення, — перебрали все, що залишилося здорове й незгангреноване в українському націоналізмі, додаючи до того здорове з комунізму, і створили організацію УНКА”. Декларуючи готовність співпрацювати з ОУН-М, автори універсалу наголошували, що при цьому вони не відмовляться від "своїх націонал-комуністичних ідеалів”, за які будуть "боротися в Українській державі”. Головним їх ідеалом, як стверджувалося у третьому універсалі УНКА, була "українська нація-комуна”73.

У відповідь на рішення вермахту й армійської контррозвідки Німеччини створити кілька військових шкіл, в яких мали проходити вишкіл українці, використати ці німецькі заходи в українських інтересах, у свою чергу, вирішило керівництво ОУН*. Проводи двох відламів цієї організації виявили готовність використати потужні можливості різного роду німецьких фахових військових вишколів, здобуття яких було неможливе у ПІДПІЛЛІ. З цією метою за вказівками керівництва обидвох фракцій ОУН весною 1940 р. кілька сотень їх учасників скеровано на вишкіл до робочих батальйонів з охорони фабрик, у кожному з яких нараховувалося від 200 до 300 чоловіків. При цих підрозділах також організовано курси підстаршин, кожен з яких закінчили десятки осіб^74. За

Бандера С. Перспективи української революції. — Мюнхен-Торонто: Видавництво ОУН, 1978. — С. 163–164.

ЦДАВО України. — Ф. 3959. — Оп. 2. — Спр. 51 а. — Арк. 1.

Українська пресова служба (матеріяли-інформації). На правах рукопису. — Ч. 2. — Львів, 30 липня 1941 р. — Ч. 2. — С. 6 // Львівська наукова бібліотека ім. В. Стефаника НАН України (далі — ЛНБ НАН України). — Фонд листівок. — № 302 с.

В політичному аспекті, однак, керівництво ОУН-Б засудило німецькі спроби використати українців у військових частинах на Заході. Як згадував С. Бандера, коли на зламі 1939–1940 рр. з німецького боку виявлено спроби "втягти українців у війну на Заході й вербувати їх до спеціяльних військових частин, призначених на західній фронт”, "організація і все українство поставилися до цього рішуче негативно” (Бандера С. Перспективи української революції… — С. 88).

Детальніше див.: Книш 3. Перед походом на Схід… — II частина. — С. 172–177.

словами С. Бандери, ОУН-Б "використовувала нагоди заповняти своїми членами військові, озброєні відділи за таких умов, з яких не виникали жодні політичні чи військові зобов’язання, а які давали змогу проводити повновартісні військові вишколи. Такою формою були, між іншим, вартівничі відділи”75.

Проте, готуючись до війни проти СРСР, керівні кола вермахту в Берліні рішуче відкидали будь-які плани створення української армії, враховуючи можливість формування з українців лише допоміжних військових підрозділів. При цьому різні німецькі інстанції керувалися неоднаковими мотивами. Представники служби безпеки — СД (Sicherheitsdienst — SD), наприклад, усвідомлювали, що на випадок війни краще таку частину створити на німецькому боці, аніж це превентивно здійснять в Англії або СРСР, про можливість чого вказували чисельні доповідні записки керівникам РСГА. У датованій 3 травня 1940 р. інформації органи безпеки звертали увагу на спроби урядових кіл Франції та Англії використати це незадоволення українців німецькою політикою; відомо, що з них навіть планувалося сформувати окремий підрозділ на боці французьких збройних сил. "Активність Парижа і Лондона, — вказувалося в рапорті, — проявляється, наприклад, у створенні… українського легіону у Франції та національних частин кавказців в армії Вейґана”76. В іншій доповідній записці 4-го управління (колишньої таємної державної поліції — ґестапо) РСГА від 21 вересня того ж року про "становище у радянсько-російській сфері інтересів” вказувалося, нібито в Ґродно по вул. Пєрацького № 17 створено вербувальне бюро до українсько-білоруського легіону ЧА, центральний пункт якого розмістився у Львові на вул. Баторія 15^77. Хоча подібні повідомлення доволі часто не мали підстав, німецькі органи безпеки, не бажаючи відставати від інших країн, схильні були схвалити пропонований ААА ОКВ проект створення українського легіону при вермахті.

У той же час деякі високопосадові особи в ОКВ погодилися на план створення українського леґіону в контексті підтримки відновлення незалежних держав народів, які перебували у складі Радянського Союзу. В керівних директивах до операції "Барба-росса” (підготовки війни проти СРСР) заступник шефа штабу ОКВ Альфред Йодль після консультацій з А. Розенберґом опрацював пакет "особливих доручень”. У ньому говорилося, що "майбутній похід буде чимось більшим, аніж тільки збройною боротьбою, оскільки він призведе до боротьби двох світоглядів. Щоб закінчити

Бандера С. Перспективи української революції… - С. 303. ВА. - NS 43 — Aussenpolitisches Amt der NSDAP. - Akt 37. - Bl. 2.

ЦДАВО України. — Ф. 3676. — Он. 4. — Спр. 133. цю війну, не буде достатньо опанувати широкі простори й знищити ворожі збройні сили. Вся територія мусить бути перетворена в держави з власними урядами, з якими треба буде укласти мир”78.

Однак Гітлер не хотів визнавати добре продуманих планувань Генштабу^79. Будуючи свою політичну стратегію на расизмі й розраховуючи на швидку перемогу над СРСР, він не погоджувався йти на поступки у відновленні незалежності представників східноєвропейських народів у їх боротьбі проти Радянського Союзу, але вважав за потрібне передчасно не розголошувати цих планів. Головною опорою Гітлера, яка змушувала колектив Генштабу до безумовного послуху нацистському фюрерові, були інстанції СС. їхньому впливу сприяло розростання суто охоронних відділів (Schutzstaffeln (SS)) нацистської партії спочатку в оперативні загони СС (SS-Verfügungstruppe), відтак у з’єднання СС "Тотенкопф” (SS-Totenkopfverbände) й по ходу їх залучення до воєнних операцій врешті у війська СС (Waffen-SS, у дослівному перекладі "Зброя СС”). Підпорядковані райхсфюрерові СС Генріхові Гіммлеру інстанції СС і РСГА рішуче відкидали плани комплектування українських військових частин. Винятком був группенфюрер СС Ґоттльоб Берґер, який очолював Головне управління СС — СС-ГА (SS-Hauptamt — SS-HA), відповідальне за вербування добровольців до військ СС. 24 квітня 1941 р. він запропонував своєму шефові Г. Гіммлеру відібрати українців з окупованої Польщі з наміром створити ядро української формації ”Ваффен-СС”. 28 квітня 1941 р. у листі райхсфюреру Берґер писав: ”Вже рік я маю у своєму розпорядженні 64 расово придатних [tauglich] і 615 расово непридатних українців. До сих пір їх вишкіл був неможливий. Я прошу з Вашого дозволу вирішити, чи можна частину цих людей залучити до короткочасного військового вишколу, щоб пізніше мати командні кадри, які володіють українською мовою. Більша частина українців може порозумітися німецькою”. З травня надійшла лаконічна відповідь ад’ютанта особистого штабу Гіммлера: ”Я передав райхсфюреру СС до відома Вашого листа про українців від 28. 4. 1941. Райхс-фюрер СС не згоден зараз будь-що здійснювати для військового навчання цих людей”. Таким чином, значною мірою через трактування слов’ян як расово меншовартісних порівняно з німцями, Гіммлер відкинув пропозицію Берґера^80. Саме тому створення

Warlimont W. Im Hauptquartier der deutschen Wehrmacht 1939–1945. Grundlagen — Formen — Gestalten. - Frankfurt am Main-Bonn: Athenäum Verlag, 1964. - S. 166.

Görlitz W. Der deutsche Generalstab. Geschichte und Gestalt. - Frankfurt/Main: Frankfurter Hefte Verlag, 1953,- S. 340–350.

Stein G. H. Hitler’s Elite Guard at War 1939–1945. The Waffen SS.-Ithaca,NY (USA): Cornell University Press, 1964.-P. 185–186. українського леґіону взяв на себе вермахт, менше пов’язаний з нацистською ідеологією^81.

25 лютого 1941 р. В. Канаріс дав санкцію на створення українського леґіону. Фактично іґноруючи на той час інші політичні середовища, німецькі військові інстанції звернули особливу увагу на ОУН-Б як організацію, котру вони вважали найактивнішою серед українських політичних угруповань. Було вирішено, що новий український леґіон формуватиметься переважно з числа її учасників приблизно за тим же сценарієм, що й ВВН. Як і частину Сушка, нове формування мали створювати з колишніх українських військовиків і на основі їх попередніх передвишколів, із кращих випускників яких мав комплектуватися командний склад. Формації "Веркшуцу” при цьому стали, так би мовити, перехідною ланкою між ВВН і майбутнім українським леґіоном.

Німецькі приготування до війни співпали з планами ОУН-Б. У квітні 1941 р. С. Бандера і прибічники його фракції скликали 2-ий Великий Збір ОУН, у військових постановах якого зазначено, що організація для здійснення своїх цілей "організує й вишколює власну військову силу”. Далі констатовано: "Завдання військової сили ОУН є: а) зорганізувати й перевести збройну боротьбу ОУН за перемогу Української Національної Революції й здобуття Української Держави; б) бути ядром Української Армії’ в Українській Державі”82. Поряд з організаційними Похідними групами основу цієї військової сили мала скласти майбутня формація, що за планами бандерівців повинна була отримати назву "Леґіон Дружин українських націоналістів (ДУН)”. Керівники ОУН-Б вважали її створення в рамках вермахту політично виправданим тим, що допомога військових кіл Німеччини стане запорукою відновлення Української держави*.

Див.: Manoschek W. Die Wehrmacht im Rassenkrieg. — Wien: Picus Verlag. 1996. ЦДАГО України. — Ф. 1 — Центральний Комітет Комуністичної партії України. — Оп. 23. — Спр. 926. — Арк. 193–194.

На сподівання ОУН заручитися підтримкою військових кіл Німеччини виразно вказують свідчення членів ОУН, яких через кілька років після цього захопили радянські органи безпеки. Затримана працівниками НКДБ активістка ОУН-Б Юлія Луцька, наприклад, свідчила, що ”в Кракові Бандера вів переговори з представниками німецьких військових кіл. У результаті було досягнуто угоди про активну допомогу німців. Треба зауважити, що й надалі ОУН підтримувала зв’язок тільки з вермахтом”. Захоплений оперативною групою НКДБ заступник керівника районного проводу ОУН-Б Лопатинського району Львівської області Василь Прохурський визнав під час допиту 15 травня 1944 р., що у квітні 1941 р. керівник районного проводу І. Журавель заявив йому: "Центральний Провід ОУН, який перебуває за кордоном, уклав угоду з воєнним Верховним командуванням Німеччини, згідно з якою Німеччина зобов’язалася в період війни проти СРСР і окупації України встановити Самостійну Українську Соборну Державу, а за це українські націоналісти повинні сприяти німецькій армії у її швидшому просуванні на Схід”. За

Попередні переговори з ОУН-Б щодо створення українського куреня проводили гауптман німецької армії й колишній сотник УГА Ганс Кох і колишній ректор Кеніґсберзького університету, офіцер 2-го відділу ААА ОКВ професор Ґеорґ Ґеруліс. На початку березня 1941 р. командування вермахту погодилося на створення українського леґіону, й справа врешті вирішилася^83. Шеф абверу В. Канаріс дав доручення спеціалістові зі східноєвропейських справ оберлейтенанту Теодору Оберлендеру домовитися з лідерами ОУН-Б про сформування українського леґіону засобами вишкільного персоналу полку особливого застосування ”Бранденбурґ-800”. У рамках його формування керівництво ААА ОКВ у Берліні доручило керівникові 2-го підвідділу відділу військової розвідки ”1-ц” Ернсту цу Айкерну провести переговори з представниками ОУН-Б. Айкерн наказав своєму працівникові гауптману Юзефові Лацареку організувати зустріч з Бандерою чи кимось з його представників. Затриманий по війні органами НКДБ Лацарек під час допиту 25 травня 1946 р. так охарактеризував ці переговори:

”Бандера особисто не з’явився, уповноваживши для переговорів свого заступника Лебедя. Лебедь сказав, що він уповноважений заявити, що вони згідні співпрацювати з німцями за певних умов. Перша умова — повна рівноправність бандерівців з мельниківцями, друга — надання матеріальної допомоги бандерівцям, третя — постачання їх необхідною зброєю, в першу чергу автоматами, револьверами, ґранатами і боєприпасами”. У розмові з Айкерном Лебедь також заявив, що на українських землях є від 20 000 до ЗО 000 учасників бандерівської течії ОУН. Підсумовуючи наслідки цієї зустрічі, Лацарек визнав: "Незабаром після цих переговорів, які, по суті, були успішними, в Берліні відбулися переговори між уповноваженим німецького командування — співробітником ААА по лінії другого відділу доктором Маркертом з одного боку і Бандерою з другого”84.

При формуванні леґіону ДУН керівники ОУН-Б домагалися, щоб саме воші підбирали кадри до цієї частини, вояки якої повинні були мати українські відзнаки, українське командування й свого капелана і діяти лише на Східному фронті. Згідно із задумом

словами Прохурського, німецьке командування також розраховувало використати ОУН-Б для пропаганди серед червоноармійців ”з тим, щоб на початку війни Німеччини проти Радянського Союзу бійці Червоної Армії кидали зброю і здавалися німцям у полон” (ДАЛО. — Ф. П-3 — Львівський обласний комітет Комуністичної партії України. — Оп. 1. — Спр. 67. — Арк. 33–34).

Ilnytzkyj R. Deutschland und die Ukraine, 1934–1945: Tatsachen europäischer Ostpolitik, ein Vorbericht.-Bd. 2.-München: Osteuropa-Institut, 1956.-S. 139–140. ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4 — Спр. 340. — Арк. 26–27.

Проводу бандерівської ОУН, склавши присягу на вірність Українській державі, він ставав би ядром її регулярної армії^85. Леґіон мав бути збірним пунктом для українських вояків з ЧА, які переходили б на німецький бік або потрапляли в полон до вермахту. У зв’язку з цим у виданій в травні 1941 р. програмі ОУН-Б "Боротьба й діяльність ОУН під час війни” у зв’язку з цим обласним референтам пропаганди організації рекомендувалося проводити агітацію за "включення усіх боєздатних українців у склад Української Народньої Армії” й "вести весь час широку акцію за творенням української збройної сили”86.

У разі прогнозованого негативного розвитку подій досконало вишколені вояки леґіону при першій нагоді мали перейти на нелегальне становище й поповнити військові сили підпілля ОУН-Б. Для реєстрації легіонерів Провід ОУН-Б створив мобілізаційний відділ, головою якого став М. Лебедь, а його заступником — Олександр Луцький. Відібрані до леґіону члени ОУН-Б проходили медогляд у Кракові, після чого 100 чоловіків віком 20–30 років перевели за 1 км від Криниці (100 км на південний схід від Кракова) до табору будівельної служби ("Баудінсту” [Baudienst]), під прикриттям якого вони займалися військовими вправами. Через короткий час виготовлено список кандидатів на старшинські та підстаршинські курси для тих, хто відзначився особливими здібностями. Решту новобранців скерували до розміщених поблизу Дуклі (за 125 км на південний схід від Кракова) й Камениці (за 50 км на північ від Дуклі), де проведено їх основний вишкіл (Grundausbildung), а деяких — до Бранденбургу в Баварії, де серед іншого відбувалося вивчення зброї (Waffenausbildung). Останніх 50 рекрутів для продовження вишколу перевезено в табір поблизу с. Барвінок на Лемківщині за кілометр від словацького кордону.

На території Польщі військові школи для українців створила діюча в складі ГА "Південь” команда абверу № 202 (Abwehrkomman-do202). Добір і перевірку українців, з яких комплектували навчальні групи, за дорученням Айкерна здійснювали оберлейтенант Арент, підполковник Лікфельд, майор Горник і капітан Вольф. Керівниками й водночас інструкторами цих шкіл були кадрові підстаршини вермахту, які передавали курсантам свій військовий досвід, а саме: в Криниці — Брауер, Дуклі — фельдфебель Фальберґ, в Барвінку — унтерофіцер Кірхнер, в Камениці — унтерофіцер Фрош.

Стецько Я. Протинімецька воєнна формація в німецьких мундирах // Стецько Я. 30 червня 1941. Проголошення відновлення державности України. — Торонто — Нью-Йорк-Лондон: Накладом Ліґи Визволення України; Організації Оборони Чотирьох Свобід України; Української Видавничої Спілки, 1967. — С. 125–126.

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Спр. 258. — Арк. 45.

До військової підготовки залучали й українців. Наприклад, короткий час курсами в Криниці керували Ігор Вонсуль, а відтак Мирослав Кальба і його заступник Мирослав Жарський (до керівного осередку табору також належали Роман Кашубинський, Карл Малий і Євген Білинський). Вишкіл у згаданих місцевостях мав переважно рекрутський характер. Курсант курсів вишколу в Камениці Степан Котелець-Лісовий згодом згадував: ”Наш денний порядок був доволі одноманітний: до полудня руханкові вправи з впорядом (спорядженням — А. Б.), по полудні — навчання: теренознавство, німецька мова й ін.” Затриманий органами НКДБ наприкінці Другої світової війни начальник фінансової частини команди абверу № 202 фельдфебель Альфонс Паулюс на допиті 24 вересня 1945 р. так характеризував хід цих вишколів:

"Українці, дібрані [вербувальником] Фабером, скеровувалися до навчальних таборів у Криниці, Дуклі, Барвінку, Камениці (Команчі). Ці учбові табори були замасковані під табори трудової повинності. Для більшої конспірації від польського населення людей, яких тримали в цих таборах, часто вивозили для прокладання ґрунтових шляхів, корчування лісу й для виконання інших робіт… Табір у Барвінку був найменшим. Керівником його був підстаршина Кірхнер. У цьому таборі було 100–150 осіб. Бандерівці скеровувалися до таборів у Дуклі, Камениці, Барвінку, а мельни-ківці — до Криниці. У цих таборах навчання було суто піхотного характеру. Після закінчення навчання усіх розпускали на попередні місця праці, неодружених скеровували на охорону заводів Генеральної губернії, у підпорядкування абверу. Особливе навчання проходили українці із Західної України. Для них були створені чотиритижневі курси абверу в Аленцзее (Бранденбурґ). Після цього їх використовували на особливих завданнях — з виявлення важливих військових підприємств, переходу через демаркаційну лінію і т. д. Якщо цих людей забезпечували радіоапаратами, то з цією метою вони проходили ще спеціальний курс радіосправи у підгрупі 1-го відділу абверу”.

З частини українців, як і з представників інших національностей, створювали мобільні диверсійні групи, які повинні були за лінією фронту вести боротьбу проти невеликих загонів радянських бійців і при можливості — захоплювати військово-стратегічні об’єкти ворога й утримувати їх до приходу передових частин вермахту. Деякі з груп мали полінаціональний характер, наприклад, сформований на початку німецько — радянської війни загін абверу "Чорний туман” (Abwehrgruppe Schwarze Nebel), укомплектований з числа росіян, українців, білорусів та представників народів Балтії. Серед них були перебіжчики й дезертири, які пройшли спецкурс диверсійної підготовки. До загону загальною чисельністю 180 вояків належало три чоти, загін польової контррозвідки, персонал школи з підготовки диверсантів і господарська чота; його завдання — проникнення в тил ЧА на невеликий термін і здійснення диверсій, підрив польових укріплень та складів, розвідка вогневих позицій тощо. Водночас кожну із сформованих з українців груп забезпечено засобами для тривалого перебування у ворожому тилу, починаючи від зброї і закінчуючи спеціальними сумками для надання першої медичної допомоги. З цього приводу А. Паулюс так характеризував їх подальшу долю: "Перекиданням через демаркаційну лінію і добуванням даних керували резиденти пункту підгрупи 1-го відділу абверу Еґер, Дюрр та Фляйшер. Перекидання через лінію здебільшого здійснювалося через Словаччину та Угорщину”87.

Через 2–3 тижні попереднього навчання вояцтва українського леґіону його випускників наприкінці квітня 1941 р. скерували до місць підготовки військової частини на площу для військових вправ, тобто полігон (Truppenübungsplatz) у Нойгаммер (Neuhammer) (німецька назва сучасного міста Свєнтошув (Swietoszew) у Польщі). У Кракові до них приєдналися українські старшини і разом із групою вирушили до Нойгаммера, куди незабаром прибули решта вишкільників з Барвінку. Зі Сталевої Волі до Нойгаммера відправили також українських вояків, які до того часу перебували на службі у загонах ”Веркшуцу”. Тут майбутній курінь упродовж комплектування нараховував приблизно 350 осіб, з яких 150 пройшли попередній вишкіл у Бранденбурзі, 100 в Криниці й ще 100 — в районі Карпатських гір^88.

Вишкіл у Нойгаммері щодня охоплював цілий день і тривав чотири з половиною тижні. Основними предметами були: "гостре стріляння” (Scharfschiessen), бойові вправи у полі й наступ на терені. Учасник вишколу Мирослав Кальба згодом згадував: ”Під час польових вправ, які відбувалися кілька разів тижнево, командир куреня давав нашим старшинам завдання, які вони виконували одиницями, зложеними із сотні чи чоти, як їхні командири. На таких вправах кожного разу призначувано команди-рами за чергою, так що кожний мав змогу практично керувати більшими військовими одиницями. Вишкіл провадився дуже інтенсивно, де головний натиск зверталося на польові вправи та міські вуличні бої. Нерідко вправи такі відбувалися і ночами, під час яких ми покривали, звичайно, від ЗО до 40 кілометрів дороги”89.

У Нойгаммері українські вояки отримали військову уніформу, харчування та грошове утримання за стандартами вермахту.

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 243–244.

Там само. — Спр. 340. — Арк. 28.

У лавах дружинників: спогади учасників. Матеріали зібрав і впорядкував Мирослав Кальба. — Денвер: Украпрес, 1982. — С. 26.

Кожен із них трактувався як доброволець (der Freiwillige). З українського боку леґіон отримав назву "Курінь імені Євгена Коноваль-ця”. За час побуту в Нойгаммері дириґент Євген Білинський організував хор, голоси учасників якого німецькі офіцери образно порівнювали з солов’їним співом. Тому з німецького боку курінь отримав кодову назву "Нахтіґаль” (Nachtigall), що в перекладі з німецької означало "соловей”. Повна назва — "Спеціальна група "Соловей” (Sondergruppe Nachtigall), з вступом у бойові дії — переважно просто загін або група "Нахтіґаль" (Gruppe “Nachtigall”). Проте німці не дотримали усіх пунктів угоди щодо створення леґіону. Зокрема в батальйоні не запроваджено українських відзнак, окрім синьо-жовтих стяжок на наплечних ремнях. Хоча командний склад батальйону мав бути українським, його командиром був призначений оберлейтенант Ганс-Альбрехт Герцнер (Herzner)*, заступником — Т. Оберлендер (Oberländer)". Німецькими командирами чотирьох сотень призначені відповідно офіцери Ервайн фон Тун (Thun)’",

Ганс-Альбрехт Герцнер — консерватор-католик, член політичного середовища, яке гуртувалося навколо журналу "Близький Схід” (“Der Nahe Osten”). Найкраще зарекомендував себе на службі. Як офіцер — активний працівник спеціального відділу абверу, створеного в Берліні. Серед його близьких колег був генерал піхоти Ервін фон Віцлебен (Witzleben), який зі свого боку доклав усіх зусиль, щоб не допустити вибуху Другої світової війни й був одним з організаторів замаху на Гітлера 20 липня 1944 р. Напередодні німецько-польської війни Герцнер очолив спецформування абверу "Плащ і кинжал”, що захопило стратегічний перевал у Моравсько-Сілезьких Бескидах на кордоні Польщі (Kalba М. “Nachtigal”. Ukrainski Batalion 1941 r. - Detroit-Lwow: Wydaw-nictwo Druzyny Ukrainskich Nacjonalistöw. 1995. - S. 31; Heitmann J. G. (Lübeck) Dr. Hans-Albrecht Herzner. Lebensbild eines Abwehroffiziers // Intelligence in the 20th Century. Conference of the International Intelligence History Study Group in I Jamburg, Germany. May 10, 1996; Мадер Ю. Абвер: щит и меч… — С. 8).

Теодор Оберлендер народився 1 травня 1905 р. у Майнінґені (Тюринґія), де закінчив гімназію. Вивчав аграрні науки в Мюнхені, Гамбурзі й Берліні. Досліджував національну економіку в Берліні та Кенігсберзі у Східній Пруссії. Був стипендіатом американської фундації ім. Генрі Форда; здійснив подорожі у Східну Європу, на Кавказ, у Китай, Японію, Канаду, СІЛА, Туреччину. У березні 1933 р. очолив Інститут східноєвропейської економіки (Das Institut der osteuropäische Wirtschaft) в м. Кеніґсберґ, з наступного року — професор цього закладу. Краєвий керівник (Landesleiter) Союзу німецького Сходу (Bund Deutscher Osten — BDO), уповноважений викладач (Lehrbeauftragter) у Празькому університеті, де з січня 1941 р. був призначений професором (Internet; www.ivvdn.de/antifa/0009/05.htm).

Граф Ервайн фон Тун був колишнім офіцером кавалерії австрійської армії. В 1930-их рр. працював в МЗС Німеччини й з початком Другої світової війни перейшов в абвер, де спеціалізувався у справах ведення протипартизанської війни (Dallin А. German Rule in Russia 1941–1945. A Study of Occupation Policies. 2-d rev. Edition. - Boulder; New York Univer-sity Press, 1981. - P. 642).

Гоґенштайн (Hogenstein), Фрідріх фон Міддельгауве (Middelhauwe) та Шіллер (Schiller)90.

Своєрідним компромісом німців на користь ОУН-Б стало те, що з українського боку командантом цього куреня й свого роду його "внутрішнім командиром” затверджено сотника Романа Шухевича^4, який практично командував частиною. На командні пости у батальйоні здійснено підбір людей, які крім військової мали фахову вищу освіту — як, наприклад, сотники Р. Шухевич і Михайло Бриґідер“. Командирами чот та роїв були переважно члени ОУН-Б, а саме Ю. Лопатинський ("Калина”)"“, М. Кальба“*", [86] [87] Роман Бойцун, Микола Городиський, Мирослав Марганець, Карл Малий, більшість з яких подібно до старшин й підстаршин леґіону Сушка свого часу також служили у польському війську (див. табл. 1). Інша частина командирів чот здобула військові знання лише завдяки самоосвіті через неприйняття до збройних сил Польщі й ув’язнення з політичних причин у польських тюрмах за приналежність до КП ОУН. Серед них — Василь Сидор ("Шелест”)*, Олександр Луцький ("Богун”)**, Остап Линда ("Ярема”)***.

Статус українського куреня спецпризначенння суттєво відрізнявся від статусу суто німецьких батальйонів. Зокрема, він не вважався частиною вермахту, а лише частиною, створеною при німецькій армії. На підставі письмового розпорядження 290/4 № 2 жоден вояк "Нахтіґалю” не отримав характерний для військ Німеччини бляшаний "пізнавальний знак” (Erkennungsmarke)91 (копію якого для ідентифікації в разі смерті пересилали відділові ОКВ, що займався встановленням імені загиблого).

Закінчуючи формування "Нахтіґалю”, керівництво ОУН-Б звернулося до представників ААА ОКВ з пропозицією створити ще одну українську частину. В листі до члена Проводу ОУН-Б Р. Ярого М. Лебедь писав: "Залежить нам, про що я з п. Сотником (Р. Шухевичем — А. Б.) говорив, щоб бодай так, як зараз тут, мати наш відділ при Пол[удневих] ар[міях] (при ГА "Південь” —

командував підрозділом 4-го полку важкої артилерії в Лодзі й вже через тиждень після початку війни опинився в полоні, з якого звільнений у січні 1941 р. (KalbaM. “Nachtigal”…-S. 16).

Василь Сидор народився 24 лютого 1910 р. у с. Спасів поблизу Сокаля на Львівщині. Школу підхорунжих у польській армії в 1932 р. формально не закінчив через політичний конфлікт. У 1935 і 1937–1939 рр. — політв’язень польських тюрем. Організував бойові групи "Вовки” й у 1940 р. був військовим референтом КЕ ОУН-Б на північно-західних українських землях (ПЗУЗ) (Содоль П. Українська Повстанча… — С. 119).

Олександр Луцький народився у 1910 р. у с. Боднарів поблизу Калуша. Закінчив Гімназію в Станіславові. Член ОУН і "Просвіти”. У 1933–1937 рр. політв’язень польських тюрем. У 1937–1939 рр. — окружний провідник ОУН у Станіславові. Учасник військових курсів ОУН у Кракові восени 1939 р. Обласний провідник ОУН-Б Станіславівщини у 1940 р. Учасник 2-го Великого Збору ОУН (бандерівців) у Кракові (Содоль П. Українська Повстанча… — С. 99).

Остап Линда народився у 1914 р. у с. Наконечне поблизу Яворова на Львівщині. Закінчив Гімназію в Яворові. Член УВО і ОУН. У 1932 р. політв’язень польських тюрем, що не зашкодило йому відбути короткочасну службу в польській армії. У 1939–1941 рр. на еміґрації (Содоль П. Українська Повстанча… — С. 96).

Akten der Regiment “Brandenburg-800” z.b.V., 1941 // Deutsche Dienststelle für die Benachrichtigung der nächsten Angehörigen von Gefallen des ehemaligen deutschen Wehrmacht (DDSt) in Berlin.

Український офіцерський склад

батальйону "Нахтіґаль”®2

Kalba М. “Nachtigal”… - S. 49.

А. Б.), що разом із армією перейшов би на полудневі землі України. В цьому випадку ми готові дати провідних людей із групи, призначеної на полуднє, поповнивши нашими членами, що тепер на праці в Австрії”93.

Другий курінь легіону ДУН, відомий з німецького боку під кодовою назвою "Організація "Роланд” (Organisation Roland), почали формувати наприкінці квітня 1941 р. при німецькій 17-ій Військовій окружній команді (Wehrkreiskommando XVII) у Відні, підпорядкованій генералові артилерії Альфреду ПІтрецціусу (Streccius). Його співтворцями були давні австрійські офіцери на чолі з полковником Фрідріхом (Friedrich) та інші старшини, декотрі з яких разом з Ярим навчалися у військово-технічній школі під Віднем. Вони переважно, не належали до нацистської партії або приховано не поділяли її ідеології. Це створювало іншу атмосферу, ніж у Берліні, й сприятливіші умови для творення української військової частини, ніж при формуванні "Нахтіґалю”. До старшинського командного складу цієї збройної формації належали здебільшого австрійці з кращим знанням Сходу, ніж їх колеги-інструктори "Цахтіґалю”, переважно німці з Пруссії. Другою причиною стало те, що командиром "Роланду” на час вишколу був особисто полковник Р. Ярий.

Курінь пройшов 6-тижневий вишкіл у с. Зауберсдорф, де свого часу було розміщено центр формування легіону Сушка. До вербування добровольців залучено станицю ОУН-Б у Відні під проводом Івана Габрусевича (”Джона”). З майже 1 000 кандидатів внаслідок селекції відібрано до 300 добровольців, які в основній масі працювали на фабриках чи у сільському господарстві й прибули з Відня, Інсбруку або Гамбурґа. Військове навчання проводили українські інструктори, а порядок забезпечували адміністратори-українці; на час вишколу серед майбутніх вояків "Роланду” був лише один підстаршина-німець, який відав господарськими справами. Перша група у складі ЗО осіб розпочала вишкіл під командуванням Євгена Побігущого. З часом до військового навчання перших двох сотень куреня підключився також поручник Омелян Герман ("Орлик"). Учасник цього військового навчання Володимир Боднар описав його в своїх споминах так:

”ІІо поверховнім вишколі всіх легіонерів зі Зауберсдорфу, а також дальше напливаючих добровольців з різних сторін (біля 200) перевезено до Відня, а звідти поїздом на Схід, почерез розквітлу й запашну Мадярщину, аж до місцевості Кимполунґ, Буковина, в Румунії. З Кимполунґу знову тягаровими вантажними автами перевезено в село Фрумозуль, де і мав відбутись строгий вояцький вишкіл не тільки в теоретичному, але і в практичному

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Спр. 24. — Арк. 1. аспектах… Військовий день складався з 10 годин інтенсивної праці — теоретичних викладів та практичних вправ з "гострою зброєю”, по прірвах-дебрях і горах чарівної Буковини. Вояки були увечері так помучені, що просто падали з ніг або мліли з вичерпання… Ранок починався о год. 5-ій, і тоді фізичні вправи та бігом до ріки на віддалі біля 2 км, купання та бігом назад на сніданок. Опісля виклади (лекції — А. Б.) та обід. По обіді коротка перерва. Часом були вправи зі зброєю по горах, "гостре стріляння” з різнородної зброї та наука картографії”94.

Поряд із жовто-брунатними чеськими мундирами (кольором подібними до уніформ УГА) зі складів вермахту у Відні офіцери "Роланду” при допомозі українських студенток у Відні отримали національні відзнаки — свого роду модифіковані відзнаки УГА: нашивки "зубчатки” темно-червоного кольору на вилогах (петлицях) до комірів, кокарди з тризубами на шапки, позолочений ланцюжок на плече уніформи й нижче ліктя "золоті опаски” для старшин та "срібні” для підстаршин. Наприкінці квітня члени ОУН-Б у курені отримали таємну інструкцію Проводу організації — наказ боротися проти кожного окупанта українських земель, який не визнає права України на державну незалежність. На початку червня німецьким командиром куреня був призначений лейтенант Зіберт (Siebert). На час завершення вишколу в складі військової частини було 10 німців і 270 вояків-українців — переважно емігрантів, котрі у міжвоєнний час або з початком війни опинилися в Австрії і Чехії, в тому числі 15 % студентів з Відня й Ґрацу. "Віденська атмосфера” виявилася настільки сприятливою для українців, що вони — очевидно без відома Берліну — отримали дозвіл першими скласти присягу на вірність Україні^95.

Українським командантом "Роланду” на час завершення вишколу став колишній офіцер польської армії Є. Побігущий*. Його

Боднар В. Спогад про полк. Євгена Побігущого-Рена // Вісті Комбатанта. — 1995. — Ч. 4. — С. 13.

Kalba М. “Nachtigal"… — S. 32–33.

Євген Побігущий народився 15 листопада 1901 р. у с. Постелівці на Тернопільщині в родині українських вчителів. Після закінчення середньої школи у Коломиї з проголошенням ЗУНР, не маючи ще повних 17 років, вступив добровольцем до УГА, де незабаром отримав підстаршинський ступінь. Розділив свою долю з УГА в листопаді 1918–1920 рр., після чого продовжив навчання і отримав ступінь магістра з політичної економії у Познаньському університеті. Згодом став вояком польської армії і в ранзі офіцера проводив підстаршинські вишколи. У вересні 1939 р. як капітан 57-го Познанського піхотного полку брав участь у німецько-польській війні. На короткий час потрапив у німецький полон, з якого був звільнений у 1940 р. і на заклик Проводу ОУН-Б зголосився до військової рефернтури й брав активну участь у військовій підготовці Леґіону ДУН (Вісті Комбатанта, — 1980. — Ч. 3. - Є. 74). підстаршинами і стрільцями стали не лише члени ОУН-Б, а й деякі прибічники ОУН-М та еміграційного уряду УНР і навіть симпатики гетьмана П. Скоропадського. Подібно до вояків "Нахті-ґалю”, деякі з них були колишніми політв’язнями польських тюрем, що не дозволило їм до того часу набути необхідного військового досвіду. Серед українських старшин куреня виділилися командири сотенних підрозділів Василь Андрусяк*, поручники Мирослав Малецький" та Любомир Ортинський*'*, хорунжі Володимир Тихоліз, Михайло Хом’як, Василь Кушмелин та інші (див. табл. 2). Характеризуючи кадри, які стали основою для куренів легіону ДУН, довголітній працівник німецької контррозвідки Пауль Леверкюн писав у своїх спогадах: "Сотні були створені з людей, котрі пройшли добрий повний військовий вишкіл у польській армії і яких відібрала західноукраїнська організація (ОУН-Б — А. Б.) з-поміж військовоплонених. Більшість були членами групи Банд ери, деякі належали до інших західноукраїнських організацій”96.

Наприкінці травня перша група в складі 60 старшин і стрільців прибула в Кимполунґ (Південна Буковина), щоб підготувати розквартирування батальйону. 7 червня туди ж з Відня виїхав весь "Роланд”, що прибув на місце призначення в середині червня. Наприкінці червня споряджено дві сотні під командуванням Побігущого (приблизно 200 осіб), тоді як у Зауберсдорфі ще продовжувала вишкіл третя сотня, що приєдналася до батальйону на два тижні пізніше. На новому місці батальйон перейшов в

Василь Андрусяк народився у 1914 р. в Снятині на Станіславі вщині. 1933 року заарештований за приналежність до ОУН. Працював робітником. Учасник товариств "Просвіта” і "Сокіл”. Повітовий провідник ОУН. Після вступу радянських військ короткочасно працював в міліції, але незабаром був заарештований і засуджений на 6-місячне ув’язнення. Після звільнення у серпні 1940 р. перейшов німецько-радянський кордон (Содоль П. Українська Пбвстанча… — С. 63). Мирослав Малецький народився 8 червня 1918 р. у Борятині. Закінчив Гімназію в Перемишлі й навчався в університетах у Варшаві й Відні, де здобув ступінь магістра економічних наук. Як і В. Андрусяк, за приналежність до ОУН був в’язнем польської тюрми. У 1941 р. — учасник Похідних груп ОУН-Б.

Поручник куреня (лейтенант ДУН) Любомир Ортинський народився 7 червня 1919 р. у Михалевичах поблизу Дрогобича, де закінчив гімназію. Навчався у Варшавському університеті. Був членом Юнацтва ОУН, за що у березні-вересні 1939 р. ув’язнений у слідчій тюрмі Львова. Наприкінці 1939 р. перейшов на Захід. Як і частина інших вояків, не мав належного досвіду військової служби й лише 22 травня 1941 р. зарахований до куреня "Роланд” (Вісті… - 1961. — Ч. 3–5. -С. 11; Вісті Комбатанта. 1961. — Ч. 3. — С. 5–6).

Leverkuehn Р. German Intelligence. Transl. from German. - London: Wcidenfeld & Nickelson, 1954. - P. 164–165.

Український офіцерський склад батальйону ”Роланд”97

Музьічук С., Марчук И. Батальон "Roland” // Однострій. Форменная одежда. — 2002. — № 7. — С. 38.

оперативне підпорядкування ГА "Південь”. З німецького боку ним командував гауптман Пічмен (заступником котрого був Побігущий), який підпорядковувався Е. Айкерну з штабу ГА "Південь”. На цей час у складі "Роланду” були 9 офіцерів і 260 стрільців, розділених на 4 сотні по 65 осіб у кожній, а на озброєнні він мав 6 легких чеських кулеметів і радянські гвинтівки.

Отже, напередодні німецько — радянської війни леґіон ДУН складався зі сформованої у квітні-травні північної частини (відомої як ”Нахтіґаль”) й укомплектованої у травні—червні південної ("Роланд”). За суворими вимогами до кандидатів, підготовкою і багатопрофільністю можливих функцій, подібно до частин леґіону Сушка, вони деяким чином нагадували аналоги частин спецпризна-чення інших країн. Німці намагалися змусити вояків "Нахтіґалю” скласти присягу вірності "Німеччині і фюреру”, але Р. Шухевич зробив формальний протест; лише після його телефонної розмови з Банд ерою вояки склали присягу на вірність Україні та Проводу ОУН-Б[88]. ”3 цією зброєю я виборю волю Україні або загину в боротьбі за неї”, — промовляв кожен український вояк[88]. Обидва батальйони присягнули боротися проти більшовизму за визволення України й взяли активну участь у підготовці до воєнних дій проти Радянського Союзу. Характеризуючи наслідки створення з ініціативи ААА ОКВ згаданих українських куренів, біограф Канаріса К. Г. Абсгаґен писав: "Завдяки контактам з українськими націоналістами абвер досяг успіхів в організації невеликих військових підрозділів з кількох сотень осіб, які проходили спеціальну підготовку для проведення диверсійних операцій”100. При всьому цьому впродовж формування батальйонів українці, ізольовані заради безпеки вермахтом, не підтримували жодних зв’язків з інстанціями нацистської партії. За словами професора Петра Мірчука, "обидва українські леґіони "Нахтіґаль” та "Ролянд” були зорганізовані протинацистськими колами вермахту в таємниці перед гітлерівцями, при чому подавалось їм, що йдеться про організування лише спеціального з’єднання українців для цілей саботажу, розвідки тощо”101.

На час завершення комплектування українських батальйонів про їх існування поставлено до відома кілька владних інстанцій Третього райху, а саме: СС-ГА, оперативний штаб райхсляйтера А. Розенберґа та МЗС Німеччини. Тоді як керівні інстанції СС не виявили практичного зацікавлення у формуванні цих частин, а МЗС зайняло нейтральну позицію, Розенберґ підтримав їх створення і визнав, що це особливі випадки. 7 травня в інструкціях для майбутнього уповноваженого від райху керівника окупаційної адмінстрації (райхскомісара) України він вказав, що загалом "створення української армії, принаймні на теперішній час, не є актуальним питанням”102. ЗО травня Розенберґ зустрівся з шефом абверу в рамках обговорення політичних справ, пов’язаних зі Східною Європою. Під час цієї розмови він все ж вказав на необхідність існування у майбутньому самостійної України як противаги до Росії. Принагідно Канаріс на випадок війни проти СРСР пообіцяв Розенберґу видати розпорядження про те, щоб зі складу "українських добровольчих формувань були виділені люди, які в потрібний момент могли б використовуватись як перекладачі, управлінські службовці, уповноважені і т. д.”103

Після закінчення вишколу ”Нахтіґаль” отримав для озброєння легку піхотну зброю; лише пів куреня було моторизовано. Спочатку курінь входив до складу 52-го армійського корпусу, але вже з 16 червня виконував накази командування 49-го, що мав слідкувати за безпекою у Львові після вступу туди німецьких військ. За п’ять днів до початку німецько-радянської війни в батальйон прибув як капелан Іван Гриньох. У ніч з 22 на 23 червня "Нахті-ґаль” перейшов кордон біля Перемишля, не вступав у бої й вирушив у напрямку Львова. Він опинився у складі бойового загону вермахту, що з перших місяців німецько-радянської війни складався з трьох українських сотень і однієї сотні вишкільного полку ”Бранденбурґ-800”. З початком війни 22 червня 1941 р. Р. Ярий звернувся до Гітлера з листом, в якому висловив прохання включити українські батальйони до складу вермахту (на той час вони трактувалися лише як створені при вермахті частини). Хоча лист залишився без відповіді, курені все ж залучено до воєнних дій. 27 червня "Роланд” почав діяти у складі 11-ої армії генерал-полковника Ойґена Ріттера фон Шоберта (Eugen Ritter von Schobert), включеної до ГА "Південь”. А в середині червня "Нахтіґаль” у складі трьох сотень (загальною чисельністю 330 вояків) транспортовано на прикордонну смугу. Він висадився у Ряшеві й пішки вирушив до с. Панталовичі за 50 км від німецько-радянського

ІЩ

Dallin А. German Rule… — Р. 534–535.

Военно-исторический журнал. — 1990. - № 5. — С. 39. кордону. Як замалу частину для незалежної операції, його приділили до іншої малої частини абверу. Цей курінь повинен був наступати з першим батальйоном полку ”Бранденбурґ-800” та частинами 1-ої гірської дивізії (Gebirgs-Division) генерал-лейтенанта Ріттера фон Лянца (Ritter von Lanz), що входила до складу 17-ої армії ГА "Південь”. Офіцери 17-ої армії, якою на той час командував генерал піхоти Карл Генріх фон Штюльпнаґель (Stülpnagel), трактували ”Нахтіґаль” як "націонал-український добровольчий корпус” (national-ukrainische Freikorps)104. Передбачалося, що з початком воєнних дій курінь перейде р. Сян, містечко Краківець, Яворів і увійде до с. Львівська Рясна під Львовом. Затриманий радянськими органами безпеки 19 серпня 1945 р. командир чоти ”Нахтіґалю” О. Луцький охарактеризував тогочасну долю цього батальйону так: ”В середині червня 1941 р. наш леґіон був переведений і розміщений німцями на західному березі річки Сян, в районі м. Радимно за 6 км від [німецько-радянського] державного кордону. 27 червня 1941 року німці перекинули нас в район м. Львова, а 29 червня, після того як частини Червоної армії залишили м. Львів, наш леґіон увійшов до міста першим”105.

”Нахтіґаль”, який на період воєнних дій перебрав під своє оперативне керівництво гауптман Ф. В. Гайне (Heins), вступив до Львова за 7 годин перед визначеним часом вступу вермахту. "Завданням куреня було осягнути катедру св. Юра і забезпечити її та її жителів перед евентуальним більшовицьким знищенням, захопити газівню та радіовисильню. І частина це виконала”, — згадував вояк куреня Роман Бойцун^106. При вступі до Львова батальйон поділено на окремі підрозділи, які розквартирувалися у різних районах міста (на території собору Св. Юра, в приміщенні газового заводу, в будинках на вулиці Яблонській, а штаб куреня — в Будинку студента на Кадетській горі). Передбачалося, що ”Нахтіґаль” повинен запобігти розстрілам українських політв’язнів працівниками органів НКВС (про ці страти в інших західноукраїнських містах на той час абвер вже знав), але він прибув дещо запізно. У день прибуття до Львова курінь виявив масові вбивства українців у місцевій тюрмі НКВС, факти чого задокументовано вермахтом й використано німецькими інстанціями з пропаґандистською метою^107.

Згадку про це див.:TeskeH. Die Silbernen Spiegel.-Heidelberg: Kurt Vorwinkel Verlag, 1952.

ЦДАГО України. — Ф. 57. - On. 4. - Cup. 340. — Арк. 26–27.

Бойцун P. Леґіон ДУН (Дружин Українських Націоналістів) // Вісті Комбатанта. — 1982. — Ч. 5–6. — С. 48.

Див.: Kalba М. "Nachtigal”… - S. 37-38

Курінь був у Львові під час проголошення з ініціативи ОУН-Б створення Українського Державного Правління (УДІІ) Ярослава Стецька, в уряді якого українського команданта "Нахтіґа-лю” Р- Шухевича призначено заступником міністра військових справ. Увечері того дня, ЗО червня 1941 р., Стецько скликав у міському будинку товариства "Просвіта” зібрання відомих місцевих громадських діячів, яке проголосив Установчими зборами й від імені УДП зачитав Акт про відновлення Української держави. У ньому серед іншого було задекларовано, що найближчим часом формуватиметься "Українська Національна Революційна Армія”108.

У тодішніх пресових органах, які після відступу радянських військ розпочали масово видавати місцеві активісти ОУН-Б, з’явилися інспіровані діячами цієї організації повідомлення про вступ до міста українського куреня. У станіславівському часописі "Самостійна Україна” його іменували "Український Національний Леґіон Степана Бандери”109. В калуській газеті "Золотий тризуб” прибуття "Нахтіґалю” до Львова описано так: "Поруч з Німецькою Армією вступила в м. Львів також частина Української Армії. Населення вітає з одушевленням своїх сизих орлів, що пішли в лютий бій з кривавим ворогом України. Батьки пізнавали в лавах

Упродовж другої половини XX ст. у деяких книгах побутувала інформація про леґіон ДУН, що не відповідає правді. Наприклад, А. Тарас у компілятивній книзі "Коммандос” стверджував, що "Роланд” нібито був укомплектований "бельгійськими, голландськими і французькими фашистами” (хоча в дійсності його сформовано з українців), а вояки "Нахтіґалю” нібито у Львові "вбили кілька тисяч поляків, українців та євреїв” (Миллер Д. Коммандос: Формирование, подготовка, вьідающиеся операции спецподразделений.

— Минск: Харвест, 1998. — С. 36, 58). Джерелами подібних тверджень було повоєнне приписування радянськими публіцистами куреневі "Нахтіґаль” участі у вбивстві польських професорів та євреїв у Львові 4 липня 1941 р. Насправді подібні звинувачення не мають під собою жодних підстав. В інформації посольства СРСР у Лондоні від ЗО грудня 1944 р. перераховано організаторів й учасників цих вбивств, серед яких не згадано ні батальйон "Нахтіґаль”, ні його вояків. У дійсності тисячі українців на той час стратили працівники НКВС напередодні відступу з міста, а сотні євреїв та десятки представників польської інтеліґенцїї після вступу до нього розстріляли карателі оперативної групи відділу гауптштурмфюрера СС Фелікса Ландау (Landau) скерованої Гіммлером до Львова оперативної групи ”Ц” (Einsatzgruppe С) оберштурмфюрера СС Отто Еміля Раша (Rasch) (Kalba М. "Nachtigal”…

— S. 60). Див. спогади очевидців тих подій: Albert Z. Lwowski wydziat lekarski w czasie okupacji H itlerowskiej 1941–1944. (Pracc wroctawskiego Towarzystwa Naukowego. -Seria B. Nr. 189).- Wroclaw, 1975; Stetzko J.TheTruth About Events in Lviv, West Ukraine in June and July 1941. An open letter to the Rheinscher Merkur, Cologne // Ukrainian Review. - Vol. 10. - No. 3, Autumn 1963. - P. 62–79.

Самостійна Україна. — Станиславів, 12 липня 1941. — Ч. 4. — С. 1. Української Армії своїх синів, жінки своїх мужів, і радості їх не було меж”110. Подібні надії діячі ОУН-Б видавали за дійсність у розповсюджуваній в липні 1941 р. Проводом ОУН-Б брошурі ”3а Українську Державність”. В її окремому розділі "Леґіонова акція” говорилося: "Військові частини, з яких деякі стояли на фронті, інші знов переходять вишкіл у кадрах — це зав’язок української армії. Завдяки політиці ОУН численним робітникам-українцям, що перебувають сьогодні ще на еміґрації, дається можність діставати військовий вишкіл і в той спосіб бути втіленим до мілітарних частин”111.

Проте, після невдалої спроби діячів ОУН-Б відновити державну незалежність України, більшість керівників організації опинилися під домашнім арештом, наказ про що видав шеф 3-го управління РСГА штандартенфюрер СС Отто Олендорф^112. Навіть попри це вони сподівалися на можливість врегулювання німецько — українських стосунків і створення українського війська, що розглядалося у комплексі з визнанням Німеччиною ініційованого ОУН-Б і проголошеного УДП Акта про відновлення української державності від ЗО червня 1941 р. У переданому в липні меморандумі для німецьких урядових установ член Проводу ОУН-Б Володимир Стахів писав, що найкращою запорукою співпраці між Німеччиною і Україною й ґарантом безпеки Європи від наступу Радянського Союзу будуть незалежні українські збройні сили. У підготовленій для німецьких інстанцій на початку серпня автобіографічній записці Стецько писав, що створена з допомогою Німеччини "Українська Національна Армія, що стояти буде на кордонах України, держати буде фронт проти наїзду Москви”113. У меморандумі ОУН-Б для німецького уряду від 7 серпня В. Стахів і Я. Стецько з цього приводу вказували, що український народ з нетерпінням очікує декларації німецького уряду в справі організації "української збройної сили”, створення якої стало б втіленням "бажань українського народу боротися спільно з німецькою армією за спільну перемогу”114.

Незважаючи на нейтралізацію німецькими органами безпеки більшості членів Проводу ОУН-Б, певна частина емігрантів й керівників українських громадських об’єднань також вірили у

Золотий Тризуб. Орган Революційного Повітового Проводу. — Калуш, 10 липня 1941. — Ч. 1. — С. 3;

За Українську Державність (Хто будує, а хто руйнує Українську Державність?). - [Краків: Видання Головного Проводу ОУН-Б, 1941]. - 0. 7. Пляни німців щодо України (інтерв’ю з проф. Менде) // Український Самостійник. — Мюнхен, 24 грудня 1950. — Ч. 50. — С. 3.

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 3. — Спр. 7. — Арк. 6.

Там само. — Оп. 1. — Спр. 42. — Арк. 6. можливість створення власної національної армії з допомогою Німеччини навіть без домагань з її боку відповідних політичних кроків у цій справі. Деякі з них пропонували при цьому свої особисті послуги німецькому урядові й вермахтові. Наприклад, полковник колишньої армії УНР Клим Павлюк ЗО червня 1941 р. надіслав заяву про це на ім’я керівництва Німеччини^115. Інший український еміґрант Володимир Гренюк, який перебував у м. Пардубіце в Чехії й підтримував ділові стосунки з колишнім президентом Карпатської України Августином Волошиним, у листі на ім’я німецького уряду від 11 липня 1941 р. наголошував: ”3 вигнанням Совєтів в Україні виникає ситуація 1917 року. У 1917 році перш за все було необхідно створити українську армію. Однак тогочасна Німеччина не наважилася мати таку армію в Україні. Це було помилкою, ця помилка не повинна повторюватися”116. 29 серпня 1941 р. члени Української Національної Ради — представницького органу українців у Львові під проводом колишнього прем’єра уряду ЗУНР Костя Левицького — переслали керівництву Генеральної губернії меморіал, в якому рекомендували створити "українські військові формації під спільним німецько — українським проводом”117. Характеризуючи міркування авторів подібних звернень, відомий український громадський діяч Галичини і активний учасник тогочасних подій Кость Паньківський визнав: ”Ми свідомі були, що всякі німецькі декларації були ще для кайзера (Віль-гельма II — го — А.Б.), а тим більше для Гітлера, тільки шматком паперу. Сам факт творення української армії був би говорив сам за себе. Нам ішло про те, щоб наші хлопці, які у великому числі вже пішли, і такі, що бажали іти до війська та приймати участь у боротьбі проти Москви, не мусіли іти поодиноко і розпливатися у німецьких частинах. У глибинах наших сердець нам усім присвічувала думка, що під кінець кожної війни приходить розпруження та повинна прийти і для нашого вояцтва хвилина, коли можна буде розвинути свій прапор і поставити свої політичні вимоги”118.

Однак існування суміжних з Росією держав не вписувалося в колоніальні схеми правлячої верхівки нацистської партії. Расова теорія меншовартості слов’янських народів відкидала надання їм національної незалежності і державного суверенітету, що виключало трактування їх як рівноправних партнерів. Тому німецькі інстанції не сприйняли план масового залучення росіян до боротьби

Там само. — Ф. 3676. — Оп. 4. — Спр. 205. Арк. 2.

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 144. Вісті… - Березень-квітень 1954. — Ч. 3–4 (41–42). — С. 2. Паньківський К. Роки німецької окупації… - С. 220. проти СРСР. З липня держсекретар МЗС Вайцзеккер скерував таємну директивну телеграму посольству Німеччини в Румунії з дорученням добре трактувати російських еміґрантів, які виявляли бажання боротися проти СРСР, але в жодному разі не реєструвати з причини відсутності планів їх масового використання. Формальною причиною такої позиції було те, що в разі полонення вони б не трактувалися Радянським Союзом згідно з міжнародними законами ведення війни. Насправді німецькі інстанції дбали, насамперед, про збереження належного іміджу своєї держави серед союзних чи нейтральних країн: масове залучення до боротьби на її боці людей, декотрі з яких ще мали громадянство СРСР, могло дати привід для звинувачення Німеччини в порушенні міжнародних правил ведення війни. В директиві дозволялися винятки лише щодо "поодиноких осіб для спеціальних завдань” й обумовлено, що це вирішуватимуть військові чинники[89] [90].

Подібне ставлення було також до українських домагань боротьби проти СРСР. 16 липня 1941 р. під час наради у присутності шефа райхсканцелярії Ганса Ламмерса, райхсмаршала Германа Ґерінґа, шефа канцелярії НСДАП Мартіна Бормана, В. Кайтеля й А. Розен-берґа Гітлер заявив: "Навіть якщо б найближчим часом нам здавалося би набагато легшою справою залучити будь-які чужі, підпорядковані нам народи до збройної допомоги, це було б неправильно. Це одного чудового дня неодмінно й неухильно повернулося би проти нас самих. Тільки німець має право носити зброю, а не слов’янин, не чех, не козак і не українець”[91]. Учасник тих подій, ветеран "Роланду” Л. Ортпнський влучно прокоментував безпідставність сподівань деяких українців на формування у той час їх національної армії в збройних силах Німеччини: ”Суть справи полягала у тому, що українці сприймали все під гаслом: "Бажання породжує думку”, і навіть до найбільш виразного й недвозначного ствердження противної сторони додавано власні коментарі, що інтерпретували все так, як було вигідно і приємно"[92].

На час рішення керівництва нацистських органів безпеки про арешт ініціаторів Акта ЗО червня "Нахтіґаль” 7 липня залишив Львів і через Золочів та Тернопіль увійшов до містечка Грималів на Теребовлянщині. Курінь брав участь у кампанії перших тижнів німецько-радянської війни на лінії міст Радимно, Яворів, Львів, Тернопіль, Проскурів, Жмеринка, Браїлів, Вінниця. З Грималова дві його сотні з сотнею німецького батальйону вирушили на фронт, перейшли р. Збруч у Сатанові й через Ярмолинці, Деражне, Волковинці та Браїлів подолали так звану оборонну "лінію Сталіна”. 14 липня "Нахтіґаль” прибув до Проскурова, 17 липня брав участь у бою під Браїловом, 18 липня під Людавкою й невдовзі вступив до Вінниці. Третя сотня, що залишалася в запасі, приєдналася до попередніх двох перед Вінницею у с. Юзвин (перейменованому при відновленні радянської влади після війни в с. Некрасове). Здійснюючи наступальні дії проти відступаючих підрозділів ЧА, курінь завдав їм значних втрат. 16 липня під Вінницею його вояки зустрілися із загоном радянських партизанів і, переконавши їх, що вони також є радянськими бійцями у німецьких уніформах, опинилися в штабі підрозділу ЧА, який згодом захоплено в полон[93].

Багато вояків батальйону проявили хоробрість, а Ю. Лопатин-ський та І. Гриньох за участь у кампанії перших тижнів війни отримали Залізні хрести 2-го класу. Проте нацистське керівництво було проти існування як української армії, так і українського куреня, мотивуючи це його політичною заанґажованістю. 21 липня в складеному на основі матеріалів МЗС Німеччини меморандумі про події у Львові вказувалося, що велика кількість симпатинів ОУН-Б є членами "українського куреня, який в німецьких мундирах зайняв львівську радіостанцію, а також будинок міської управи, виявляючи активність у пропаґанді”[94].

Ще в Юзвині надійшла тривожна звістка про арешти членів українського уряду німецькими органами безпеки. З Юзвина ”Нах-тіґаль” вирушив через Браїлів на Жмеринку, де його вояки довідалися про приєднання Галичини до Генеральної губернії. Поінформовані про це, вони розраховували на можливість зміни ситуації завдяки підтримці Розенберґа і Канаріса. Однак Розенберґ фактично не мав впливу на рішення Гітлера, а шеф абверу, за твердженням його біографа Яна Колвіна, також знав, що "його ідея створення незалежної України не знаходила підтримки в Гітлера”[95]. У відповідь на це, після тиску нацистських органів безпеки та інших установ, ЗО липня 1941 р. Канаріс разом з Е. Лагузеном відвідав курінь і особливо відзначив патріотизм його вояків, але незабаром наказав перевести його з фронту до Німеччини[96].

Водночас у день проголошення відновлення Української держави підполковник Е. Штольце заборонив вводити в бойові дії ”Роланд”, який перейшов у пряме підпорядкування Е. Айкерну. 26 липня для застосування в Україні на схід від р. Дністер його перепідпорядковано 54-му армійському корпусові, яким командував генерал артилерії Ерік Гансен (Hansen). Наприкінці липня ”Роланд” отримав наказ залишити усі зайві для ведення бойових дій речі й був перевезений через Молдавію над р. Дністер у складі чотирьох сотень по 65 вояків кожна; двома з них командували українські офіцери, двома — німецькі. Передбачалося, що в Україні вояцький склад куреня буде поповнено ще на 15Q стрільців. Хоча батальйон мав тільки шість легких чеських кулеметів і радянські гвинтівки, було передбачено його забезпечення захопленою в боях із ЧА трофейною зброєю. З 29 липня він перебував у районі м. Дубосари. Тут батальйон перейшов р. Дністер і дійшов до с. Унтилівки, де проходила залізнична колія на лінії Проскурів-Одеса і де він затримався на три тижні. Сюди надійшла тривожна звістка про арешти представників українського уряду. Оскільки на середину серпня більшість території України захопили сухопутні війська райху, в німецького командування відпала потреба використання українських батальйонів задля виконання завдань забезпечення наступу вермахту на українські землі. 10 серпня штаб 11-ої армії отримав вислану попереднього дня телеграму Е. Штольце про необхідність ”з політичних причин” усунення "Роланду” від участі в подальшому просуванні вермахту в Україну. Після 3-тижневого постою в селі 14 серпня курінь отримав наказ командування 11-ої армії відступити в Румунію. Людей, доданих "Роландом” в Україні, відпустили, а вояків батальйону наказали повернути у Фокшани. На час повернення його особовий склад становив 9 офіцерів і 274 стрільці. Винятком були 50 осіб, яких на підставі угоди між Розенбергом і Канарісом від ЗО травня економічні служби взяли до себе як перекладачів із забороною будь-якої політичної діяльності. Однак через кілька тижнів їх усунено від служби з тієї причини, що “вони раніше належали до організації ”Роланд”. У Фокшанах у Молдавії поїзд відвели на бічну колію, де по обидві сторони рейок чекала німецька частина, озброєна кулеметами. Курінь роззброєно й лише старшинам залишено пістолети. На початку вересня "Роланд” перевезено у Маєрлін біля Міттенвальду в Німеччину, де стрільцям віддано зброю. Незабаром студенти покинули курінь для завершення свого навчання, а тих, які не бажали служити далі у війську, звільнено. Так завершилася доля південного батальйону легіону ДУН[97].

Незабаром розформовано також північну частину. 13 серпня "Нахтігаль” отримав наказ вирушити до Нойгаммера, куди прибув 27 серпня. З батальйону звільнено лише двох офіцерів — Ю. Ло-патинського та І. Гриньоха. Понад два місяці вояки куреня не займалися військовою діяльністю, хоча українським старшинам дозволили провести підстаршинський вишкіл. 12 вересня Г.-А. Герцнер із Нойгаммера повідомив ОКВ, що "після оперативних виступів у ці дні загін демобілізовано”[98].

В основному ”Нахтіґаль” і ”Роланд” виконали своє призначення й визначені бандерівською ОУН функції. Поряд із зручною нагодою військового вишколу, наявність українських частин у складі німецьких армій допомогла у просуванні в Україну членів Похідних груп ОУН-Б. 16 вересня у Відні нацистські органи безпеки заарештували керівників Бюро ОУН-Б, серед яких були колишні офіцери "Роланду” Р. Ярий, Г. Барабаш і Л. Ортинський. Через місяць, 16 жовтня, вояки "Нахтіґалю” вислали до німецького командування меморандум із політичними вимогами відновлення Акта ЗО червня 1941 р. та звільнення заарештованих членів УДП та ОУН-Б із твердженням, що, внаслідок арештів керівників українського уряду та провідника ОУН-Б, леґіон ДУН надалі не може залишатися в складі німецького війська. У відповідь на це, подібно до стрільців "Роланду”, після повернення "Нахтіґалю” до Нойгаммера його вояків роззброєно і залишено лише пістолети для старшин. Після розмов із представниками окремої комісії з Берліна воякам обидвох батальйонів заявили, що їх з часом об’єднають в один для боротьби проти радянських партизанів у Білорусі, а тому й перевезуть для додаткового вишколу до Франк-фурта над Одером. 19 жовтня до цього міста прибули українці з "Нахтіґалю”, 21 — з "Роланду”. Представник ОКВ, який прибув до Франкфурта над Одером, пообіцяв виконати деякі неполітичного характеру прохання вояків-українців, але водночас не сказав нічого конкретного щодо звільнення з-під арешту лідерів ОУН-Б; на знак протесту 15 осіб залишили легіон. Зібрані разом вояки погодилися тільки кожен індивідуально підписати контракт військової служби до кінця 1942 р. із тим, щоб не складати нової присяги[99].

У результаті того, що курені леґіону ДУН фактично перестали існувати, їх колишніх німецьких офіцерів скеровано до інших інстанцій або військових частин, переважно на Східний фронт. Різну службу надалі виконували офіцери вермахту, що до того часу були німецькими зв’язковими старшинами в батальйоні "Нахтіґаль”. Е. Тун і далі працював експертом абверу в східноєвропейських справах. Ф. Міддельгауве був скерований у розпорядження Розенберґа; саме він був одним із перших представників німецьких урядових кіл, завдяки якому через Гриньоха керівники ОУН-Б в Україні дізналися про колоніальні плани нацистської Німеччини щодо українських земель. Командир ”Нахтіґалю” Г.-А. Герцнер брав активну участь у фронтових діях, загинув З квітня 1942 р. від ран у польовому шпиталі й був похований з військовими почестями у Потсдамі, а його заступника Т. Обер-лендера скерували на Кавказ як помічника командира формування "Горець”, німецька назва ”Берґман” (Bergmann)[100].

в) Підрозділ ”Пума” (літо 1941 р.)

Крім батальйонів "Нахтіґаль” і "Роланд”, напередодні німецько-радянської війни створено окремий український військовий підрозділ. Центральною постаттю при його формуванні був колишній сотник УГА, гауптман вермахту українського походження Олександр Ганс Пулюй”, який не сприймав політики нацистів щодо українців. Ознайомившись із книгою ”Моя боротьба” А. Гітлера, Пулюй ще 11 травня 1938 р. написав йому листа. У ньому він писав, що боровся в лавах січових стрільців, котрі за їх хоробрість були відомі в австрійській армії як "тірольці Сходу” і за свою звитягу нагороджені чисельними відзначеннями, у тому числі Залізним хрестом від імператора Німеччини Вільгельма ІІ-го; саме ці українці ще рік після закінчення війни воювали проти більшовиків без жодної допомоги з боку Антанти, що відмовилася їх підтримати. Відбувши як німецький громадянин військову службу лейтенантом в 9-му полку кавалерії у Фюрстенвальді, на початку 1939 р. Пулюй був призваний до вермахту й незабаром трактувався як ”зондерфюрер К” (прирівнений до звання гауптмана особливий військовий ступінь). З огляду на його участь у Першій світовій війні та знання іноземних мов 6 липня 1939 р. він отримав наказ прибути у Берлін і зголоситися до керівництва 3-го відділу абверу на Гогенцоллерндам. Тут його зустрів особисто Канаріс, розпитуючи про військове минуле в УГА, після чого з ним розмовляв ад’ютант шефа абверу майор Е. ІПтольце. Згодом Пулюя прийняв Герман Баун — експерт у справах Росії 1-го відділу абверу. Він народився в Одесі, свого часу працював у німецькому консульстві в цьому місті, одружився з росіянкою, володів російською і дещо українською мовами, цікавився українським питанням. Під час організованих для офіцерів абверу курсів навчання Пулюй прослухав доповіді, які організувала Вища школа політики в Берліні на Шінкельплац (Hochschule für Politik Berlin C 2, Schinkelplatz)[101].

З початком Другої світової війни Пулюй прибув до окупованої вермахтом Польщі, де підтримував контакти з багатьма офіцерами вермахту, які були експертами в українських справах — Т. Обер-лендером, Г. Кохом, В. Маркертом, полковником запасу К. Ґреббе та іншими. Серед його знайомих переважали військові старшини, які не поділяли нацистського шовінізму. Наприклад, він відвідував бюро абверу у Відні (Abwehrstelle Wien), яке особливо цікавилося українськими землями Бесарабії та Північної Буковини; його очолював майор Рудольф фон Мароґна-Редвіц (Marogna-Redwitz), страчений наприкінці війни за участь в організації замаху на Гітлера. Ще частіше Пулюй контактував із представниками бюро абверу в Кракові, яке очолював полковник Отто Візер. Під час німецько — польської війни, завдяки сприятливому збігові обставин, Пулюй привів у полон польський ескадрон під командуванням полковника Карла Альбрехта, за що отримав Залізний хрест 2-го класу. Восени 1939 р. Пулюй працював членом радянсько-німецької комісії у справах переселення до райху осіб німецької національності. Завдяки перебуванню на цій посаді він особисто сприяв виїздові з Галичини багатьох членів ОУН і колишніх старшин УГА, яким загрожувало переслідування органами НКВС. Серед колишніх офіцерів збройних сил ЗУНР, з якими він спілкувався у Польщі, були знайомі йому по службі в УГА сотники цієї армії Осип Черник, Д. Паліїв, Г. Кох, Р. Ярий. Тут же Пулюй дізнався, що з ЧА на бік вермахту перебігли деякі українці та росіяни, захопивши коней та зброю. Очевидно, що саме під впливом розмов з колишніми українськими старшинами й інформації про випадки дезертирства червоноармійців, він вперше подумав про доцільність створення української військової формації з українців у складі вермахту. Проте розвиток німецько-радянського співробітництва й доручення по службі тоді не дозволили йому реалізувати цього проекту. У рамках своїх службових завдань Пулюй часто виїжджав до Болгарії, Угорщини, Румунії, окупованої райхом Польщі, де клопотав перед німецькими адміністративними установами на користь українців[102].

Після закінчення війни проти Польщі німецькі військові кола (в основному керівники ААА ОКВ) вирішили використати збережені українські старшинські кадри — контрактних старшин-українців польської армії, скерованих до неї урядом УНР в екзилі. Відповідно до польських законів, вони служили в збройних силах Речі Посполитої не на підставі польського громадянства, а на основі підписаного контракту. На початку 1940 р. деяку частину з них зосереджено в Лодзі — своєрідному збірному пункті для полонених українців, в якому представники української галицької інтеліґенції становили приблизно 40 % усіх біженців з Галичини. За наказом райхсфюрера СС і шефа німецької поліції Г. Гіммлера усіх їх мали скерувати до табору в Константинові під Лодзю, де вони повинні були пройти перевірку на лояльність. Однак цей наказ вийшов занадто пізно, що свідчило про недостатню поінформованість інстанцій СС у розвитку подій — багато українських і польських біженців встигли виїхати до Німеччини або окупованої нею Чехії. Сотні колишніх українських старшин польської армії опинилися в таборі полонених офіцерів ”Офлаґ З А” у Лукенвальді (Gefangenenlager Oflag IIIА in Luckenwalde) під Берліном, де поряд із білорусами, грузинами та представниками інших національностей укомплектовано групу в складі 150 українців. Серед них виявилося кілька десятків офіцерів колишньої армії УНР, у тому числі підполковник Борис Барвінський та майори: кавалер ордену "Хрест Симона Петлюри” Яків Гальчевський-Войнаровський, Аркадій Валійський, Костянтин Смовський[103]. У перші дні січня 1940 р.

г. Баун скерував Пулюя до Лукенвальду, щоб привезти кількох полонених офіцерів-українців з польського війська, які можливо зацікавлять німецьке командування. 9 січня до Берліна разом із ним прибули згадані Б. Барвінський, А. Валійський та Я. Гальчев-ський-Войнаровський. Наприкінці місяця вони виїхали з Пулюєм до Варшави, де він за посередництвом Валійського зустрівся з президентом еміґраційного уряду УНР А. Лівицьким. Пулюй відвідав також й інші табори, збираючи дані про полонених українців. Завдяки його клопотанням із полону звільнено багатьох колишніх вояків-українців польської армії. У Кракові з їх числа таємно сформовано український напіввійськовий підрозділ, у Варшаві з колишніх вояків армії УНР — невеликий леґіон на чолі з полковником Білогубом, у Лукенвальді — ще один пара-мілітарний підрозділ, який очолив колишній старшина армії УНР Барабаш[104]. При цьому частиною колишніх військовиків, яких визнано недостатньо фаховими або непридатними до військової служби, зацікавився 4-ий відділ ОКВ — відділ пропаґанди вермахту або АВП ОКВ (Abteilung Wehrmacht-Propaganda-AWPOKW), відомий також як ”Вермахт-Пропаґанда” або під абревіатурою ”вепеер” чи просто ”ВеПр” (Wehrmacht-Propaganda — WePr).

Одночасно з контролем за українськими старшинами польського війська керівники ААА ОКВ вважали за потрібне дати притулок українцям, які восени 1939 р. прибули в окуповану вермахтом Польщу з території Західної України, нелеґально озброювати їх і готувати до боротьби проти СРСР. На серпень 1940 р. Пулюй налагодив тривалі контакти з багатьма відомими українськими еміґраційними діячами й політиками, серед яких — колишній лідер ФНЄ Д. Паліїв, недавній президент Карпатської України А. Волошин, в минулому ад’ютант гетьмана Скоропадського полковник Гнат Зеленівський і керівник Українського Національного Об’єднання (УНО) у Німеччині полковник Тиміш Омельченко, а також С. Бандера, Р. Ярий та В. Стахів від ОУН-Б. Особливо активними були зв’язки з провідником ОУН-М А. Мельником і його ад’ютантом Сидором Чучманом, бо приготування вермахту співпали з планами ОУН-М щодо створення власних збройних формацій. Ще 28 квітня 1940 р. Мельник провів у Холмі серед керівництва організації в Генеральній губернії нараду, на якій виступив із доповіддю про переговори з німецькими військовими колами у справі творення військового підрозділу з українців. Улітку 1940 р. представникам організації видано наказ про підготовку збройної сили ОУН-М, у якому наказано взяти на облік усіх придатних до військової служби членів організації й провести

з ними військовий вишкіл. Передбачалося, що постачання озброєнням, боєприпасами і обмундируванням та продовольством здійснюватиметься через головне інтендантство сухопутних військ Німеччини". Першим кроком на шляху до підготовки українських фахівців було скерування учасників організації до німецького війська як перекладачів. Серед інших українських політичних угруповань саме ОУН-М виділила для вермахту найбільшу кількість таких спеціалістів. Працівник абверу А. Паулюс пізніше згадував: ”Як розповідав полковник Ернст цу Айкерн, він (А. Мельник — А. Б.) жив у Берліні й був зв’язаний з ОКВ. Його заступником і керівником Українського Допомогового Комітету в Кракові був підполковник Сушко… Група Мельника регулярно постачала пунктові абверу перекладачів, яких передавали у. військові частини”[105].

Надії мельниківців певного мірою підтримували деякі офіцери абверу, поінформовані про наявність директиви А. Йодля про політичні цілі майбутньої війни Німеччини проти СРСР і можливість створення Української держави. 26 березня 1941 р. майор Г. Баун заявив Пулюєві, що той може пообіцяти українцям все, чого вони хочуть і побажав успіхів. Здивований цими словами, Пулюй згодом прокоментував їх так: ”Це повинна була б бути фактично позиція Канаріса; тоді я буду намагатися справді робити так багато добра для українців, скільки зможу, після того як вони були так обдурені німцями в Карпатській Україні. Я відчував, що все, що я зможу зробити для українців, буде зроблено для Бога й водночас для мого батька”[106].

Після повернення в Берлін Пулюй довідався, що 15 червня 1941 р. його переведено в бюро контррозвідки 11-ої армії ГА "Південь” у Румунії. В штабі цієї армії його зустріли офіцери контррозвідки майори Різен із Кельна та Ветштайн, гауптмани Герман та Шарлє, ротмістр Майснер і барон фон Берліц, котрі не знали української мови й в разі потреби використовували як перекладачів німецьких росіян-еміґрантів. Винятками були українець Білинський і відомий публіцист Дмитро Донцов, котрі працювали у двох полках 11-ої армії. Пулюй використав відсутність українських перекладачів у штабі армії як привід для комплектування окремої військової формації з українців, котрі володіли німецькою мовою. Внаслідок цього під час вишколу вояків ”Нахтіґалю” та "Роланду” представники ААА ОКВ погодилися на створення української формації не лише з числа членів ОУН-Б, але й розпочали переговори з провідними членами та симпатинами мельниківської ОУН, генералами колишньої української армії М. Капустянським, Михайлом Омеляновичем-Павленком, Володимиром Сінклером та В. Курмановичем. Спостерігаючи за вивченням командуванням вермахту можливостей створення українського підрозділу з членів ОУН-М, М. Лебедь у листі до члена Проводу бандерівської ОУН І. Габрусевича писав: ”Мельниківці говорять між собою таке: Нім. ком. запропонувало Проводові ОУН творити зав’язки укр. вій. сили. Вій. провід обійняли ген. Кап[устянський], Сінклер, Ом. — Пав. — старший і Курманович. Вишкіл відбувається в одній місцевості на терені ГГ (Генеральної губернії — А. Б.)”[107].

Хоча подібні чутки дещо перебільшили, наміри керівників та симпатинів ОУН-М дійсно співпали з планами Г. Пулюя, котрий ще на початку квітня 1941 р. прибув до Бухареста, де відрекомендував себе колишнім сотником УГА. Він зустрічався з впливовими українськими політиками, обговорюючи з ними актуальні справи національного життя. Під час цього візиту в Пулюя визрів план створення військового підрозділу з румунських українців. На початку червня, вдруге перебуваючи в Бухаресті, він зустрівся з провідником ОУН-М на території Румунії Орестом Масікевичем і переконав його в тому, що історичний момент дає шанс відновлення Української держави, задля чого треба взяти участь у війні проти СРСР в українському леґіоні. З румунських українців у складі вермахту вирішено створити окремий підрозділ, що зміг би діяти на території України завдяки німецько — румунській угоді про можливість поповнення німецьких військ людськими резервами Румунії[108].

На той час у Німеччині військові окружні команди (Wehrbezirkskommando) мобілізували деяких українців (так, як і поляків та представників інших національностей) у допоміжні служби. Це були переважно окремі люди, які набули німецьке громадянство або мали матерів-німкень і трактувались як етнічні німці — фолькс-дойче (Volksdeutsche). У Генеральній губернії українців скеровували до напіввійськових охоронних загонів Спеціальної служби (Sonderdienst), підпорядкованих поліції порядку (Ordnungspolizei). Зарахованих до "спеціальної служби”, як правило, залучали до виконання вартових та охоронних функцій. Учасник тих подій Юрій Тис-Крохмалюк 29 травня 1941 р. записав у своєму щоденнику: "Німці, іґноруючи наших комбатантів, власними стежами набирають українців до особливої служби — ”зондердінст-у”. Тому, що нема центральної організації колишніх військових, німці на власну руку вишукують охочих та кожний зосібна з німцями говорить”[109].

Кілька сотень українців на території Польщі було скеровано також до будівельних загонів німецької Служби Батьківщині (Heimatdienst), підпорядкованої Службі праці райху — РАД (Reichsarbeitsdienst-RAD). Інший учасник тих подій згадував: “Після того порозподілювано всіх випускників на декілька груп: інструкторів, перекладачів (дольмечерів) чи вартових для охорони різних військових об’єктів. Однострої курсантів у Генеральній губернії були RAD, в Німеччині — вермахту. Вишкіл був піхотинського характеру з легкою піхотинською зброєю: рушницями, пістолями, машиновими пістолями та легким кулеметом. Такі вишколи відбувалися з коротшими й довшими перервами аж до вибуху війни з большевиками в липні 1941 р.”[110] Мобілізованих до робітничих відділів українців навчали німецької мови, технічних знань стосовно будівництва, а в перервах між уроками курсанти відбували військову муштру й займалися спортом. Частина випускників стали провідниками робочих відділів, інші перейшли працювати до “зондердінсту”. Наглядач (Vorverker) очолював чоту (Zug), провідник (Vorarbeiter) — рій (Truppe). Відповідно до інструкції, кожен юнак повинен був мати дві уніформи, але труднощі з постачанням робили це майже неможливим. Харчування виділяли за воєнними нормами й щоденно виплачувався окупаційний злотий на кишенькові витрати (Taschengeld). Юнаків утримували в суворій військовій дисципліні, що подекуди набувала характеру брутального ставлення, особливо з боку фольксдойче, пов’язаних родинними зв’язками переважно з поляками[111]. Більшість мобілізованих українців прагнули віддати усі свої сили для України. Один із них, галичанин Павло Кривуцький, з початком німецько — радянської війни в приватному листі писав: "Сердечно боліємо над страшними жертвами, які наш народ дотепер в цій війні вже зложив та які ще прийдеться принести, але зможемо остаточно добути волю та її закріпити… Матеріально ми поставлені добре, але незалежно від цього маємо гаряче і непереможне бажання вернути до рідного краю та працювати для українського народу. До цього, однак, треба дозволу, який тепер ще важко дістати”[112].

У відповідь на залучення німецькими установами до напіввійськових формацій перших сотень українців без узгодження з їх політичними організаціями представники ОУН-М ініціювали об’єднання усіх колишніх вояків і створення координаційного центру, який мав взяти їх на облік. 24 і 25 червня М. Капустян-ський опублікував заклик до колишніх військовиків подати йому свої адреси[113], а 25 червня у Кракові відбулася нарада, де на позапартійному принципі утворено Українську Генеральну Раду Комбатантів (УГРК), до якої увійшли переважно вищі старшини колишньої армії УНР. Очолив Раду генерал М. Омелянович-Павленко, його заступниками стали генерали Всеволод Петрів, Антон Кравс, М. Капустянський і В. Сінклер. Членами УГРК були полковники колишньої армії УНР Р. Сушко в Кракові, Т. Омель-ченко в Берліні, Юрій Дзюбенко в Празі й сотник Михайло Хронов’ят, а секретарями — полковник Віктор Малець і сотник Петро Сагайдачний. До воєнно-наукової і воєнно-історичної Ради УГРК увійшли Капустянський, Сінклер, генерал В. Кущ й секретарі генерал В. Колосовський, полковники Михайло Садовський, Петро Дяченко, Василь Чабанівський, майори Микола Палієнко, А. Валійський, В. Малець, сотник Петро Самутін. УГРК проголосила своїм завданням готувати "необхідні кадри для організування національної адміністрації та національної армії”[114]. Одночасно з цим організатори УГРК скерували німецькому урядові кілька листів з пропозиціями створити при вермахті український леґіон. Зокрема 3 червня 1941 р. до німецького МЗС з письмовими пропозиціями звернувся прибічник ОУН-М, голова УНО у Німеччині Т. Омельченко. "Український леґіон, — писав він, — міг би пізніше стати складовою частиною кістяка при розбудові Укра-шського Війська”. 6 липня А. Мельник через колишнього офіцера УГА, німецького полковника Альфреда Бізанца звернувся у ставку ОКВ з пропозицією створити "українську бойову формацію” серед іншого, щоб відплатити більшовикам за здійснене органами НКВС “жорстоке вбивство багатьох наших співгромадян”. Його листа підписали також члени УГРК генерали у відставці М. Омелянович-Павленко та М. Капустянський і полковники колишньої української армії Г. Стефанів, Р. Сушко, П. Дяченко й сотник М. Хро-нов’ят. Лист залишився без відповіді[115] [116].

Отже, намір Пулюя створити українську військову формацію в складі вермахту повністю збігався з політичними планами Проводу ОУН-М, що вирішив утворити при німецькій армії власний підрозділ як одну зі своїх Похідних груп, котра співдіяла б з іншими при їх просуванні на територію Східної України. У таємній інструкції, яку видав з початком німецько — радянської війни Провід цієї організації для її керівних кадрів, наказано: "Формувати партизанські ударні групи для сумісної з німецькою армією боротьби з Совєтськими військами. Організувати відділи Націоналістичної Охорони, що в характері військово-революційних і безпеченстевих формацій ОУН повинні в співробітництві з німецькими чинниками негайно перебрати на себе охорону ладу в даній місцевості чи районі”[117].

На підставі одного з документів штабу 11-ої армії від 12 червня можна стверджувати, що німецьке командування вирішило створити з числа членів ОУН-Б і ОУН-М групи перекладачів та кілька українських формацій, на основі яких у випадку війни можна було б організувати невеликі партизанські загони[117]. Однією з них був батальйон ”Роланд”, іншу доручено сформувати Пулюєві. Маючи згоду шефа абверу В. Канаріса та командира 11-ої армії О. Р. Шоберта на створення українського збройного підрозділу, Пулюй почав збирати добровольців. Його мета — організувати при вермахті українську військову формацію без жодного контролю нацистської партії. В рамках цього він залучив до співпраці й привів до штабу армії Костянтина Порохівського — в минулому підполковника армії УНР, який проживав у Бухаресті й займався підготовкою та вишколом окремої української групи. З метою пропаґандистського забезпечення просування вермахту німецьке командування доручило перекладачеві ОКВ у Кракові, колишньому офіцерові австрійської армії й УГА полковнику Григору Івановичу знайти кількох діячів, котрі утворили б Український Національний Комітет (УНК) — представницький орган українців під німецьким контролем. Для цього запросили полковника колишньої армії УНР Павла Шандрука та письменника Юрія Липу, які деякий час перебували у м. Пятра-Нямц, де тоді розміщено ставку німецьких військових частин у Румунії, а згодом 17 червня прибули до Ясс[118].

Поряд із представниками старшої ґенерацїї ветеранів колишній сотник УГА основну увагу при формуванні леґіону приділив роботі з лідерами молодого покоління українських націоналістів. Унаслідок попередніх розмов, 23 червня Пулюй, Масікевич і член бухарестського Проводу ОУН-М Петро Цица (”Йоган Конрад”) виїхали з Бухареста в Пятра-Нямц. Майже відразу після цього сюди ж із групою перших добровольців прибули представники керівництва мельниківської ОУН: уродженець Чернівців Сильвестр Никорович (перекладач німецької армії в Штуттґарті, який до того деякий час працював в УНО у Німеччині[119]) і Орест Зибачин-ський, який у 1935–1936 рр. пройшов вишкіл у Чехословаччині та з 1936 р. до 1940 р. очолював Провід єдиної ОУН на Буковині[120].

Після полагодження організаційних питань Масікевич виїхав до Бухареста, звідки повернувся в Пятра-Нямц із групою нових добровольців, переважно членів ОУН-М. Пулюй назвав свою формацію ”Пума” (від поєднання скорочених до перших двох літер прізвищ організаторів групи Пулюя і Масікевича), а центр контррозвідки в Берліні надав їй офіційну назву "Загін абверу № 101” (Abwehrgruppe 101). За укомплектованістю її наближено до сотні, щоб у майбутньому, в разі розгортання подій на користь українців, можна було розширити до батальйону (прикметно, що в той же час у складі полку "Бранденбург*” створено подібну грузинську сотню "Тамара”, збірними пунктами груп котрої, подібно до добровольців "Пуми”, також були Яси та Бухарест). Основою для українського підрозділу стала група студентів-українців, які виїхали з Чернівців після приєднання Буковини до СРСР і раніше підтримували зв’язок із Пулюєм під час його візитів до Бухареста, колишні вояки Карпатської Січі, а також студенти вищих навчальних закладів з Німеччини та приєднаної до неї Австрії. Серед них — син колишнього прем’єра уряду УНР Всеволода Голубовича Юрій, син священика зі Львова Юрій Конрад, Лев Гуменний (псевдо ”Ґума”) та інші. Крім військового, вояки ”Пуми” повинні були пройти адміністраційний вишкіл, який вони відбули без проблем, оскільки майже 90 % вояків розмовляли німецькою мовою. Вдало проведена пропаґандистська акція вербування добровольців дала очікувані наслідки. Українців скеровано у вишкільний табір спочатку до Пятра-Нямцу, а потім 4 липня до м. Яси, де проводилося інтенсивне військове навчання. Після закінчення курсу кожному з вояків надавалася вояцька книжка (Soldbuch). З Відня для ”Пуми” надійшли персональне авто марки "Мерседес” і транспорт найсучаснішої на той час автоматичної зброї та іншого військового спорядження для Пулюя і членів його штабу.

Групі визначено офіційне завдання допомоги німецькій армії перекладачами й, оскільки її учасники були переважно людьми з вищою освітою, кадрово забезпечувати органи місцевого самоуправління. До функцій ”Пуми” належало, не вступаючи у фронтові бої, просуватися при наступі сухопутних військ за першою лінією фронту, гасити організовані підрозділами ЧА при відступі пожежі, забезпечувати до приходу німецьких з’єднань охорону військових складів зброї, спорядження та харчів., які залишилися після відсупу радянських частин, а також займати квартири для штабів вермахту. Крім того, в процесі просування лінії фронту на Схід вони мали відбирати захоплених у полон бійців ЧА і скеровувати їх у тил. Проте, оскільки ЧА чинила все більший опір при відступі, ”Пума” щораз частіше опинялася на першій лінії фронту під обстрілом радянської військової авіації. При вступі на українські землі Пулюй зазвичай затверджував у містечках та більших селах вибраних з-поміж місцевих українців міського голову чи сільського війта й залишав одного вояка ”Пуми”, який певний час допомагав населенню підтримувати зв’язок із німецькою військовою адміністрацією.

Характерно, що вояки створеної з мельниківців сотні в складі 11-ої армії нічого не знали про наявність в іншому з’єднанні цієї ж армії іншого формування, укомплектованого переважно з бандерівців, а саме батальйону "Роланд”. 12 липня ”Пума” увійшла до м. Кишенева. Часті дощі, болота й розмиті дороги змусили її штаб відмовитися від ”Мерседеса”, а вояків — від двох військових автобусів і пересуватися, використовуючи кілька десятків здобутих коней, вози та велосипеди. Завдяки цьому вони досить швидко просунулися вперед за першою фронтовою лінією. До Пулюя зголосилося 20 полонених червоноармійців-українців (переважно буковинців й галичан) із проханням прийняти їх до його підрозділу. Після ретельної перевірки командир офіційно зарахував до "Пуми” майже їх усіх і подбав, щоб кожен отримав вояцьку книжку. 27 липня ”Пума” залишила Кишинів, а 29 липня вступила до прикордонного містечка Дубосари на лівобережжі р. Дністер. Після переходу на правий берег Дністра вона опинилася на території України і 4 серпня увійшла в села німецьких колоністів Ґлаубершталь та Ноймаркт. Підрозділ Пулюя опинився на першій лінії і просувався вперед на Схід разом із передовими частинами 11 — ої армії ГА "Південь” у напрямку м. Миколаєва. Українцям доводилося воювати з переодягненими в цивільний одяг вояками ЧА, які раптово на них нападали. Викликана подібними випадками ревізія підозрілих цивільних осіб забирала ”Пумі” багато часу; більшість затриманих, в яких виявляли зброю, передавали військовій польовій жандармерії. На фронті та в боях проти диверсантів НКВС і ЧА особливою хоробрістю відзначилися вояки та підстаршини "Пуми” Володимир Антонюк, Осип Барецький, Ярослав Конрад, Віктор Малярчук, Елефтерій Павлюк, Володимир Роговський, Карпо Романовський, Ярослав Харав’юк, Л. Гуменний. Наступаючи, підрозділ зустрів табір полонених, де працювали молоді люди з Галичини, котрих радянські установи мобілізували для військово-будівельних робіт. Серед них було понад 100 українців, кілька десятків поляків та 20 євреїв. Пулюй звільнив усіх українців та поляків і відіслав для реєстрації в таборі полонених у Львові, а євреям порадив перейти на нелеґальне становище й рятуватися від нацистських переслідувань. Незабаром він дізнався, що полонені роздобули цивільний одяг і втекли, але в інтересах цих людей не доповів про це своєму керівництву — у переповнених таборах вже тоді відчувалася нестача харчів.

18 серпня ”Пума” перейшла через понтонний міст лиман Інґул і увійшла до Миколаєва, де об’єдналася з чисельно більшою Південною Похідною групою ОУН-М колишнього діяча академічного товариства ”Чорноморе” в Чернівцях Богдана Сірецького й мала просуватися далі узбережжям Чорного моря аж до Кубані. Зі вступом до Миколаєва німецьких каральних органів під закидом підтримки більшовиків заарештовано кілька сотень мешканців міста, в тому числі багатьох українців. Лише після зробленого за порадою Пулюя клопотання генерала О. Р. Шоберта з великими труднощами справу було полагоджено й більшість людей звільнили. 25 серпня — водночас із розпорядженням про демобілізацію "Нахтіґалю” і ”Роланду” — з Берліна надійшов наказ розпустити військовий підрозділ "Пума”, а її командирові прибути до столиці Німеччини. Після того, як нацистські органи безпеки почали цікавитися "Пумою”, її командир змушений був розпустити цю формацію. Пулюєві вдалося розмістити багатьох її вояків — особливо тих, котрі досконало володіли німецькою мовою — у різні частини німецької армії (серед них — Орест Ґанджа, Мирослав Харов’юк, О. Барецький, В. Роговський, К. Романовський, Е. Павлюк, В. Жуковський). Іншим учасникам ”Пуми”, які поверталися додому, Пулюй дав довідки про звільнення з військової служби. Деякі з них увійшли до складу міської адміністрації Миколаєва та інших міст України. Наприклад, О. Масікевич став головою міської управи цього міста, його заступником і начальником адміністративного відділу В. Антонюк, начальником торгівельно-промислового відділу — В, Малярчук, завгоспом адміністрації — Стратичук, міським лікарем — Олег Бордейний, а редактором місцевої газети "Українська Думка” — Василь Бара-нецький. Упродовж першого місяця генеральним секретарем міської управи працював Володимир Тодорак, а після переведення на посаду в Київ його місце зайняв Б. Сірецький. Решта учасників групи опинилися в інших містах південних районів України: Богдан Суховерський у Криму, О. Зибачинський — у Донбасі, Петро Цица — в м. Херсоні.

З приводу переведення Пулюя до Берліна командувач 54-го армійського корпусу генерал Е. Гансен на зборах офіцерів 11-ої армії висловив свою особливу подяку воякам української формації і вислав спеціального листа для ОКВ у столицю Німеччини. У відповідь ОКВ підвищило Пулюя до ступеня ротмістра, а його загін отримав схвальну оцінку. Він деякий час перебував у Берліні, але незабаром знову повернувся в Україну й брав участь у бойових діях у Криму. В 1942 р. Пулюй використав 20 колишніх вояків ”Пуми” для прискорення вишколу створюваного під його командуванням вірменського формування "Дромедар” (офіційна німецька назва “Abwehrgruppe 114”), комендантом якого з вірменського боку був генерал колишньої вірменської армії Драстамат (Дро) Канаян. Упродовж усієї війни Пулюй не погоджувався з офіційною нацистською расовою політикою і в своїх діях виступав проти шовіністичної практики райху. Після Сталінградської битви, під час розформування вірменського леґіону в місцевості Вороновичі, дізнавшись від колишнього вояка ”Пуми” про переховування там єврейської родини з 8-ми осіб, він наказав забезпечувати їх їжею й при відступі залишив цій сім’ї харчів на три тижні[121].

Як бандерівці після усунення з фронту "Нахтіґалю” та ”Ролан-ду”, так і мельниківці після розпуску ”Пуми” деякий час не втрачали надії на формування українських військових підрозділів. Створена у жовтні 1941 р. з ініціативи переважно учасників мельниківської ОУН Українська Національна Рада у Києві (до якої серед інших належали члени Проводу ОУН-М О. Бойдуник та М. Капустянський) підготувала окремий меморандум для призначеного райхскомісаром України ґауляйтера Східної Пруссії Еріха Коха, в якому вказувалося: ”На жаль, зараз український вояк не має можливості брати безпосередню участь у боротьбі на фронті. Тому українці є і були готові, як й інші народи Європи, пліч-о-пліч з німецьким народом стати до боротьби проти більшовицької Москви подібно до того, як вони до сих пір завжди рука в руку з ним стояли у духовно-політичній боротьбі проти більшовизму”[122].

Однак побажання, висловлені у цьому й аналогічних меморандумах, не мали підтримки німецьких установ. Після того, як у листопаді 1941 р. симпатик ОУН-М, провідник УЦК в ГГ В. Ку-бійович натякнув заступникові Е. Коха Паулеві Дарґелю на доцільність створення військових формувань з українців, той лаконічно відповів: "Немає для вас кріса ні як для поліції, ні як для армії. Для вас для праці у майбутній Європі є мітла й сапа”[123]. Після цього представники німецьких каральних органів вдалися до переслідувань членів обидвох фракцій ОУН у Центральній та Східній Україні, заарештували і стратили деяких колишніх учасників ”Пуми”. У грудні 1941 р., зокрема, нацисти розстріляли в Миколаєві Василя Баранецького, Дмитра Вершигору, Романа Шавла, В. Малярчука, В. Антонюка, А. Суховерського, а з часом також Б. Сірецького у Дніпропетровську[124]. При тому передані Пулюєм колишнім воякам ”Пуми” посвідчення дозволили декому з них, поряд із деякими представниками Похідних груп ОУН-Б і ОУН-М, дійти аж до Криму. В інструкції командувача тилового району ГА "Південь” за 3 січня 1942 р. з цього приводу згадувалося, що деякі українські націоналісти змогли отримати посвідчення, які підтверджували їх скерування ”у певну місцевість Східної України з тим, щоб там у повній згоді з німецьким вермахтом виконувати особливі завдання. Водночас до усіх військових й цивільних установ скеровувалося прохання підтримувати власника посвідчення при виконанні його завдань. Власники посвідчень додатково заявили про те, що показу цього посвідчення було достатньо для того, щоб пройти всюди без жодних перешкод. Деякі з них дійшли в такий спосіб до самого Криму”. В інструкції вказано, що надалі в’їзд подібним категоріям осіб у Східну Україну заборонено й зверталася увага на потребу їх "заарештувати й передати в найближчу бойову групу СД”[125].

2. Допоміжні добровольчі формування

а) Загони ”гіві”

Перші воєнні поразки дивізій ЧА в Україні чітко показали вади пануючої тут до того часу тоталітарної системи, яку створила Всесоюзна Комуністична партія (більшовиків) — ВКП (б). Над почуттями й настроями радянських бійців тяжів трагічний досвід 1930-их років, зокрема арешти та розстріли десятків тисяч командирів. Більшовицька пропаганда не змогла стерти з їх пам’яті спогади про розкуркулення, примусову колективізацію, голодомор 1932–1933 рр., масові репресії. Незадоволення зростало пропорційно до посилення сталінського режиму, до чого додалися недостатнє харчування, погані умови проживання, муштра та свавілля політичних комісарів у ЧА, матеріальна скрута батьків та членів родин військовослужбовців, які працювали за мізерну плату під постійним страхом арешту органами НКВС. Для багатьох пригноблених Радянським Союзом народів німецька агресія виявилася доброю нагодою здобути для їх власних Батьківщин незалежність. Однак на шляху до здобуття національної і державної самостійності видавалося необхідним співпрацювати з Німеччиною, принаймні на початку нацистсько-більшовицького конфлікту. Тому, коли армії вермахту вступали в Балтійські країни, Україну і навіть у Крим у 1942 р., їх вітали як визволителів. Чимало людей вбачали у війні між Німеччиною та СРСР передовсім шанс визволення від сталінського режиму, про що було добре відомо німецьким спецслужбам. Характеризуючи настрої серед значної кількості червоноармійців, референт німецьких органів безпеки ще 21 вересня 1940 р. доповідав керівникові відділу ”А 3” 4-го управління РСГА: "Частина [радянських] військ настроєна антикомуністично й хоче, якщо зимою дійде до війни між Німеччиною і Росією, скласти зброю й без боротьби здатися в німецький полон”[126].

Ці прогнози частково підтверджено рівно через рік, коли під Києвом, згідно з офіційними радянськими даними, німецькі війська захопили в полон понад півмільйона червоноармійців[127]. Усього за перші чотири місяці воєнних дій Третього райху проти Радянського Союзу в німецькому полоні опинилося понад два мільйони військовослужбовців ЧА різних національностей, у тому числі значна частина українців або вихідців з України. В її західних регіонах масове полонення цих людей викликала власне відсутність бажання боротися за сталінський режим у багатьох насильно мобілізованих до радянської армії місцевих мешканців. Ставши громадянами СРСР не з власної волі, вони виконували загальний обов’язок військової служби в ЧА примусово і очікували першої ж нагоди для дезертирства. Одними з найвідоміших прикладів їх антибільшовицького ставлення був перехід на німецький бік цілих груп бійців, про що свідчать численні звіти командування ГА "Південь” уже перших тижнів війни. Наприклад, у телеграмі від 28 червня 1941 р., отриманій оперативним відділом штабу 17-ої армії ГА "Південь”, майор Мюнґау, повідомляючи на підставі даних розвідки вермахту про становище українців у ЧА, писав: "Українці отримують надзвичайно погане обмундирування. Лише частину з них було озброєно. Здебільшого їх використовують як носильників… Половина мобілізованих українців добровільно перебігла до нас, хоча російська пропаганда обіцяє перебіжчикам та полоненим нелюдське трактування у Німеччині”. Наступного дня у телеграмі штабові 17-ої армії майор Мюнґау констатував: "Після допиту полонених встановлено, що цілі військові частини деморалізовані: солдати повертаються додому”[128]. Характеризуючи відсутність у західних українців у 1941 р. бажання воювати за СРСР, фронтовий розвідник ЧА Григорій Лобас через 50 років згадував: ”У червні 1941 р. нагнали в Західну Україну хмари військ. Водночас призвали на службу чоловіків із місцевих областей, що викликало бурхливе невдоволення. Коли ми безладно відступали й зустрічали групи цих мобілізованих західних українців, вони нам казали, що своїх комісарів вони вже "забили”. А нас, кубанців, рятував український діалект: "Польща” приймала нас за мешканців східної України”[129].

Українці з ЧА переходили на бік вермахту не так через позитивне ставлення до нацистської Німеччини, як через неґативне сприйняття Радянського Союзу. Сприятливий ґрунт їхнього переходу до німців значною мірою підготувала також радянська пропаганда. Саме вона стосовно гітлерівської Німеччини як партнера СРСР упродовж серпня 1939 р. — 21 червня 1941 р. виробила у свідомості багатьох українців образ передової держави, котра, як і Радянський Союз, будує прогресивний суспільний лад — соціалізм (хоча й національний) і прагне створити "Нову Європу” на засадах рівноправності усіх європейських народів. Згодом нацистська практика насильства і терору виявила справжню суть цієї тези. Проте тоді, на початку німецько-радянської війни, багато людей сподівалося, що Німеччина надасть українцям можливість незалежного політичного та економічного розвитку. Саме ця категорія мешканців із приходом німецьких військ пов’язувала можливість змін на краще і тому свідомо бажала прискорити відступ ЧА і навіть сприяла створенню загонів самооборони та місцевого самоуправління; звичайно, на настрої визначальною мірою впливала критична ситуація на фронті. Доповідаючи про це ЗО червня 1941 р. у ранковому розвідувальному донесенні штабові 17-ої армії ГА ”ІІівдень”, лейтенант Райн стверджував: "За даними митно-прикордонної служби, українці очікують вступу німецьких військ. У раніше зайнятій області створена українська самооборона. Установи червоних та їх персонал втекли”. Водночас продовжували тривати випадки дезертирства з ЧА. Це знайшло своє підтвердження у радіограмі розвідувальному відділові 444-ої дивізії безпеки генерал-лейтенанта Вільгельма Руссвурма (Russ-wurm), у якій серед іншого вказувалося, що "в околицях Самбора з’явилися дезертири радянської армії”[130]. Реаґуючи на спроби створення українських самооборонних відділів, 11 липня командувач тилової армійської області № 103 дозволив озброювати їх лише у виняткових випадках легкою зброєю і вступати до них "лише елементам, які перевірила СД і котрі зареєстровані місцевими командами як благонадійні”. "Нові склади зброї, — наказував він, — не повинні перебувати у розпорядженні українських ополчень. їх охорону повинні здійснювати службові установи армії або поліції”[131].

Не бажаючи завдавати собі зайвих клопотів, пов’язаних із утримуванням військовополонених та наглядом за ними, передові з’єднання сухопутних військ уже з перших тижнів німецько-радянської війни почали відпускати захоплених у полон бійців ЧА української національності, не вважаючи їх представниками ворожої сторони. З-поміж інших інстанцій цьому звільненню сприяли створені при їх штабах відділи абверу ”1 ц” (Abwehrstelle 1 є)[132]. Таке розгортання подій стурбовало штаб ГА "Південь”. Тому вже 14 липня 1941 р. командувач військ її оперативного тилу генерал-майор Карл фон Рок (Roques) видав наказ, який мав призупинити звільнення військовополонених українців, що погрожувало стати безконтрольним для німецького військового командування. "До українців, які є військовослужбовцями Червоної армії, потрібно також ставитися як до військовополонених, — вказувалося у ньому. — Про будь-яке звільнення військовополонених не може бути й мови. Там, де буде здійснено самовільне звільнення військовополонених, винуватців відразу ж притягувати до відповідальності”[133].

Керуючись раціональними міркуваннями політичного й економічного характеру — зокрема, бажаючи привернути симпатії місцевого населення до Німеччини й водночас отримати допоміжну

робочу силу, потрібну для подальшого ведення війни проти СРСР — командування окупаційних військ змінило своє неґативне ставлення до звільнення українців. Першим проявом цього був наказ шефа штабу командування військами оперативного тилу ГА "Південь” фон Крозінґа від 11 серпня 1941 р. стосовно трактування полонених українців. У ньому, зокрема, вказано: "Українці, котрі дезертирували з Червоної армії або відбилися від своїх частин і, згідно з наказом, зареєструвалися в німецьких інстанціях, підлягають такому поводженню: 1) Гарнізонні комендатури в підпорядкованих їм районах складають списки цих осіб й передають ці списки у найближчий штаб військовополонених для офіційного звільнення даної категорії осіб. 2) До остаточного звільнення ці люди отримують посвідчення, в яких зазначено, що власник цього посвідчення зареєстрований німецькими органами влади й до свого остаточного звільнення тимчасово відпускається додому на збирання врожаю. 3) Такий порядок стосується лише колишніх російських (тобто радянських — А. Б.) солдатів української національності, котрі дійсно народилися і проживають у населеному пункті, який вони вказали при реєстрації. Усі інші, незважаючи на їхню національність, переправляються у найближчий табір військовополонених. 4) До остаточного звільнення вказані особи перебувають під контролем гарнізонних комендатур. Контроль здійснює й відповідальність за нього перебирає безпосередньо староста населеного пункту”[134].

Після видання цього наказу невелика німецька охорона переводила полонених у зручні для окупаційних військ місця; мешканцям українських міст дозволяли шукати серед військовополонених родичів — синів, чоловіків, братів — і забирати їх додому після подання документів, що посвідчували родинний зв’язок. Через місяць, у вересні 1941 р., згадану директиву підтверджено розпорядженням про поводження з радянськими військовополоненими, яке видав Генштаб (ГШ) Верховного командування німецьких сухопутних військ — ОКГ (Oberkommando des Heeres — ОКН). У ньому відзначено, що після поділу військовополонених у таборах за національною ознакою українці, білоруси, латвійці, естонці та литовці "повинні бути відпущені на [свою] Батьківщину”[135].

У той час як мобілізовані до ЧА українці на заході України добровільно переходили на бік вермахту, в її центральних та східних областях вони потрапили у німецький полон в основному внаслідок бездарних дій радянського командування. Однак, незважаючи на обставини полонення, секретар ВКП (б) і голова Ради Народних Комісарів (РНК) СРСР Йосиф Сталін оголосив перших і других зрадниками Батьківщини[136]. Одна з передумов такого ставлення Сталіна до полону — відмова більшовиків у 1917 р. від визнання міжнародних правил ведення сухопутної війни, прийнятих у Гаазі в 1907 р. та відхилення Женевської конвенції від 27 липня 1929 р.’ 1 липня 1941 р. постановою РНК СРСР № 1798-80 затверджено положення про військовополонених. Згідно з ним і всупереч Женевській конвенції, захоплених у полон не заборонялося використовувати на роботі з шкідливими для здоров’я умовами праці, а для звинувачених у злочинах військовополонених не передбачено захисту; смертний вирок щодо засудженого могли виконувати без інформування про це Міжнародного Червоного Хреста й уряду країни, громадянином якої він був. 16 серпня ставка Верховного Головнокомандувача також видала наказ № 270, за яким радянських бійців, котрі потрапляли в полон до ворога, проголошено злісними дезертирами, їх сім’ї позбавлено державної підтримки, а сім’ї командирів та політпрацівників навіть підлягали арештові[137]. Окрім цього, вже в ході війни радянський уряд проігнорував пропозицію німецької сторони про обмін списками військовополонених. Для вищого керівництва Німеччини це послужило виправданням зневажливого й жорстокого ставлення до радянських військовополонених, особливо в Україні[138]. Характерно, що натомість після підписаня згаданих міжнародних правил і конвенцій країнами Заходу їх військовополонені навіть отримували за працю в німецьких таборах символічну платню — в середньому одну райхсмарку за відпрацьований день[139].

Перші німецькі табори для радянських військовополонених створено в Україні вже у липні 1941 р. Наприклад, поблизу Умані влаштовано два таких табори, в яких на 10 серпня 1941 р. зосереджено 70 000 людей. Хоча харчові запаси для них були, але не знайшлося польових кухонь. Зважаючи на те, що директива німецького командування передбачала в таких випадках тільки здобуті від ворога кухні, накази фронтових частин щодо забезпечення полонених їжею не виконували. 16 вересня 1941 р. наказом райхсмаршала Германа Ґерінґа заборонено прирівнювати харчові пайки для радянських військовополонених до харчових пайків мешканців у Німеччині. Наказ вимагав "дбати лише про тих осіб, які на нас працюють”. Оскільки, за словами Ґерінґа, німецький уряд не був зобов’язаний щодо радянських полонених жодними міжнародними законами, випадки знесилення від недоїдання та голоду серед них в Україні стали звичним явищем. 25 вересня німецька піхотна дивізія, що охороняла 33 000 полонених, просила командування ГА "Південь” надіслати підмогу для підтримки дисципліни полонених під Лубнами, котрі збунтувалися через відсутність води, харчів та приміщень. Найтрагічніші наслідки дала евакуація двома німецькими дивізіями понад 660 000 полонених з-під Києва, коли недостатня кількість їжі при тижневому переході в німецький тил призвела до смерті майже 10 000 осіб.

14 грудня 1941 р. райхсляйтер А. Розенберґ доповів А. Гїтле-ру, що, згідно з повідомленням командувача тилових частин вермахту в Україні (Wehlmachtsbefehlshaber Ukraine) генерала авіації Карла фон Кітцінґера (Kitzinger), "внаслідок виснаження на підвладній йому території щодня в таборах вмирає 2 500 полонених”. Представник німецької сталевої індустрії, який приїхав у середині жовтня 1941 р. в Україну організовувати сталеварні заводи в Дніпропетровську та Кривому Розі, описав свою зустріч з полоненими так: "Колони полонених нескінченно йшли попри нас. В одному випадку було 12 500 осіб… Тих, які вже не могли йти, розстрілювали. Ми провели ніч у малому селі, де застрягли в болоті. Там був тимчасовий табір. Ми були свідками того, як полонені вночі спекли і з’їли своїх власних товаришів, яких наш супровід змушений був розстріляти через недисциплінованість. Харчування для полонених — лише картопля від сільського населення. Кожен діставав найбільше по дві на день”. З цього приводу німецький історик Хрістіан Штрайт писав: "Каннібалізм був "злочином”, який, мабуть, часто траплявся в жахливих умовах у таборах полонених взимку 1941–1942 рр. й потім використовувався як доказ расової та моральної неповноцінності радянських військовополонених. Проте цього не уникнули також німецькі військовополонені в радянському полоні”[140]. Становище вояків-українців із ЧА у німецьких таборах для полонених виразно підсумовано у звіті УЦК від 22 листопада 1941 р.: "Противно чужа по більшій части поліція, яка рекрутується головно з бувших большевицьких провідників, знущається над людьми в бестіяльний спосіб, б’ючи полонених канчуками немилосердно за найменші провини. Німецькі офіцери дивуються тому, однак цих надужить (зловживань — А. Б.) не припиняють… На підставі зізнання знатока таборового життя різних полонених, ні один народ, що має синів у полоні, не поніс за час 2-літньої війни стільки смертних жертв, скільки український народ за одну третину року”[141].

Незадоволені сталінським режимом втікачі з ЧА, проголошення Сталіним полонених вермахтом радянських військовослужбовців зрадниками, нестерпні умови їх перебування в німецьких таборах — усе це створило сприятливі передумови для скерування згаданих категорій осіб до боротьби проти СРСР. Найпрагматичніші представники військових кіл райху вирішили піти на це вже на початку німецько — радянської війни. Характеризуючи позицію німецьких військових кіл щодо України, кореспондент шведської газети "Свенска Данґблядет” Арвід Фредборґ, який у 1941–1942 рр. перебував у Берліні, писав: "Німецькі військові командири, які вивчили кампанію Наполеона й війну імператора Вільгельма II-го на Сході, дійшли до висновку, що українців потрібно привернути до німецької політики проти Москви. Керовані фельдмаршалом Браухічем німецькі військові кола планували створити суверенну Українську державу, з власною армією і союзну Німеччині… Спершу виглядало так, нібито цей план військовиків діяв. Українці сотнями тисяч утікали з Червоної армії до національної армії, про яку німецька пропаґанда поширювала звістки, що вона бореться на боці німців”[142].

Проте райхсканцлер Німеччини А. Гїтлер не планував створювати української чи інших держав, розділивши українські землі на кілька окупаційних утворень, одне з яких увійшло до складу Генеральної губернії як дистрикт Галичина, і найбільшим з яких був райхскомісаріат Україна (далі — РКУ). Він також не збирався санкціонувати формування військових частин, що з часом могли стати основою збройних сил кількох національних держав. Однак, із захопленням більшості українських земель, перед окупаційними військовими установами постав цілий ряд завдань. Найважливішими з них було сприяння подальшому просуванню німецьких армій, забезпечуючи охорону, контролюючи ситуацію та великі маси військовополонених ЧА, вирішуючи проблеми їх зайнятості і, звичайно ж, підтримуючи нормальне технічне постачання вермахту. Реалізацією цього відав командувач вермахту в Україні генерал авіації К. Кітцінґер. Йому підлягала сітка територіальних польових комендатур (Feldkommandanturen), яким підпорядковано місцеві комендатури (Ortskommandanturen), створені в усіх великих містах та районних центрах. До функцій командувача тиловими частинами належали організація територіальної оборони у співпраці з командами поліції порядку, контроль за станом безпеки на підпорядкованій йому території, боротьба проти повітряно-десантних груп ворога. Він також повинен був дбати про безперешкодне постачання фронту, налагоджувати охорону складів й шляхів залізничного, дорожного та водного сполучення, забезпечувати оборону комунікаційних, ліній вартовими й патрульними службами, поповнювати резерви, розбудовувати укріплення тощо. У рамках виконання цих завдань інстанції вермахту в Україні вже восени почали вербувати перших добровольців до окремих підрозділів при німецьких з’єднаннях. Підготовкою психологічного ґрунту цієї акції зайнявся підпорядкований ОКВ відділ пропаґанди (АВП ОКВ), який очолював генерал-майор Гассо фон Ведель (Wedel)[143]. З часом, співпрацюючи з райхсміністерством пропаґанди, відділ почав діяти у таборах для радянських військовополонених.

На початку війни проти СРСР при ГА "Південь” (як і при інших групах армій) діяла сотня пропаґанди з п’яти чот[144]. В Україні вона працювала під назвою "Відділ пропаґанди ”У[країна]” — ПАУ (Propaganda-Abteilung U[kraine] — PAU), який містився у Кракові, згодом у Львові, восени 1941 р. — лютому 1942 р. у м. Рівне, а 1 березня 1942 р. за наказом К. Кітцінґера його перевели в Кременчук. Згодом ця сотня перебувала у Харкові, Києві, Кіровограді, Вінниці й знову у Львові до кінця німецької окупації України (коли з німецькими військами відступила через Криницю, Закопане й Сілезію до Ерфурта, де самоліквідувалася в день капітуляції Німеччини). Керував ПАУ журналіст за професією і обласний керівник пропаґанди (Gau-Propaganda-Leiter) зі Штуттґарта, оберлейтенант Адольф Маурер, помічником керівника пресової групи був також колишній журналіст із того ж міста, зондерфюрер ”К” і гауптман Герман Бреннер, воєнним звітодавцем (Kriegsberichter) — Іван Костюк та інші. При різному персональному складі, ПАУ укомплектовано з журналістів, кінооператорів, фотографів, театральних режисерів, канцелярських службовців, робітників, водіїв, механіків та рядових вояків, котрі поряд із професійними обов’язками виконували поточну військову службу. Він нараховував понад 50 старшин та вояків і був самостійною військовою одиницею, що у виконанні своїх завдань підпорядковувалася безпосередньо керівництву пропаганди вермахту в Берліні, а у військових справах підлягала відповідному командувачеві військових районів, у межах яких відділ діяв зі своїми філіями[145]. Його працівники відкривали правду про злочини радянської системи багатьом полоненим червоноар-мійцям, навіть прихильникам комуністичних ідей. Через пів року після початку німецько-радянської війни їх, наприклад, ознайомлено з відкритим листом колишнього червоноармійця до Сталіна, в якому автор звинувачував адресата в гнобленні цілих народів.

”23 роки, — зазначалося у листі, — населення Совєтського Союзу мало змогу розкошувати "райським” комуністичним життям. Але ледве чи знайдуться серед трудящих мас люди, які схотіли б і далі жити цим "райським життям”. Знищивши капіталістів, поміщиків і спекулянтів, совєтський уряд сам зайняв їх місце. Замість того, щоб вжити заходів для піднесення їх народного добробуту, він безсоромно експлуатує всі шари населення, особливо селян, та спекулює всім. Закуповуючи продукти по дешевих, примусово на низькім рівні утримуваних цінах і продаючи їх після переробки за великі гроші, держава дістає мільярди карбованців для цілей, які не мають нічого спільного з інтересами народу. Робітникові, селянинові й урядовцеві, які творять великі матеріальні вартості, виснажлива "стахановська система” дає тільки злиденне животіння”. Після згадки про те, що в СРСР лише 2 % партійної номенклатури "панують над рештою 98 процентами населення”, у зверненні до Сталіна вказувалося: ”Ви, як "батько народів”, всюди й завжди запевняли, що ваше головне завдання — це піклування про людей. Та людину аж жах бере, коли бачила ваше батьківське "піклування про людей”. За час свого 23-літнього глузування над ідеєю миру та "піклування про людей” ви звели зо світу кілька десятків мільйонів людей — число, яке відповідає населенню великої західноєвропейської держави… Що ви зробили з нещасною людністю Совєтського Союзу? Ви відняли у неї релігію і замість неї дали їй ідолохвальний культ Леніна. Ви завели неуцтво, неморальність і грубіянську поведінку супроти ближніх. Ви зруйнували родину, віднявши у батьків право і змогу виховувати дітей”. "Нас, воєннополонених, ви оголосили зрадниками. Ви поставили нас поза законом і наші родини віддали на поталу катам НКВД”, — підсумовувалося у листі[146].

Отже, головну сприятливу політичну базу для комплектування при вермахті національних військових підрозділів на основі

колишніх вояків ЧА в Україні створила довоєнна внутрішня соціальна політика СРСР. Вона викликала в значної частини його мешканців — в тому числі радянських військовополонених — несприйняття сталінського режиму й небажання його поновлення. Добре продумана німецька пропаґанда вдало використала це невдоволення, забезпечивши тим самим частковий успіх акції вербування добровольців до загонів вермахту в таборах полонених. Німецькі командири прифронтових тилових районів та польові комендатури тилової армійської області ГА "Південь” (Rückwärtiges Heeresgebiet Süd) першими проявили ініціативу щодо комплектування охоронних команд з місцевих жителів у центральних та східних областях України. У деяких окупованих районах Росії та в Білорусі аналогічні ініціативи започаткували тотожні структури армійських областей ГА "Північ” (Nord) та ГА "Центр” (Mittel). Часто, не чекаючи дозволу ОКГ, вони на власну відповідальність створювали на підлеглих їм територіях збройні підрозділи з місцевих добровольців. Спочатку вони не мали навіть єдиних назв: при ГА "Північ” вони трактувались як бойові з’єднання місцевих мешканців (Einwohnerkampfverbände), при ГА "Центр” як служба порядку (Ordnungsdienst) і при ГА "Південь” як допоміжні вартові команди (Hilfswachmannschaften). В Україні до грудня 1941 р. перші такі формації організовано у Рівненській та Житомирській областях, що опинилися у складі РКУ. їх формували також у Чернігівській, Полтавській, Сталінській (нині Донецькій), Сумській, Харківській та Ворошиловградській областях, що перебували під німецьким військовим управлінням. Усі створені при арміях сухопутних військ в Україні національні військові підрозділи опинилися у підпорядкуванні вермахту без жодного права на них з боку німецьких окупаційних цивільних установ. Згідно з наказом начальника оперативного відділу ГА "Південь” від 14 листопада 1941 р., ці воєнізовані формування отримали статус "допоміжних сил з місцевих мешканців” (Hilfskräfte aus einheimische Einwohner) і поділялися на допоміжні охоронні команди (Hilfskommanden der Schutzmannschaften) та козацькі сотні, які разом із з’єднаннями вермахту мали використовувати для виставляння кінних розвідувальних стеж у важко доступних місцевостях. Будь-яка політична діяльність у цих загонах заборонялася[147]. Досить часто вони створювалися на базі вже існуючих матеріальних засобів. Військовослужбовці таких формувань отримували на озброєння трофейні радянські уніформи без відзнак та зброю, а для кавалерійських команд коней вилучали в селах[148]. Водночас у деяких містах комплектували не тільки невеликі команди, а й досить численні частини. Найбільшу кількість із них сформовано на боці німецької 1-ої танкової армії, що воювала під командуванням генерала Евальда фон Кляйста (Kleist) й у квітні 1942 р. ввійшла до ГА ”А”, виокремленої з ГА "Південь”[149].

Творення перших українських сотень, батальйонів і навіть полків ініціювали українські активісти, підтримані німецькими офіцерами деяких частин, яким вдавалося заручитися санкціями своїх командирів. Проте потреба підтримки вермахтом творення локальних частин чисельністю понад 1 000 вояків зумовлювалася здебільшого ситуативно й під тиском обставин. Перші українські полки у збройних силах Німеччини існували недовго і, як правило, розформовувалися, адже німецькі організатори приховували вже сам факт їх формування, побоюючись, що звістки про це дійдуть до Берліна й викличуть небажану реакцію. Типовим прикладом цього можуть бути спроби формування українських полків у Луцьку, Рівному, Сарнах, Маріуполі й Сумах.

Організована після відступу радянських військ тимчасова місцева адміністрація в Луцьку створила у липні 1941 р. військовий курінь, який з українського боку отримав назву "Відділ окремого призначення імені Євгена Коновальця”. Його командиром став 30-річний поручник Матвій Мелешко ("Вірлик”), котрий прибув до згаданого міста як керівник однієї з підгруп Північної Похідної групи ОУН-Б; заступником командира був поручник Степан Коваль ("Рубащенко”). Курінь складався з чотирьох сотень і дислокувався у передмісті Луцька — Красне. 19 липня 1941 р. підстаршина колишньої армії УНР Андрій Марченко скаржився в донесенні членам Проводу ОУН-Б у Львові, що німецька військова влада "дозволи дає дуже тяжко” і прийняла до відома існування цього формування лише як "команди народної міліції”[150]. Українські організатори намагалися розширити його до полку, але після встановлення у місті цивільної окупаційної адміністрації райху німецьке командування розпустило курінь. Його перетворено в господарську школу, розміщену в будинку колишньої католицької семінарії й організовану за військовим зразком. Вишкіл курсантів проводили українські й німецькі старшини; крім того, у ній викладали невійськові предмети. Командиром куреня став майор Кайзер, його заступниками — зондерфюрер Зайдель та оберлейтенант Баснер. У школі залишилося 320 осіб, на яких очікував військовий режим — щоденні вправи, марші тощо. Курсанти носили військові однострої із зеленого сукна приблизно такого самого кольору, які мала польська поліція. Курінь також запровадив свої власні відзнаки. Викладачами курсів з-поміж інших були колишній посол до польського сейму Богуславський та професор Іваненко, а перекладачами — Олександр Косаревич, Іван ІІосполітак та Іван Литвин. З німецьких старшин особливо прихильно до українців ставився колишній старшина литовської армії майор Ґоґе. Після того, як у жовтні 1942 р. заарештовано М. Мелешка та 16 курсантів (переважно вже вишколених підстар-шин під закидом приналежності до ОУН), українським коман-дантом господарського куреня став О. Косаревич, шефом штабу — С. Коваль1Rn.

У липні 1941 р. у Рівному створено перший український полк ім. Холодного Яру, вояки якого носили відзнаки армії УНР. Його складали два курені, поділені на чотири сотні, кожна з яких нараховувала від 100 до 130 осіб (разом майже 2 000). Його командиром призначений полковник колишньої армії УНР Леонід Ступницький*, шефом штабу — сотник Яр, ад’ютантом — поручник Лев Крись (”Кріс”), сотенним першої (вишкільної) сотні — поручник Степан Гуляк'*. У липні 1941 р. полк повністю себе забезпе-

Літопис Української Повстанської Армії (УПА). — Т. 5. Німецька окупація. За ред. Є. Штендери. — Торонто: Видавництво "Літопис УПА”, 1984. — С. 98–99; Корчак-Городиський І. Замість рецензії на книжку Романа Крохмалюка "Заграва на Сході” // Вісті Комбатанта. -1981. — Ч. 5–6. — С. 46.

Леонід Ступницький народився в 1892 р. у с. Романівці на Житомирщині у селянській сім’ї. Після закінчення Сквирівської Гімназії поступив на агрономічний факультет Київського університету. З початком Першої світової війни мобілізований і скерований до 7-ої кавалерійської дивізії, дислокованої на Поліссі. Після лютневих революційних подій 1917 р. у Російській імперії як штабс-капітан брав участь у роботі Всеукраїнських військових з’їздів. У 1919 р. був радником уряду УНР у спробах налагодження українсько-польських стосунків. Воював у складі 4-го кінного полку 4-ої Київської дивізії генерала Юрія Тютюнника. Під час 2-го Зимового походу армії УНР був офіцером для доручень її штабу. Після вересня 1939 р. за підтримку діяльності ОУН-Б заарештований працівниками НКВС і вийшов із в’язниці лише з початком німецько-радянської війни (Тинченко Я. Леонід Ступницький-Гончаренко. Генерал-хорунжий Української Повстанської Армії // Військо України. — К.: Міністерство оборони України, 1996. — Ч. 5–6. — С. 38–39).

Степан Гуляк народився 14 листопада 1906 р. в Галичині. З молодих років цікавився військовою справою і при першій же нагоді став професійним вояком польської армії, в якій його кар’єра закінчилася арештом за націоналістичну діяльність. Зі вступом ЧА в Західну Україну 17 вересня 1939 р. перейшов на територію окупованої Польщі, де пройшов різні військові вишколи. З початком німецько-радянської війни вирушив на Волинь під впливом чуток про плани організації там українського війська (Вісті Комбатанта. — 1979. — Ч. 1. — С. 76–77). чував, нічого не отримуючи від німецького командування: в його складі було 180 коней (для створення кавалерійських чот), власна пекарня, м’ясарня, кухня й склади, а господарська сотня організувала полкову кравецьку й шевську майстерні. В серпні його перебрав у своє оперативне підпорядкування 5-ий польовий вишкільний полк (5. Feldausbildungs-Regiment) полковника Кельбста, що прибув з Кеніґсберґа. У кожну сотню, поряд з українським старшиною, призначено старшину-німця й кількох німецьких підстаршин. Після цього понад 300 осіб у різний час самовільно залишили частину, двох українських старшин і 80 підстаршин переведено до Києва, а 200 вояків — до Кеніґсберґа. З решти 450 осіб (до яких додали завербованих з навколишніх сіл чоловіків і полонених ЧА) сформовано вишкільний батальйон для Сходу (Ausbildungs-Ostbataillon), що мав забезпечувати вишкіл вояків проти-партизанських підрозділів для Житомира, Києва, Миколаєва, Білої Церкви — пересічно до 3 000 осіб за курс. У грудні 1941 р. цю частину переведено до Звягеля (тепер Новгород-Волинський) і реорганізовано у військову школу^18'. У травні 1942 р. вишкільний кіш переведено у м. Звягель, а в Рівному залишено лише сотню поручника Кислиці. Врешті-решт навесні 1943 р. курінь також розфЬрмовано[151].

Ще одним типовим прикладом недовгого існування українського полку при сухопутних військах Німеччини є заініційована Тарасом Боровцем (псевдо "Тарас Бульба”) військова частина, створення якої підтримали окупаційні інстанції у Рівненській області. Обхід вермахтом Полісся з метою захоплення частин ЧА в оточення викликав швидке його просування вперед. Натомість, у німецькому тилу в трикутнику Пінськ-Мозир Коростень залишилися рештки розбитих радянських з’єднань та підрозділів військ НКВС, відрізаних від свого командування й головних баз. З метою забезпечення свого тилу німецьке командування погодилося на організацію у Сарнах Окружної команди Української міліції та її підстаршинської школи. З часом у кількох містечках створено гарнізони, чисельністю наближені до батальйонів, у деяких селах — сотні з кулеметами, мінометами й гарматами, які залишилися від радянських частин. До початку серпня 1941 р. на їх основі майже з 3 000 вояків сформовано тактичну частину, що за бойовим складом деякий час наближалася до бриґади й займала про міжне становище між полком і дивізією. Цей полк отримав офіційну українську назву "Українська Повстанська Армія "Поліська Січ” (УПА ПС), але був більше відомий під скороченою назвою "Поліська Січ”, а німецьке військове командування трактувало його як "Частина "Поліська Січ" (Einheit “Polisska Sitsch”). До складу ПС увійшли чотири курені: Клесівський поручника Петра Оксентіїва ("Омеля-ніва-Терлиці”), Людвипільський хорунжого Адама Воловодика-І’раба, Рокитнянський поручника Дуба і сформований на основі деяких їх підрозділів окремий резервний курінь. їх створення підтримала німецька 213-та охоронна дивізія, якою командував генерал-лейтенант Рене де ля Омм де Курб’єр (Rene de 1'Homme de Courbiere) у Сарнах, і санкціонував штаб генерала К. Кітцінґера. Курб’єр, зокрема, офіційно закріпив існування цих частин, видавши наказ про створення підпорядкованих міському голові українських охоронних команд в містах чисельністю до 100 осіб і в селах по 50 осіб[152]. З цього приводу Боровець пізніше згадував: "Ми домагалися від німців визнати Поліську Січ як окрему національну військову частину. Німці закривалися тим, що вони не мають на це права, бо у справі організації української армії вони ще не мають ніяких наказів від вищих чинників… А для себе ми, хоч і неофіційно, діяли і рахувались, як українське національне військо”[153].

Шефом штабу ПС 5 серпня став полковник колишньої армії УНР П. Дяченко, а після його від’їзду до Варшави в середині серпня — інший полковник колишньої армії УНР Петро Смород-ський. 21 серпня, завдяки тому, що її підтримала білоруська самооборона (Самаахова), ІІС захопила Олевськ, де створила свій штаб. Основною проблемою для неї була відсутність артилерії, вогнеметів, комплектів боєприпасів та важкої зброї. Доповідаючи штабові ГА "Південь” про ситуацію, що склалася на Волині, керівник відділу військової адміністрації 213-ої охоронної дивізії повідомив у звіті від 27 серпня 1941 р.: "Розвиток української служби охорони порядку є чітким відображенням розвитку політичної ситуації на Волині. Поряд з адміністративними органами вона, в першу чергу, є кристалізаційним пунктом українських прагнень до незалежності. Щоб їх здійснити, вона постійно намагається ухилитися від організації служби з охорони порядку і перетворитися в народну міліцію як основу українських збройних сил. Тому прагне менше покладатися на надійні (лояльні до окупаційних військ — А. Б.) елементи й зараховує до своїх лав якомога більше молодих людей і прагне озброїти їх. Польові й гарнізонні комендатури неодноразово вимушені були, навіть вдаючись до розформування, поставити її в певні рамки… Корисним інструментом вона зможе стати лише у вигляді допоміжної поліції, якщо буде обмундирована в якусь уніформу й буде підпорядковуватися німецькому командуванню в особах призначених командирів”[154] [155].

За таких обставин командування вермахту відмовилося забезпечувати ПС на рівні німецьких військових частин. Це спонукало Боровця підготувати свою частину до розформування. 10 вересня Головна Команда (ГК) УПА ПС видала один з останніх наказів про присвоєння військових ступенів старшинам ПС за бойові заслуги. Згодом 15 вересня відбулася нарада ГК УПА ПС, яку відкрив особисто Боровець. Як свідчить протокол наради, він оголосив, що німецьке командування у Рівному дало для ПС "наказ просунутися далі в лісисті околиці під сам фронт за Чернігів”. Однак, коротко охарактеризувавши політичну ситуацію в Україні й становище військової частини, він наголосив, що ПС ”в таких умовах далі існувати не може” і, ”як би не було шкода, відділ треба на деякий час розпустити”. 16 вересня 1941 р. ГК УПА ПС в Олевську видала офіційний наказ № 21 про розпуск поліського військового формування. Серед інших причин підкреслювалося, що коли ”було поставлене питання одягнути і забезпечити відділ тією самою зброєю, яку отримує німецький солдат, німці категорично відмовились, мотивуючи тим, що такий одяг відсутній. При таких поглядах, взагалі беручи до уваги політичну лінію німецької влади, яку вони останнім часом проявили на Україні, "Поліська Січ” працювати далі рука в руку з німецькою армією не може”. Хоча відразу ж після цього ПС була розформована, німецькі інстанції намагалися використати деяких демобілізованих вояків, які залишилися на леґальному становищі, для виконання поліцій-ної служби й каральних акцій. 18 листопада з Житомира до штабу ПС прибув гауптштурмфюрер СС Гїчке з вимогою виділити йому кілька десятків людей для розстрілу євреїв Олевська. У відповідь сотник Сиголенко заявив: "Наш відділ вже розпущено й тому ми не маємо права давати своїм козакам таких наказів і, по-друге, наші люди будуть скликані до боротьби з озброєним ворогом як воїни, а не знищувати безборонних жінок, стариків, калік та дітей, не дивлячись на їх національність”. Наступного дня, під час наради старшин УПА ПС, стосовно домагань Гічке прийнято таку постанову: "Факт цей Рада старшин Поліської Січі засуджує, як ганебну дію”[156]. Спроби залучити демобілізованих вояків ПС до каральних операцій виявилися невдалими — більшість тих "бульбівців”, які ще перебували на леґальному становищі, перейшли у підпілля.

Вони тривалий час зазнавали переслідувань з боку німецьких органів безпеки. У складеному через півтора року після цього повідомленні для шефа СП і СД у Берліні від 21 травня 1943 р. діяльність Боровця у серпні-листопаді 1941 р. характеризувалася так: ”Боровець сподівався, що створені ним місцеві частини, які німецький вермахт забезпечив зброєю і які тимчасово сягнули 2–3 000 осіб, стануть ядром при розбудові майбутньої української армії”[157].

Упродовж листопада 1941 р. у м. Маріуполі на Донеччині в радіусі дислокації 1-ої танкової армії генерала Е. Кляйста формувався ще один український полк[158], вояки якого на рукавах носили синьо-жовті стяжки. В грудні, за сприянням гауптмана вермахту Михайла Головатого, який був особистим перекладачем Кляйста, створено перші два батальйони полку[159]. їх командирами стали офіцери Дашевський та Кучинський[160]. Полк складався з двох куренів піхоти, сотень кінноти, артилерії та допоміжних служб. Спроби перевезти до нього також відремонтовані радянські бронетранспортери через нестачу пального і відсутність дозволу не вдалися. Полк відзначився в оборонних боях 1941–1942 рр. Лише наприкінці 1942 р., оскільки танкова армія Кляйста залишила територію України, його розформовано, а групи вояків зосереджено у різних німецьких з’єднаннях як вартові підрозділи[161].

26 листопада 1941 р. у газеті "Визволення” м. Конотопа Сумської області вийшла стаття "Створимо Народну Національну Армію!”, що закликала чоловіків віком від 18 до 50 років вступати до неї[162]. Наслідком цього стало створення кількох батальйонів, дислокованих по різних населених пунктах Сумської області. Найбільше з них зосередилося в м. Суми — приблизно 2 000 вояків, а також у Білопіллі, де тривалий час перебувало майже 1 500 вояків. Усі вони з пропагандистською метою номінально трактувались як вояки Української Національної Армії'93.

Деяким чином під впливом самовільних ініціатив окремих армійських офіцерів восени 1941 р. високі ранґами фронтові командири усвідомили потребу вербування на Сході добровольців до німецьких збройних сил. На майбутнє вони прогнозували несприятливе для Німеччини воєнне становище на Східному фронті, яке викличуть російські морози, й наводили такі арґу-менти: наступ спричинив великі втрати, які посилили виступи перших радянських партизанських загонів. Це вимагало приязної щодо населення політики й набору рекрутів до німецьких дивізій. Формуванням національних підрозділів врешті-решт серйозно зацікавилося ОКГ. Практичним наслідком цього був лист від 6 жовтня 1941 р. генерал-квартирмейстера сухопутних військ генерала артилерії Едуарда Ваґнера з пропозиціями командувачам груп армій рекрутувати козацьких, українських та білоруських полонених і формувати з них кавалерійські загони чисельністю до сотні для боротьби проти радянських партизанів. Деякі інші представники ОКГ звернули увагу особисто Гїтлера на потребу нових резервів. При цьому вони поставили під сумнів доцільність "проливання крові лише німців” і запропонували ефективніше використовувати в інтересах Німеччини наявність серед мешканців окупованих територій соціальних та національних антагонізмів щодо комуністичної системи. Першим завданням було отримати дозвіл набирати по 3–4 тисячі іноземців у кожну дивізію. Шеф оперативного відділу ГШ ОКГ генерал-полковник Людвіґ фон Бек запропонував райхсканцлеру провести в Смоленському окрузі в Росії вербування росіян, як і представників інших націй, у добровольчі частини німецьких з’єднань. Цей план підтримав і шеф ГШ ОКГ фельдмаршал Вальтер фон Браухіч. Гїтлер не погодився на такий план й в грудні 1941 р. за поразку вермахту під Москвою та провал "блискавичної війни” ("бліцкріґу”) взагалі звільнив обидвох полководців. Однак їх погляди поділяли наступник Браухіча генерал-полковник Франц Галь дер (Halder), керівник розвідки на Східному фронті полковник Райнгард Ґелен (Gehlen) та інші представники вищого командного складу німецьких сухопутних військ[163].

Незважаючи на виразну підтримку представниками ОКВ і ОКГ ідеї створення військових леґіонів із числа радянських військовополонених, Гітлер заборонив їх формування — за винятком туркестанського, північно-кавказького, грузинського, вірменського, а згодом також кримсько-татарського[164]. У ті дні дезертир з ЧА Тамурбек Давлатшин видав дві брошури із закликом підтримувати Німеччину за обіцяне представниками її урядових кіл створення під протекторатом райху держави ”1дель-Урал” ("Волга-Урал”) з особливими привілеями для волзьких татарів; після цього сформовано леґіон ”Ідель-Урал”, кинутий під Вітебськ. Поступово право створити свої національні леґіони отримали туркмени, узбеки, казахи, киргизи, каракалпаки, таджики, азербайджанці, вірмени (передовсім кабардинські), грузини (включно з аджарами та південними осетинами), черкеси, адиґейці, кабардинці, абхазці, карачаївці, балкари, північні осетини, інґуші, чеченці, башкири, дагестанці, кумики, аварці та представники інших народів Центральної Азії та Кавказу. Це мотивувалося стереотипом про нібито їх традиційні антибільшовцькі настрої та приналежність до неслов’янських переважно мусульманських національних меншостей, котрі доти проживали на включених в СРСР позаєвропейських землях, що не фігурували в планах Гітлера щодо колонізації Сходу. З огляду на їх малочисельність, на відміну від українців чи росіян, і тим самим можливість легшого політичного контролю за ними, вони не становили собою загрози для далекосяжних колоніальних планів нацистів[165].

Іґноруючи заборону, командири багатьох частин приймали нові й нові контингенти допоміжних сил з числа росіян, українців та представників інших національностей, але не подавали правдивих звітів для ОКВ. Оскільки усе це робилося напівлегально, верховне командування збройних сил Німеччини ніколи не знало точної кількості добровольців Сходу. Окупаційні з’єднання сухопутних сил Німеччини в Україні за власною ініціативою продовжували набирати до східних підрозділів не тільки полонених бійців ЧА, а й багатьох добровольців із числа місцевих мешканців. У політичному аспекті місце іноземних формацій при німецьких військах регламентувала видана 15 січня 1942 р. директива організаційного відділу ГШ ОКГ. У ній, зокрема, зазначено: "Участь військ союзних держав та іноземних добровольчих частин, що поряд із воєнною збройною допомогою Німеччині служать перш за все ідеї спільності доль Нової Європи, є першим випробуванням у боротьбі проти більшовизму. Однак повне збереження керівної ролі Німеччини жодною мірою не означає заперечення й пригнічування національної самобутності іноземних добровольців, їх онімечування”[166].

Мобілізація чоловічого населення України до вермахту була б порушенням Гаазької (1899 р. і 1907 р.) та Женевських конвенцій (22 серпня 1864 р. і 22 липня 1929 р.), що забороняли окупаційній владі примусово рекрутувати до своїх армій мешканців захоплених територій. Винятки могли становити лише добровольці. Тому, як з політичних, так і значною мірою з міжнародно-правових підстав, командування вермахту підтримало ідею залучення перших контингентів місцевих мешканців за їх бажанням у допоміжні військові служби*. Тоді ж створено воєнізовані формації оборони при "Організації Тодта” (ОТ) — військово-будівельній структурі, що з перших днів війни масово використовувала робітників захоплених територій, займалася будівництвом доріг, казарм, укріплень та забезпечувала розбудову інших військових споруд. Зачислених до них та з’єднань вермахту мешканців окупованих східних територій називали "допоміжними добровольцями” або "добровільними помічниками”, скорочено ”гіві” (Hilfswilligen — Hiwi). Поряд із цим терміном спочатку вживали інший, який не прижився — "допоміжні вартівні команди”, скорочено "гіва” (від нім. "Hilfs-Wachmannschaften” — “Hiwa"). Спершу "гіві” діяли у складі німецької армії неофіційно — хоча практично без офіційних наказів отримали статус вояків. Згодом, коли фронтові частини вермахту просунулися вперед на Схід, вони брали з собою деяку частину "гіві”, залишаючи іншу для послуг місцевих комендатур чи охоронної поліції (Schutzpolizei)[167]. Ті, які залишалися на місці, виконували різні господарські функції та обов’язки: були водіями машин, працювали як ремісники, копали оборонні рови тощо. Переважну більшість добровольців застосовували тільки для небойових завдань (перекладачі, кухарі, денщики, Тощо); з часом загальний порядок використання ”гіві” у німецьких військових з’єднаннях регламентовано в наказах ОКВ[168]. Хоча радянська пропаганда твердила про набір німецьким командуванням допоміжних добровольців нібито переважно з числа криміналітету, насправді до їх категорії висували відповідні вимоги. Зокрема перед зачисленням на військову службу кандидати в ”гіві” проходили перевірку на благонадійність і давали підписку про те, що вони не були суджені за політичні, кримінальні, партійно-управлінські, фінансові чи дисциплінарні злочини[169].

В Україні зарахування ”гіві” на військову службу здійснювали комендатури тилової армійської області "Південь” через районні управи на місцях. Наприклад, у січні 1942 р. управа Олевського району видала оголошення про прийом на роботу для транспортних організацій німецького війська механіків, слюсарів, водіїв та іншого персоналу віком від 18 до 40 років; у разі прийняття їх забезпечували верхнім одягом і харчами, квартирою та зарплатою в розмірі 10 карбованців на день, а після шестимісячної праці — оплачуваною відпусткою[170]. Проте в значно більших масштабах, ніж цивільних осіб, вермахт зараховував до категорії ”гіві” солдатів ЧА, які опинилися в полоні й залишилися у німецьких підрозділах, де виконували другорядну роботу[171]. їх вважали зарахованими до складу збройних сил Німеччини, хоча вони працювали в неозброєних робітничих командах, які називали будівельними сотнями (Bau-Kompanie).

Подальше розгортання подій показало, що вербування до сухопутних з’єднань саме військових фахівців стало початковим кроком на шляху до створення при німецьких частинах з мешканців захоплених східних територій невеликих підрозділів з окресленням "добровольчі”. Перші з них використовували здебільшого для патрулювання, розвідки й зв’язку. Ідея їх створення належала фронтовим командирам, які тривалий час не наважувалися звітувати про них вищому командуванню. Мова йшла, так би мовити, про "приватні підприємства” командирів деяких ділянок тилу й меншою мірою фронту. Цю акцію напівофіційно легалізовано лише через кілька місяців їх існування. Щойно в середині січня 1942 р. на перших сторінках україномовної преси РКУ з’явилися (очевидно, інспіровані АВП ОКВ) повідомлення про дії вже існуючих та утворення нових українських підрозділів при німецькій армії. "Сформовані добровільні українські легіони показали зразки мужності й геройства в боротьбі з большевицькими полчищами”, - вказувалося, наприклад, у статті Дмитра Волинця "Український нарід в боротьбі проти большевизму”, вміщеній у газеті "Відродження”, що виходила в Таращі[172]. 14 січня "Нове українське слово” в Києві опублікувало допис під заголовком "Героїзм українського легіону”, в якому стверджено: "Останніми днями большевицькі війська, що висадилися коло Феодосії, зазнали великої поразки. Особливо у боях в Криму відзначився український добровільний легіон під командуванням сотника Тименка”. В опублікованому наступного дня у цій газеті повідомленні під заголовком "Українські війська борються проти большевиків”, в свою чергу, зазначено: "Останнього часу тисячі українців звертаються до німецької військової влади з просьбою дозволити їм взяти участь у боротьбі проти большевиків. В Україні вже організовано цілий ряд таборів для військової підготовки, де навчається понад 150 тис. українців. Скоро з них будуть сформовані полки, які посилатимуться на фронт”[173].

Проте, всупереч твердженням тодішньої пропаґанди про наявність в німецьких сухопутних військах нібито десятків тисяч українців у власних національних полках, насправді тоді створювали тільки відносно невеликі збройні формування. Загальна їх чисельність у той час не перевищувала 15 000 осіб, які діяли у складі невеликих підрозділів. На сповільнення темпів творення впродовж першого року німецько — радянської війни східних військових формацій при німецьких сухопутних військах деякою мірою вплинула конкуренція між інстанціями СС і вермахтом за політичні впливи. Одним із засобів для перемоги в ньому було кількісне збільшення і в дечому навіть якісніше забезпечення військ СС, які в суперництві за першість з ОКВ спромоглися постачати своїм частинам краще від з’єднань вермахту озброєння та спорядження. "Війська СС є найкраще оснащені, про це дбає їхнє командування. З цієї причини існує конфлікт з армією”, — записав з цього приводу у своєму щоденнику райхсміністр народної агітації і пропаґанди Йозеф Ґеббельс 28 березня 1942 p.[174] Іншим засобом міг стати перехід у підпорядкування відомств СС створених сухопутними військами східних підрозділів. У своєму прагненні не допустити посилення політичних впливів вермахту Гіммлер прагнув підпорядкувати ці одиниці поліційним відомствам як тилові формації. Ще 15 січня 1942 р. він видав наказ про перехід згаданих формувань під юрисдикцію СС і поліції, але важкі втрати німецьких військ на Сході змусили вермахт використовувати їх як резерви й залучати до бойових дій на лінії фронту вже на початку того самого року[175]. Склалася ситуація, за якої німецькі збройні сили підтримували створення цих формувань, тоді як вище керівництво СС, через неможливість підпорядкувати їх собі впродовж 1942 р., виступало проти реалізації подібних проектів.

Хоча, всупереч опозиції Гітлера та Гіммлера, кількість сформованих з українців підрозділів поступово зростала, проблеми німецького командування збільшувалися. Основними з них були невирішеність політичних питань і незадовільна психологічна атмосфера серед вояків. Значне невдоволення представників різних народів викликало те, що німецькі установи монопольно закріпили за собою усі військово-оперативні справи, відводячи ненімцям тільки завдання організації пропаґанди та вирішення другорядних господарських справ. Водночас німецьке командування розуміло, що служба українців у тилових частинах не матиме відчутних позитивних наслідків без конкретних кроків урядових кіл Німеччини щодо надання певної внутрішньоорганізаційної автономії у цих підрозділах і забезпечення їх власного командного складу зокрема та політичних поступок для мешканців окупованих територій загалом. Тому ОКГ вирішило не залучати українські бойові формування до дій на фронті, поки не врегулюються пов’язані з ними політичні питання. 10 лютого 1942 р. організаційний відділ ГШ ОКГ видав циркуляр, у якому вказувалося: ”Фюрер вирішив, що створення більшості балтійських та українських частин чи подібних формувань для використання в бойових діях — для завдань охорони чи на фронті — буде призупинено”[176]. Проте, зважаючи на факт існування на початку 1942 р. при вермахті кількох десятків збройних підрозділів, укомплектованих із місцевих мешканців окупованих Німеччиною українських та інших східноєвропейських земель, вище командування німецьких збройних сил мусило надати їх існуванню правову основу. З цією метою 23 березня 1942 р. А. Йодль підписав спеціальну директиву

ОКВ — оснонні положення для пропаганди щодо збройних з’єднань, сформованих із представників "народів Радянського Союзу”. Згідно з нею, формування з українців нових воєнізованих підрозділів обмежено, а компетенцію вже створених такого роду формацій звужено до виконання лише охоронних функцій. При цьому відзначено, що політичні обіцянки післявоєнної незалежності можна робити тільки мусульманам і народам Кавказу, а не балтійським народам та українцям, через що "український вояцький склад не може бути використаний на лінії фронту”[177].

Незважаючи на політичну невреґульованість загального курсу німецької політики щодо України, чимало українців сподівалося на її позитивну зміну. Радянська система у багатьох із них асоціювалася переважно зі сталінським режимом. Керуючись подібними міркуваннями, вони зголосилися добровільно боротися проти СРСР — із тим лише, щоб воювати у складі українських національних військових підрозділів. З огляду на це, поряд із залученням на допоміжну службу ”гіві”, німецьке командування і далі створювало невеликі воєнізовані формування, вояки котрих найчастіше служили в радянських уніформах без відзнак або в мундирах вермахту. Вже у перші місяці німецько-радянської війни з них сформовано перші підрозділи, які почали організовувати інтенсивніше з початку 1942 р. Дуже часто позитивне чи неґативне вирішення питання їх створення залежало від особистого ставлення до українців того чи іншого командира німецького з’єднання. Наприклад, командування 1-ої танкової армії 19 лютого 1942 р. офіційно видало "Наказ щодо задіяння українських добровольців в рамках німецьких збройних сил” (Befehl für die Einstellung von ukrainischerFreiwilligen im Rahmen derdeutschen Wehrmacht). Згідно з ним, у складі німецьких частин надано право воювати українським формаціям чисельністю 40–50 осіб, що мали підпорядковуватися бойовій групі під командуванням генерала С. Ферстера (Förster-Gruppe)[178] (котрий, як вже згадувалося раніше, ще восени 1939 р. планував сформувати українську частину або з’єднання чисельністю З 000 вояків на базі леґіону Сушка).

Основною формою підрозділів ”гіві” в першій половині 1942 р. поступово стала сотня (Hunderschaft/Kompanie) чисельністю до 200 осіб, кожна з яких переважно охороняла окремі ділянки постачання — тобто шляхи підвезення боєприпасів та харчів з метою забезпечення передових ліній Східного фронту. За сумлінне виконання своїх

обов’язків вони отримували щораз кращі відгуки кадрових німецьких офіцерів. У повідомленні 197-ої польової комендатури командувачу тиловим прифронтовим районом ГА "Південь” від 23 березня 1942 р. констатовано: "Вартим уваги є те, що до польової комендатури все частіше звертаються молоді українці з проханням прийняти їх до так званого "Українського добровольчого леґіону” для боротьби проти більшовизму. Вони скеровуються в підрозділи допоміжної охорони”[179].

Зважаючи на те, що загони ”гіві” формували з недавніх військовослужбовців ЧА різних національностей, спершу вони не мали чітко окресленого національного характеру і лише через кілька місяців їх переукомплектовували на національній основі. Досить звичною була ситуація, коли кількатижневі ґрунтовні заняття проводили для колишніх радянських військовополонених різних національностей, яких лише після закінчення навчання об’єднували в окремі власне національні за складом військові підрозділи[180]. В Україні створення перших сотень ”гіві” на принципі добровільності почали восени 1941 р. у Донбасі на території дій німецького 49-го гірського корпусу (ХХХХІХ. Gebirgskorps), що дало успішні наслідки вже до весни 1942 р.[181] Наприклад, після повідомлення про формування у Горлівці Дніпровського загону чисельністю лише 100 вояків до нього виявили бажання вступити 300 добровольців[182]. Поповнюючи ці підрозділи місцевими мешканцями, особливо враховували той факт, що вони добре знали місцеві умови й завдяки цьому могли ефективно сприяти боротьбі проти радянських партизанів[183]. Значною мірою це поповнення зумовив перехід вермахту від наступальних дій до позиційної війни, головна особливість якої — максимальне пристосування до умов місцевості, що змушувало міцно триматися зайнятих районів, котрі сприяли розвиткові бойових операцій. Однак підрозділи ”гіві” й надалі переважно не були бойовими формуваннями, позаяк їх використовували здебільшого в тилу для різних охоронних та вартівних функцій. ”Ці частини, — писав згодом німецький генерал Курт Тіппельскірх, — виникли спершу для того, щоб залученням "добровольців” до тилових служб вивільнити німецьких солдатів для використання на фронті. Поступово при дивізіях, армійських корпусах та арміях були сформовані цілі підрозділи чисельністю до батальйону”21®.

Із просуванням вермахту на Схід невеликі українські підрозділи почали створюватися за межами України. На суміжних із українськими територіями російських землях німецьке командування інколи надавало перевагу формуванню невеликих військових загонів саме з українців, вважаючи, що їм можна більше довіряти, ніж росіянам. Характеризуючи умови комплектування з українців добровольчих формувань під Орлом при 2-ій танковій армії генерал-полковника Гайнца Гудеріана, О. Волиняк згадував: "Дістаю від шефа штабу дивізії, генерального штабу полковника доручення вибрати з-поміж полонених українців, бо лише вони є надійним елементом, та передати їх у розпоряджецня команди зв’язку та постачання. В таборі полонених запитую бійців про їхню українську приналежність… Вибраних біля сотні українців дійсно виявилися надійним елементом, що і підтвердилося в найкорот-шому часі. Майже всі вони були приділені до обозу нашої дивізії. Одної ночі напали на обоз большевики і німці, бачучи больше-вицьку велику перевагу, пороздавали зброю також українцям. Довго тривав бій і большевикам вдалося зайняти село, але вони з поважними втратами мусили безрезультатно відступити. Геройська постава українців при відбитті большевицького наступу знайшла признання в наказі штабу дивізії”[184].

Після успішного створення української сотні у січні-лютому 1942 р. командування 2-ої танкової армії дозволило на експеримент більших масштабів у м. Орджонікідзеграді (згодом Бежицький район м. Брянська). Тут колишній капітан ЧА українець Кубелько отримав доручення створити український полк спецпризначення "Десна”. Спочатку планували сформувати тільки український батальйон, для чого начальник Орловсько-Брянської групи таборів військовополонених майор Вайзе надав каштанові Кубелько табір № 2 у Брянську, де перебувало багато військовополонених української національності*. 18 квітня 1942 р. сюди зі штабу 2-ої танкової армії прибув новий командувач армійським тиловим районом генерал-майор Бернгард, який привіз таємний наказ штабу армії № 224/42 про формування з числа мешканців окупованих територій добровольчого полку. Наказом передбачено до 1 червня 1942 р. комплектування перших двох батальйонів. Із цією метою з резерву армії виділено 6 офіцерів, 16 підстаршин і 42 стрільці як кадровий персонал майбутнього полку. Пункт формування відкрито в Орджонікідзеграді у приміщенні колишньої школи на вулиці Поштовій. Формуванням полку керував комендант Брянського табору військовополонених (Dulag-142) у с. Урицькому, 45-річний уродженець Берліна майор Вайзе. 4 червня 1942 р. він взяв на себе командування полком, який очолював до грудня 1942 р., поки його не змінив на цьому посту полковник Цебіш. Начальт ником штабу полку призначено ротмістра Вуппермана, який очолював також полкову контррозвідку. Враховуючи той факт, що заяви від бажаючих вступити до полку продовжували надходити не лише від українців, а й від військовополонених інших національностей, Вайзе назвав свою частину російським добровольчим полком, хоча термін "український” ще деякий час фігурував в офіційних документах. Однак найчастіше його називали від прізвища командира просто "Добровольчий полк Вайзе”. Основні частини (три батальйони) й підрозділи полку укомплектовано до 16 липня 1942 р. Серед них був 1-ий батальйон полку капітана Кубелько, що складався з трьох стрілецьких, однієї кулеметної і однієї мінометної сотень загальною чисельністю 350–400 осіб. Його основу складав згадуваний український батальйон, у доповнення до двох сотень якого на початку травня укомплектовано ще дві. Рештою батальйонів командували німці, хоча деякі нижчі командні посади займали росіяни та українці. Зокрема стрілецькою та господарською чотами (взводами) одного з куренів полку командували відповідно Бондаренко та Єлечук, чоту управління 1-ої батерії очолював колишній лейтенант Мамаєнко, відділом бойового забезпечення командував лейтенант Клейратенко. Незважаючи на свою початкову назву, батальйон мав багатонаціональний склад: крім українців, у його лавах служили росіяни, білоруси, татари, грузини і навіть євреї. На озброєнні в кожної сотні була невелика

для того, іцоб створити їм сприятливіші побутові умови і залучити їх для роботи в тилу та на фронті поряд із німцями. Німці вишикували весь табір і німецький комендант оголосив: "Хто українець, два кроки вперед”. Він пояснив, що всі українці будуть зібрані окремо і будуть ходити на роботу лише з розвантаження продуктів, і що їжа буде покращена й навіть будуть давати тютюн”. Характеризуючи реакцію військовополонених українців на цю пропозицію, Холмогорцев засвідчив, що ”всі українці дали згоду на запис”, після чого в подальшому робота з військовополоненими відбувалася індивідуально. кількість німецької зброї (в середньому три пістолети системи "Маузер” ”98к”, 2 автомати ”МП-38” і ”МП-40”, 2 Гранатомети) й в основному радянська російська зброя (112 російських гвинтівок конструкції Мосіна зразка 1891 і 1930 рр., 10 ручних кулеметів системи Дєгтярьова ”РПД”, 4 станкові кулемети системи "Максим” (”СПМ”), легкі гармати калібру 45 мм і 8 самозарядних гвинтівок Токарева, скорочено ”СВТ”)[185].

У зв’язку з першими втратами в боях наявних сотень добровольців і потребою формування нових підрозділів, ОКВ видало ряд розпоряджень про краще ставлення до радянських військовополонених, що мало сприяти збільшенню кількості ”гіві” з цієї категорії осіб. 24 березня 1942 р. шеф відділу в справах військовополонених. (Chef der Kriegsgefangenenwesen) загального управління, вермахту (Allgemeines Wehrmachtsamt) ГШ ОКВ, зокрема, у таємній директиві наказав: "Необхідність ширшого використання радянських військовополонених на роботі вимагає впорядкування поводження з ними”. "Холодною і коректною поведінкою, недопущенням застосування сили та образ, — підкреслено в директиві, -можна підвищити виробничість праці радянських військовополонених”. Вказано, що силові "заходи впливу при цьому забороняються” і передбачено певне покращення харчування. ”В холодний час, — говорилося далі, — їжу потрібно видавати якомога частіше і якомога гарячішою”[186].

Унаслідок появи цитованого наказу відносно краще ставлення до полонених ЧА можна було спостерігати як у деяких містах України, так і на території райху. Тут активізував свою діяльність Комітет допомоги полоненим у Німеччині, який очолював інженер Роман Димінський. Комітет створено з ініціативи української громадськості та за її підтримки у серпні 1941 р. у Берліні. Його легалізація відбулася після отримання ним дозволу на працю від райхсміністерства внутрішніх справ та німецького Червоного Хреста. Не маючи у своєму розпорядженні жодних матеріальних фондів, Комітет розгорнув широку кампанію збору коштів серед українців у Німеччині й заснував свої філії на всій території цієї країни. В окремих центрах утворено місцеві комітети, більшість з яких були пов’язані з німецьким Червоним Хрестом. Філії комітету створено у 53-ох містах Німеччини й приєднаної до неї Австрії, а також окупованих Польщі та Чехії — у тому числі в Райхенау, Ліцманштадті (тогочасна німецька назва сучасного польського міста Лодзь), Катовіцах, Мюнхені, Відні, Ганновері, Штеттіні (німецька назва сучасного польського міста Щецін), а восени 1942 р. — у Празі та Подебрадах. У результаті акції допомоги для полонених упродовж року зібрано ЗО 000 райхсмарок. Українці у Німеччині пожертвували, а також закупили й передали полоненим-українцям серед іншого 1 000 кг сухарів, 500 кг мармеладу, 2 350 кусків мила, 280 комплектів одягу, 140 пар взуття, 23 000 цигарок та 500 пачок тютюну тощо. Комітет, крім матеріальної допомоги, також допоміг військовополоненим налагодити листування з рідними. Активну участь в організації допомоги полоненим взяли українські робітники та студенти у Німеччині[187].

Створення українських формацій на підпорядкованих німецькому військовому управлінню землях, де окупаційний режим порівняно з РКУ був не таким жорстким, давало їх військовослужбовцям підстави думати про можливість створення на базі цих формувань української армії. З точки ж зору позитивних наслідків, їх формування супроводжувалося дещо кращим ставленням до місцевих мешканців з боку інстанцій вермахту. Це ставлення часто аполітичних військовиків суттєво відрізнялося від, як правило, брутальних дій у РКУ німецької поліції та цивільної адміністрації, представники яких належали до нацистської партії. Тенденцію проведення в Україні інстанціями вермахту окупаційної політики, гуманнішої порівняно з політичним курсом цивільної адміністрації, закріплено в численних наказах та розпорядженнях німецького військового управління. 13 квітня 1942 р. у виданій в зв’язку з цим директиві штабу 387-ої піхотної дивізії під командуванням генерал-лейтенанта Арно Яра (південного угруповання сухопутних військ на Східному фронті) вказано: "Українці з їх родючою й багатою на корисні копалини землею є цінними союзниками у боротьбі проти більшовизму. Український народ вбачає в Німеччині свого визволителя від комуністичного панування. Тільки при дієвому співробітництві з українським населенням стане можливим повністю використовувати для нашого господарства багатства цього краю. Тому обов’язком кожного солдата є поводити себе з українцями коректно, а не як з ворогами— якщо лише вони не виявляють ворожого ставлення до німецької армії”[188].

Отже, готовність українців і представників інших націй боротися проти Радянського Союзу успішно використали, всупереч волі вищого керівництва Третього райху, деякі німецькі генерали (Е. Манштайн, Е. Кляйст, Г. Гудеріан). Вони намагалися ігнорувати накази Гітлера із забороною створення підрозділів з росіян та українців та уникати брутального поводження з населенням Сходу. Завдяки цьому загальна чисельність ”гіві” у різних підрозділах при німецьких збройних силах на середину 1942 р. перевищила 100 000 осіб (наприклад, командування лише 1-ої танкової армії генерала Е. Кляйста в період з лютого до липня 1942 р. створило 81 формування з числа жителів України — в основному сотні та чоти і 4 ескадрони з козаків та ще 4 підрозділи укомплектовано з етнічних німців (фольксдойче))[189]. Подекуди для них виділяли спеціальні райони дій і вони отримували самостійні бойові завдання. Впродовж верни 1942 р. деякі сформовані при вермахті українські військові загони брали участь в успішних фронтових діях проти ЧА в Криму, а з часом і в бойових операціях проти радянських партизанів на Волині та Поліссі. Генерал Е. Манштайн, котрий після смерті генерал-полковника О. Шоберта командував 11-ою армією, з якою після 9-місячної облоги Севастополя зайняв Крим, у своїх спогадах писав: ”Це були російські, точніше українські і кавказькі добровольці, які свою службу при німецькій армії виконували добровільно і вірно; вони ішли на війну, незважаючи на політику, яку проводили партійні кола в окупованих областях”[190]. Відгомоном військової діяльності підрозділів ”гіві” стали численні повідомлення в україномовній пресі, що виходила в окупованих Німеччиною областях України. 7 травня, зокрема, в луцькій газеті "Український голос” вміщено матеріал під заголовком "Українські добровольці у боротьбі проти совєтських банд”, а 28 травня в "Голосі Полтавщини” — статтю "Українські добровольці борються проти большевиків”[191].

У відповідь на перші виступи українців німецькі інстанції на найвищому рівні дозволили використовувати їм на уніформах власні національні відзнаки. Зокрема 12 травня 1942 р. ОКГ постановою № 11/4876/42 за порозумінням з А. Розенберґом санкціонувало запровадження в українських формаціях як національної відзнаки тризуба без меча[192] (оскільки, за інформаціями німецьких інстанцій, тризуб з мечем був символом ОУН). На знак визнання бойових заслуг українців з нагоди урочистих подій поряд із німецьким прапором також почали піднімати жовто-блакитний стяг. У червні 1942 р. прапор із національною символікою українців підняли навіть при нагородженні вояків сотні батальйону українських добровольців Донбасу в присутності командувача тиловими військами німецької армії, генерала К. Кіт-цінґера під час його інспекційної поїздки по Україні[193]. 29 червня 1942 р. перекладач у тиловій команді 17-ої армії О. Корчак-Городиський, описуючи у своєму щоденнику зустріч із однією з таких сотень в містечку Лозова на Харківщині, писав: "Перед полуднем зустрі-нув я на вулиці кінний відділ українських добровольців, які в шоломах з жовто-синіми відзнаками на них, з крісами на плечах, з українським прапором і українською піснею проїжджали кудись на Схід. Напереді їхало 2-ох старшин, на нараменниках мали синьо-жовті стяжки… Ті відділи були, мабуть, першими більшими з’єднаннями українських добровольців, створеними взимку 1941-42 при панцерній групі ген. Кляйста у Маріуполі, якого особистим перекладачем і організатором тих відділів був студент-технік з Бресляв (Бреслау — А. Б.) Михайло Головатий”[194]. Резюмуючи практичну користь для Німеччини від таких збройних формувань, 19 липня 1942 р. керівник відділу військової адміністрації при 248-ій польовій комендатурі тилових військ в Україні доповідав своєму командуванню: "Молоді українці дуже старанні при службі й справляють враження військового підрозділу. У зв’язку з цим при вмілому підході відкриваються надзвичайно великі перспективи щодо залучення українців до військових дій”[195].

Однак Гітлер категорично відхиляв пропоновані йому проекти творення антирадянських армій чи навіть великих з’єднань з представників народів окупованих східних територій. На початку березня 1942 р. фюрер заявив: ”Якщо ми одній з провінцій дамо коли-небудь право створити власну армію або військово-повітряні сили, то з нашою владою над нею буде назавжди покінчено”. 23 квітня того ж року він оголосив Г. Гіммлеру, що “якщо німецький народ хоче залишитися народом-вояком, він не повинен давати зброю в руки жителям завойованих або окупованих ним територій”[196]. І лише затягування війни на Сході змінило ставлення вищого керівництва Німеччини до планів створення національних бойових частин із представників народів Східної Європи. Тоді як до ЗО листопада 1941 р. на Східному фронті загинуло 743 112 осіб або 23,12 % тогочасної загальної чисельності вояків сухопутних військ Німеччини, на 25 квітня 1942 р. ця цифра сягнула 1148 594 особи або майже 35 % від тодішньої загальної чисельності військовослужбовців цих військ[197]. Значні втрати вимагали компенсації за рахунок нових сил та резервів. З огляду на це та під впливом аргументів військових кіл Гітлер все більше схилявся до думки про доцільність створення з мешканців окупованих східних територій невеликих військових формувань — хоча насправді існувала потреба тільки юридично оформити факт їх існування. У виступі, виголошеному в райхстазі 26 квітня 1942 р., він визнав, що поряд з іншими народами також "українці й татари чесно виконали свій обов’язок на фронті боротьби з більшовизмом”[198]. Зважаючи на зростання кількості радянських партизанів на окупованих східних територіях, у серпні 1942 р. Гітлер вже не міг заперечувати потреби військових частин, сформованих із мешканців захоплених земель. У наказі № 46 ”Про посилення боротьби проти бандитизму на Сході” від 18 серпня 1942 р. Гітлер пов’язав подальше створення національних формувань з наявністю "безумовно надійних добровольців, сповнених бажання воювати”[199].

Іґноруючи міжнародно-правові норми ведення війни, що не передбачали використання однією воюючою країною громадян іншої проти її ж військ, командування вермахту на середину 1942 р. створило численні військові формування з мешканців Окупованих східних територій. Хоча з боку сухопутних військ вони отримали офіційний статус "власні територіальні допоміжні сили на Сході” (landeseigene Hilfskräfte im Osten), німецьке законодавство належним чином не вреґулювало правові підстави їх існування чи матеріальної підтримки[200]. Командування не враховувало те, чи їх вояки опинилися у згаданих формуваннях добровільно, чи були мобілізовані. Подібно до решти ”гіві”, їх офіційно вважали добровольцями з тієї простої причини, що міжнародний договір у Женеві 1907 р. забороняв воюючій країні рекрутувати до своєї армії чужих громадян. Підставою збору добровольців для міжнародної боротьби проти спільного ворога були подібні випадки історії (наприклад, на заклик англійського поета Джорджа Байрона на початку XIX ст. з цілої Європи збиралися добровольці для визволення Греції з-під влади Турецької імперії, у 1860-их рр. у загонах італійця Джузеппе Гарібальді також воювало багато іноземців, а в 1936 р. СРСР сформував інтернаціональну бриґаду для залучення до воєнних дій під час громадянської війни в Іспанії).

Знаючи про заборону Гїтлера створювати російські або українські збройні частини, німецькі організатори цих формацій спочатку не наважувалися давати їм офіційні назви, що вказували б на їх національний характер і неминуче викликали б гнів нацистського фюрера. Вони вирішили формувати багатонаціональні батальйони, використовуючи назву "Східні”, що нагадувало б створені з представників мусульманських народів Східні леґіони (ніби вони теж сформовані саме з представників цих нацменшин). В інших випадках, щоб не називати батальйони українськими або російськими, їм давали територіальні назви (наприклад, батальйони "Прип’ять”, "Десна”), або додавали до частини прізвище її німецького командира. В перший рік німецько-радянської війни усі ці формування були певною хаотичною імпровізацією — без єдиних стандартів організації, уніформ, відзнак, відзначень, номенклатури, ранґів чи контролю з боку німецького персоналу. Лише 14 липня ОКГ запровадило Відзначення за хоробрість для представників народів Сходу (Tapferkeits-Auszeichnung für Angehörige der Ostvölker). Цю оздоблену мечами нагороду 1 і 2-го класів мали присуджувати за відвагу, проявлену представниками народів Сходу під німецьким командуванням у діях проти більшовизму[201]. В окремих випадках при нагородженні Відзначенням 1-го класу (2-ох ступенів — в золоті діаметром 48 мм і в сріблі діаметром 40 мм на стрічці шириною 32 мм) мали видаватися грошові або інші заохочення. Нагорода 2-го класу була трьох ступенів: у золоті — на світло-зеленій стрічці, в сріблі — на оздобленій червоним стрічці з білою каймою та в бронзі — на темнозеленій стрічці[202]. Традиційно спочатку надавалися нагороди 2-го класу, потім — 1-го. Нею було нагороджено багатьох видатних військовиків з числа колишніх бійців ЧА, одним із найвідоміших з яких був Герой Радянського Союзу пілот Сергій Бичков. Оскільки люди, які отримували Відзначення для Східних батальйонів, водночас не могли одержувати німецьких медалей та орденів, деякі німецькі офіцери без належної поваги ставилися до власників цих нагород[203].

На серпень 1942 р. у сухопутних військах чисельність сформованих з ”гіві” частин зросла настільки, що в діловій документації ОКГ для їх загального окреслення вирішено запровадити термін "Східні війська” (Osttruppen). Далі замовчування існування цих формувань стало неможливим, і для кращої координації їх дій у серпні 1942 р. створено спеціальний штаб та запроваджено посаду інспектора Східних військ[204]. Ним тимчасово став генерал Ернст Кестрінґ (Köstring), а через чотири місяці вже на довший час — генерал-лейтенант Гайнц Гельміх (Heinz Wellmich), який 12 грудня 1942 р. отримав адміністративну владу над цими формуваннями[205]. Офіційно його посада називалася: командир (з початку 1943 р. — генерал) Східних військ особливого застосування (Kommandeur (General) der Osttruppen z.b.V.)[206]. До його штабу переведено офіцерів піхоти, котрі зналися на східноєвропейських справах — у тому числі тих, які в 1923–1932 р. і у серпні 1939 р. — червні 1941 р. співвпрацювали з СРСР. 18 серпня 1942 р. шеф ГШ ОКГ Ф. Галь-дер видав директиву, згідно з якою усі підрозділи та частини, сформовані з мешканців окупованих східних територій, названо Східними військами, а їх військовослужбовців — добровольцями[207]. Незабаром кожен укомплектований з представників Східної Європи батальйон трактували як Східний (Ost-Bataillon).

Перші експериментальні українські батальйони (ВВН і ДУН) не мали вояцьких пізнавальних знаків, організаційно не входили до складу збройних сил Німеччини й оперативно підпорядковувалися на період бойових дій відповідному командуванню німецьких армій. На відміну від цього, кожен вояк створених у структурі сухопутних військ Східних батальйонів, як і кожен німецький військовослужбовець, отримував свій пізнавальний знак із вказаною приналежністю до тієї чи іншої служби[208]. Водночас характерно, що різними відзнаками чітко відокремлено німецьких вояків від ненімецьких. Датована 18 серпня 1942 р. директива ОКВ "Провідні вказівки щодо посилення боротьби проти бандитизму на Сході” визначила головні вимоги, пропоновані до уніформ східних частин. Вона зобов’язала ГШ ОКГ розробити основні положення щодо організації цих формувань включно з системою військових звань, уніформою та відзнаками. При цьому звернено особливу увагу на заборону носити німецькі відзнаки, емблеми та погони. Для нижчих чинів запроваджено погони німецького зразка з сукна темно-зеленого кольору або кольору мундира вояка зі сріблястими вилогами; для офіцерів ненімецького походження — вузькі срібні погони (запроваджені в 1940 р. для ”зондерфюрерів”) і для всіх звань — однакові за формою та розміром петлиці зі срібним галуном. Петлиці й окантовку погонів червоного кольору мали охоронні частини сухопутних військ (тоді як охоронні батальйони отримали такі ж відзнаки темно-зеленого кольору). Цим же наказом запроваджено нагрудну емблему у вигляді укладеної в ромб свастики з "крилами” замість німецького орла*. Відповідно до того ж наказу, загони допоміжних охоронних частин мали забезпечувати обмундируванням по можливості з трофейних складів. Тут, насамперед, йшлося про захоплене радянське обмундирування та уніформи інших армій — латвійської, чехословацької, польської та інших. Охоронні частини (східні батальйони та сотні) забезпечували також старим німецьким обмундируванням і спорядженням. Деякі вояки отримували до цього німецький плащ-намет і шолом зразка 1935 р. із емблемою, яку використовували в східних формуваннях. Водночас для цих частин запроваджено такі ж німецькі ступені, як і в азіатських леґіонах[209].

Проте насправді Східних військ під єдиним оперативним командуванням не існувало і вони не отримали єдиної системи підпорядкованості та контролю. їх інспектор тільки вів періодичний облік номінально зарахованих до них формацій, визначав кількість, зміст та час короткочасних інспектувань і численність частин, які їм підлягали; під час інспекторської перевірки лише в окремих випадках проводили тактичні й тактично-спеціальні навчання або звичайний перегляд вишикуваних лав добровольців. Насправді назву "Східні війська” запроваджено з метою психологічного впливу на командування ЧА. Видана того ж місяця інструкція 2-го (організаційного) відділу ГШ ОКГ повідомила управління та службові інстанції сухопутних військ на Сході про те, що в складі німецьких армій серед інших іноземних легіонів перебуватимуть добровольчі балтійські, білоруські та "українські… охоронні підрозділи та з’єднання, котрі діють як військові частини у фронтовій смузі”[210] [211].

Після ОКГ до справ східних добровольчих формувань поступово підключилося і ОКВ. 4 жовтня 1942 р. видано особливий наказ ОКВ про використання радянських військовополонених та місцевого населення окупованих східних територій при німецькому війську24,3. Незабаром його основні положення продубльовано у присвячених цьому питанню розпорядженнях німецьких армій в Україні[212]. Невдовзі побачив світ військовий статут для східних добровольців[213]. Водночас штаб ОКВ надрукував для службового користування спеціальну брошуру під заголовком "Допоміжні сили на Сході” (“Hilfskräfte im Osten”). У ній коротко охарактеризовано деякі категорії представників народів окупованих східних територій, потенційно готові співпрацювати з Німеччиною проти СРСР[214]. У настановах щодо створення добровольчих збройних формувань вказувалося: "Залучення широких верств населення до активної боротьби у лавах місцевих підрозділів і до співробітництва має поряд із військовою ще й ту перевагу, що добровольці та їхні родичі виявляються в опозиції до більшовизму”[215]. Німецьким командирам та штабним офіцерам добровольчих національних частин рекомендовано зберігати пильність, особливо не довіряти добровольцям і не забувати, що вони є представниками народів окупованих східних територій[216].

Широке залучення "добровільних помічників” до служби в сухопутних військах поступово призвело до того, що число діючих при деяких німецьких дивізіях вояків батальйонів ”гіві” подекуди складало 10–15 % від загальної кількості військовослужбовців цих з’єднань. За штатом для кожної сотні вермахту передбачалося до 12 ”гіві”[217], але в деяких дивізіях сухопутних військ їх загальна чисельність сягнула до 3 000 осіб[218], або й більше. Наприклад, 134-та піхотна дивізія генерала Ганса ІЛлеммера (Schlemmer) з серпня 1941 р. запровадила для зарахованих до неї військовополонених червоноармійців утримання на тому ж рівні, що й для німецьких вояків і до кінця 1942 р. майже на 50 % складалася з колишніх радянських солдатів[219] (більшість з них поповнили Східний батальйон № 134 (Ost-Bataillon 134), згодом Східний будівельний батальйон № 134 (Ost-Bau-Bataillon 134), а також інші частини згаданого з’єднання). Зростанню їх кількості значною мірою сприяли нестерпні умови в німецьких таборах для полонених військовослужбовців ЧА (наприклад, у м. Лозова Харківської області у жовтні 1942 р. свою згоду служити в українських військових формуваннях при німецькій армії дали відразу 200 колишніх вояків ЧА[220]).

Часто українці потрапляли до укомплектованих з людей різних національностей батальйонів, створених в областях України під німецьким військовим управлінням. Наприкінці 1942 р. у м. Ромни Сумської області, зокрема, сформовано бойові частини з українців та представників інших народів — усього 5 полків по 1 900 осіб у кожному (разом 9 500 вояків)[221]. Одночасно на території України розмістилося багато інших іноземних частин німецьких військ — в тому числі кавказьких, які з осені 1942 р. використовували на Кавказі[222].

б) Охоронні батальйони

Тоді як вермахт створював перші формування ”гіві” й просувався вперед, управління на окупованих східноєвропейських землях поступово перебрала окупаційна цивільна адміністрація. Галичина увійшла до складу Генеральної губернії, а створений РКУ поділено на шість округ: Волині і Поділля (Волинська, Рівненська та Кам’янець-Подільська області й Крем’янецька округа Тернопільської області та південні райони Білорусі), Житомирську (Житомирська і частина Вінницької області й південні райони Білорусі), Київську (Київська й з 1 жовтня 1942 р. Вінницька області), Миколаївську (Миколаївська область без південно-східних районів та Кіровоградська область), Дніпропетровську (Дніпропетровська і Запорізька без південно-східних районів) й Таврійську (південно-східні райони Миколаївської та Запорізької областей і Крим). Сталінська (нині Донецька), Харківська, Сумська й Чернігівська області опинилися під владою німецького воєнного командування^288. На усіх цих територіях організовано осередки окупаційної поліції, до чиєї компетенції перейшла охорона тилу. На кожній з них вищою регіональною інстанцією був керівник СС і поліції, скорочено ССПФ (SS- und Polizeiführei — SSPF), якому підпорядковувався командир поліції порядку, скорочено КдО (Kommandeur der Ordnungspolizei — KdO). На завойованих землях Г. Гіммлер як шеф німецької поліції, щоб зміцнити свій вплив на політику на Сході, вирішив створити в окупованих східних областях під егідою поліції порядку — Орпо (Ordnungspolizei-Огро) — охоронні підрозділи, сформовані з числа місцевих мешканців. Поступово він перевів у своє підпорядкування створену з санкції сухопутних військ мілітаризовану міліцію в прифронтових районах, потім — військові формації для охорони залізниць, так звані залізничні сотні (Eisenbahn-Kompanie). Одночасно в РКУ створено спеціальні загони служби порядку, скорочено ”Одіс” (Ordnungsdienst — Odis). До їх функцій належали охорона важливих об’єктів та затримання більшовицьких елементів[223]. Окремо від них восени 1941 р. створено постерунки, станиці й невеликі відділи Української допоміжної поліції (Ukrainische Hilfspolizei), що виконували суто поліційні функції; вони підпорядковувалися одному з кількох призначених в Україні керівників СС і поліції, владу кожного з яких поширено на кілька окупованих областей (за винятком Одеської, Чернівецької та Ізмаїльської областей, що опинилися під румунською окупацією).

У десятках тисяч населених пунктів на захоплених Третім райхом територіях, де часом навіть не було німецької адміністрації, створено місцеву охорону (в тому числі самооборону), яка не підпадала під категорію поліційних формувань. Саме на її основі вже наприкінці 1941 р. із мешканців східних територій створили службу охорони (Schutzmannschaft) і перші охоронні батальйони, скорочено ”Шума” (Schutzmannschaftsbataillons — “Schuma”)[224].

За наказом Гіммлера від 6 листопада 1941 р. до охоронної служби належали:

1) допоміжна поліція, що виконувала функції охоронної поліції та жандармерії і була поділена на комендатури в містах і постерунки на периферії;

2) охоронні батальйони (а також сотні);

3) фабрична і добровольча пожежна охорона (Feuerschutzmannschaften), створена у кожному районному центрі подекуди з чітко виявленим національним характером (у Вінниці вона, наприклад, навіть використовувала в документації поряд з німецькою українську печатку із зображеним тризуба);

4) допоміжна охоронна служба, що нагадувала радянських "дружинників” — неозброєні і необмундировані люди, які мали за першим же викликом виконувати вартову службу з підтримання порядку, а в разі потреби поповнювати охоронні команди.

Військовослужбовці батальйонів ”Шума” були відокремлені від службовців поліції, котрі трактувались як поліцаї у Східній та Центральній Україні, або як поліцисти у Західній Україні. 1 липня 1941 р. за поданням Гіммлера і дорученням шефа поліції порядку Курта Далюґе вирішено, що кожен вояк охоронних батальйонів трактуватиметься як "шуцман”, тобто як охоронець (Schutzmann)288. З метою координації процесу творення підрозділів ”Шума” в Головному управлінні поліції порядку в організаційній групі створено референтуру, яку очолив підполковник Ганс Фладе (Flade). Її названо "Формування, оснащення і забезпечення охоронної служби”, а з 19 березня 1942 р. — "Справи охоронної служби на східних територіях та іноземної поліції під німецьким наглядом” (Angelegenheiten der Schutzmannschaften in der Ostgebieten und Fremde Polizeien unter deutscher Aufsicht); ця референтура проіснувала до 1944 р.[225] В РКУ формування батальйонів до 20 січня 1942 р. у матеріальному й технічному плані мав забезпечити начальник поліції порядку в Україні (Befehlshabet Orpo Ukraine). Проте, на відміну від суто поліційних загонів, частини ”Шума” контролював не він особисто, а підпорядкований йому інспектор охоронних батальйонів (Inspekteur der Schutzmannschaft)[226] (подібно до Східних батальйонів, які номінально підлягали інспекторові Східних військ).

Згідно з розпорядженням Гіммлера від 6 листопада 1941 р., для окупованих східних територій передбачено таку нумерацію охоронних батальйонів: для Північної Росії та райхскомісаріату Остлянд — РКО (Reichskommissariat Ostland — RKO) (Білорусь і Балтія) — № 1-50, для решти районів Росії — № 55-100, для РКУ та українських земель під військовим управлінням — № 101–200 й для Генеральної губернії — № 201–250[227].

За функціями охоронні батальйони класифікували на:

1) вартові (Wacht-Bataillons), які при скороченні позначали літерою ”W” (наприклад, W/102) і скеровували переважно для охорони важливих стратегічних об’єктів або транспортних шляхів;

2) резервні (Ersatz-Bataillons), які при скороченні позначали літерою ”Е” (наприклад, Е/46) і в яких спочатку переважно вишколювали рекрутів та перевишколювали колишніх службовців радянської міліції або поліцій Польщі чи країн Балтії;

3) польові (Feld-Bataillons), які в офіційній документації позначали літерою ”F” і використовували переважно для боротьби проти радянських партизанів.

Батальйони останньої категорії практично не формували з українців, з яких було створено майже виключно частини категорій ”W” і ”Е”, якими їх вважали навіть після залучення до бойових дій. Причиною цього було те, що особисто Гіммлер виступив проти творення польових частин з українців. 17 жовтня 1941 р. на запит шефа СС-ГА Ґ. Берґера він відповів, що ”в Україні ніколи не можна буде створювати легіони, а лише охоронні команди, при тому дуже багато”[228]. У листі шефові штабу СС Куртові Кноблауху (Knoblauch) Гіммлер рекомендував трактувати членів ”Шума” так:

”1. Кожен німецький командир має вимагати, щоб його підвладні дивилися йому прямо в очі. Це давня засада, що в очах можна все прочитати й що підвладного можна очима собі підпорядкувати й втримати в послусі.

2. Забороняю дотримуватися звичаю, щоб членів ”Шума”, які расово підпадають німецьким нормам або нормам СС, призначати підстаршинами або старшинами.

3. На підстаршин і старшин допускати лише інтелігентних членів ”Шума”, але низькорасових.

4. Вояків із кращими расовими ознаками у батальйонах ”ІПума” потрібно перевести до першої сотні. Вони матимуть скерованого до них німецького офіцера СС або поліційного офіцера, який роз’яснить цим людям про вартість їхньої- крові й переконає їх, що вони є чимось кращим, аніж інші з того самого батальйону.

5. Перша сотня після кількох місяців вправ отримає право співати на вулиці німецькі пісні, що іншим сотням я робити забороняю! Вони мають співати на вулицях лише пісні своєю рідною мовою*”.

Згідно з директивою райхсфюрера СС, до першої сотні кожного з батальйонів ”Шума” мали відбирати кращі кадри зі зростом не менше, ніж 180 см. Гіммлер планував із часом дозволити об’єднати особливо добре одягнені й озброєні перші сотні в батальйони. Коли командир виступав перед першою сотнею, він мав вітати її вояків словами: ”Хай живе охоронна команда!” (Heil Schutzmann schaftl), а вони мали відповідати ”Хай живе командир!” (Heil Führer!) (у німецьких поліційних батальйонах віталися ’Тайль Гітлер!”). Кожен батальйон повинен був очолювати оберштурмфюрер (поручник), гауптштурмфюрер (сотник) або штурмбанфюрер (майор) поліції та СС, якому мав допомагати німецький фельдфебель. Устаткування могли імпровізувати згідно з місцевими умовами і батальйони ”Шума”, як передбачалося, могли мати наплечники (погони) власного виробництва. Командир повинен був "подбати про імпровізоване або одностайне устаткування”. Гіммлер передбачив усе до найменших деталей — починаючи від уніформи і закінчуючи господарським приладдям. Наприклад, в інструкціях він навіть запропонував свої пропозиції щодо кухонного посуду для вояків ”Шума”: "Коли нема кухонного начиння і столового покриття, можна закупити дерев’яні виделки й ложки, які можна всюди дістати на ярмарках”. ”Ці таємні директиви, — резюмував Гіммлер — потрібно особисто передати німецьким шефам, їх не

У військах СС було передбачено навпаки, але сумнівно, чи такі директиви взагалі будь-де впроваджено в життя. можна брати з собою, а треба переховувати у сейфі. їх не можна переписувати, оскільки вони не повинні розповсюджуватися”[229].

Коли наступ німецьких військ на Східному фронті зупинено, Гїммлер відмовився від планів комплектування охоронних батальйонів на расовій основі, але збереглися певні норми — до першої сотні, як правило, приймали переважно чоловіків зростом не менше 180 см. Для вояків ”Шума” запроваджено погони з зображенням свастики й подібну емблему з додатковим оточеним вінком овальним написом великими літерами навколо неї: treu, tapfer, gehorsam (вірний, хоробрий, слухняний). Проте наприкінці 1941 р. й ще частіше після битви під Сталінградом в охоронних батальйонах використовували емблеми у синьо-жовтих барвах або національну символіку з тризубами (наприклад, у куренях № 115, 118 та інших). Спершу більшість подібних формацій створювали як сторожові підрозділи і лише після відповідного поповнення вони набували статусу частин ”Шума”.

Хоч офіційно охоронні батальйони не вважали ані армійськими, ані поліційними частинами, вони мали усі ознаки військових формувань: структуру, уніформу, власну систему відзнак, бойове призначення і функції забезпечення охорони тилу вермахту. Порівняно з існуючими світовими аналогами, за статусом, складом і призначенням охоронні батальйони деякою мірою нагадували винищувальні батальйони військ НКВС. Як перші, так і другі комплектувалися з місцевого населення формально під юрисдикцією органів підтримання правопорядку (відповідно німецької поліції порядку і НКВС) з метою боротьби проти озброєних груп ворогів режиму і взаємодіяли з регулярними військовими частинами, яким підпорядковувалися на час залучення до бойових дій. Взагалі підлеглість батальйонів ”Шума” поліції порядку була доволі умовною, що проявлялося навіть у їх фінансуванні. Наприклад, у підпорядкованих німецькій військовій адміністрації областях України їх забезпечували за рахунок тилових військ вермахту, тоді як створені в РКУ українські охоронні курені, відповідно до розпорядження керівництва окупаційної влади, фінансувала місцева цивільна адміністрація[230].

У країнах Балтії формації “Шума” з самого початку творення були більше інтегровані в німецьку поліцію, використовуючи термінологію рангів поліції порядку, а сформовані далі на Сході батальйони мали свої ранґи, структуру і місцеві відзнаки[231]. Через це українські охоронні батальйони не зазнали такої відчутної

індоктринації нацистською ідеологією, як, наприклад, аналогічні формування країн Балтії, де приділено особливу увагу ідеологічному впливу на учасників ”Шума”. Зокрема в Ризі, згідно з розпорядженням місцевого командира СС і поліції при керівникові СС і поліції Латвії від 15 жовтня 1942 р., у школі для місцевої охоронної служби запроваджено 10 годин на тиждень "світоглядного виховання” (Weltanschauliche Erziehung)[232].

Передбачено, що для більшої надійності в охоронних батальйонах буде "німецький стрижень” — двоє німецьких старшин і 18 підстаршин-німців. Оскільки вони не розуміли східноєвропейських стрільців, до батальйонів почали скеровувати не лише німців з райху (райхсдойче), а й завербованих незадовго до того переважно в Польщі східноєвропейських етнічних німців (фолькс-дойче), котрі якщо не розмовляли слов’янськими мовами, то принаймні розуміли їх. До українців, зокрема, спрямували польських етнічних німців, а до російських батальйонів — балтійських, багато з яких досконало володіли російською мовою. При цьому в батальйонах "Шума” більшою довірою користувалися балтійці. Зауважимо, що командирами багатьох українських батальйонів у 1942 р. призначено німців, а до балтійських частин німецьких старшин скеровували тільки як офіцерів для нагляду (Aufsichtsoffiziere)[233]. Завдяки більшій довірі керівництва німецької поліції порядку до балтійців і білорусів на їх землях навесні того року нараховувалося 31 652 вояки "Шума”, тоді як на значно більшій території РКУ — лише 14 452[234].

Традицію подвійного німецько-українського командування, започатковану експериментальним легіоном Сушка і розвинуту в ДУН, остаточно утвердили при формуванні охоронних батальйонів. Це зводилося до того, що більшістю з цих частин формально і під час бойових дій командував німець, хоча практично в усьому іншому їх командиром переважно був український командант. За службовою субординацією і підпорядкованістю він фактично був заступником німецького командира. З українського боку багато українських батальйонів очолили старшини колишньої армії УНР: майор К. Смовський, свого часу командир полку ім. Б. Хмельницького армії УНР Іван Шурига та інші[235] (див. табл. 3). Найвищим ранґом для українців в охоронних батальйонах був ступінь майора, тоді як всі інші, часом навіть нижчі, займали німці. Виняток — курінь № 109, яким командував генерал-хорунжий колишньої армії УНР Іван Омелянович-ІІавленко, військовий ступінь і матеріальне забезпечення якого з німецького боку прирівнено лише до ранґу полковника німецької армії. Після нього командиром цього куреня став його колишній заступник, сотник М. Фещенко-

Таблиця З

Українські команданти українських охоронних батальйонів у 1942–1943 рр.

Попівський — син вченого зі світовим ім’ям у сфері техніки й колишнього міністра уряду УНР Івана Фещенка-Чопівського[236].

Загальний ненімецький вояцький склад українських охоронних батальйонів можна поділити на три основні категорії:

1) емігранти як основне внутрішньоорганізаційне ядро підстар-шинського командного складу в сотнях й чотах деяких з батальйонів;

2) колишні військовополонені ЧА;

3) місцеві мешканці.

Представники трьох згаданих категорій, які поповнили лави охоронних частин, мали різні мотиви вступу до них. Емігранти з числа офіцерів колишньої армії УНР виступили організаторами українських куренів переважно з військово-політичних амбіцій. Військовополонені просто прагнули зберегти життя, опинившись перед загрозою смерті від голоду у нестерпних умовах таборів для бійців ЧА. Водночас з числа мешканців окупованих східних територій до охоронних батальйонів вступали переважно люди середнього віку (30–45 років) із доволі буденних причин: наприклад, багатодітні чоловіки, яким треба було годувати і забезпечувати кількох дітей, жінку і батьків. Служба ж у цих частинах за воєнних умов дозволяла уникнути вивозу на примусову роботу до райху і давала якісь засоби для існування. За штатним положенням кожен неодружений командир охоронного батальйону віком до 35 років мав отримувати 90 райхсмарок, після 35 років -105, одружений без дітей — 120, а при наявності дитини — 130. Солдат до 35 років мав отримувати 40 райхсмарок, після 35 років — 55, одружений без дітей — 70, з дитиною — 80[237]. Насправді звичайні військовослужбовці цих батальйонів утримувалися за нижчими стандартами — їх платня коливалася в середньому від 5 до 8 карбованців (1–2 марки) на день[238] [239].

Єдиного потужного центру підготовки старшинського складу охоронних батальйонів не існувало. Однак потреба в ґрунтовному вишколі їх власних офіцерів відпадала, адже їх основну частину складали колишні офіцери ЧА чи польського війська та старшини армії УНР, які володіли достатніми знаннями військової справи і мали деякий досвід участі в бойових діях. Для цієї категорії осіб були потрібні лише короткотермінові курси як засіб підвищення кваліфікації або ідеологічної підготовки. Такі курси організовано у багатьох батальйонах і серед стрільців. Наприклад, стрільцям українського куреня № 115, які були переважно колишніми бійцями ЧА, лекції з історії України і на тему "Наша визвольна боротьба 1917–1921 років” зачитували з причини того, що багато з них виросли за сталінського режиму і не знали правди про український національно-визвольний рух[239]. Одночасно з вишколом в охоронних куренях стараннями українських офіцерів налагоджено соціально-культурну освітню роботу, організовано пропаганду українських народних традицій та патріотичних пісень. Поряд із викликаним тривалою русифікацією поглибленим вивченням української мови у багатьох із них викладали німецьку мову. При українському батальйоні № 109, за сприянням генерала І. Омеляновича-Павленка, навіть створено власний оркестр, адміністратором якого став Степан Савчук, капельмейстером — поручник Кіліненко[240] [241].

Подекуди охоронні батальйони вважали українськими лише тому, що їх організовували на території України і в них домінували українці. Проте це окреслення було доволі умовним, оскільки вони не завжди комплектувалися за національною ознакою і до їх складу входили представники різних національностей. В РКУ, наприклад, батальйони № 147–156 сформовано з кримських татар й № 159–160 — з козаків із різних земель, визнаних німецькими східноєвропейськими експертами окремим народом, а на окупованих територіях Росії батальйони № 68, 72, 73 — з козаків із Дону. Одне із багатонаціональних формувань — дислокований у Кобрині охоронний батальйон № 104, старшинами й підстар-шинами якого були українці, а стрільцями — білоруси та кілька десятків поляків[242]. Батальйони № 102 у Крем’янці, 103 у Мацієві, 104 у Кобрині і 105 у Сарнах були сформовані з поляків частково, а № 107 і 202 — повністю[243]. "Приймали "лише українців”, але проходило багато й інших, подавшись за українців. Німці мало зважали на цю справу”, — писав у власних спогадах В. Головенко — колишній вояк українського куреня № 121, до складу якого серед інших входили представники народів Балтії[244]. В українському батальйоні № 134 в Глухові служили туркмени і узбеки[242].

Чисельність офіцерів і стрільців в охоронних куренях у середньому повинна була складати 20–30 старшин та підстаршин і 450–600 стрільців. За штатом до кожного з батальйонів мали належати штабна і три (пізніше чотири) піхотні сотні в складі трьох чот й чисельністю 124 особи кожна, а також кулеметна чота. Насправді батальйони ”Шума” нараховували в середньому по 400 вояків і їх не завжди комплектували з молоді. Впродовж вишколу найбільшу увагу звертали на відпрацювання методів боротьби у лісі, де вивчали тактику, подібну до тієї, яку застосовували військові підрозділи Фінляндії у війні проти СРСР взимку 1939–1940 рр. Після закінчення військового навчання охоронний батальйон, як правило, забезпечував шляхи постачання вермахту та укріплював опорний пункт (Stützpunkt). Кожен офіцер батальйону мав пістолет калібру 7, 65 мм і 50 патронів, а солдат — карабін і 60 патронів^279. Крім німецьких карабінів стрільців озброювали трофейними радянськими гвинтівками й легкою піхотною зброєю. Інакше кажучи, як і при формуванні загонів ”гіві”, німецькі інстанції з однаковою вигодою для себе використовували захоплених "трофейних” бійців і трофейне озброєння ЧА. Найпоширенішою радянською зброєю у батальйонах ”ІПума” були самозарядна гвинтівка Токарева (”СВТ-40”, відома серед військовиків "самозарядна”) та пістолет-кулемет системи Шпагіна випуску 1941 р. (”ППШ-41” — ”фінка”). З кулеметної зброї охоронні курені найчастіше використовували пістолет-кулемет Дєгтярьова того ж року випуску ("ППД-41”, який українці називали "Діхтяр”) та станковий кулемет системи "Максим” 1938 року випуску (”СПМ-38”, відомий серед вояків як "Максим”). Часто курені озброювали одночасно німецькою і радянською зброєю^280.

Перші сформовані з українців охоронні батальйони в часовому й географічному відношенні створено не в Україні, а на білоруських землях, окупованих вермахтом уже до кінця липня 1941 р. і незабаром включених до складу РКО. Ще 10 липня у м. Білосток почали формувати батальйон, до якого зараховано 481-го вояка — в основному захоплених у полон червоноармійців-українців і тих осіб, які себе за них видавали. У серпні його передислоковано у Мінськ і доповнено до 910 осіб, зібраних із таборів міста і його околиць. Цей батальйон мав недостатню кількість командирів сотень та чот, бракувало мундирів і навіть приміщень. Спочатку курінь отримав назву "1-ий український батальйон” й у вересні 1941 р. у Мінську на його базі почали організовувати 2-ий. Після наказу Гіммлера від 6 листопада про обов’язкову нумерацію частин ”Шума” 1 і 2-ий перейменовано відповідно в охоронні батальйони № 41 і 42; наприкінці 1941 р. у них перебувало разом 1 086 вояків^281.

NAUS. — Т-454. - Roll 100. - Frame 000 722.

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь… — С. 145.

Литвин А. М. Украинские полицейские батальоньї на территории Беларуси (1941–1944 гг.) // Сторінки воєнної історії України… -С. 136–137.

Станом на 1 липня 1942 р. на усіх окупованих райхом східних територіях створено 97 батальйонів ”Шума”, в тому числі 56 у країнах Балтії; загальна чисельність службовців охоронної служби сягнула 165 128 осіб^282. До середини 1942 р. найбільшу кількість українських охоронних частин зосереджено в РКУ й меншою мірою в областях України під німецьким військовим управлінням і частково теж в Білорусі^283. У різний час у їх межах створено 58 українських куренів: № 41, 42, 46–48, 50–57, 101–106, 108–110, 113–125, 129–131, 134, 136–140, 143–146, 157, 158, 161–169^284. На червень 1942 р. лише на території оперативного тилового району ГА ”А” у підрозділах ”Шума” служило 20 123 особи^288. Упродовж 1942 р. їх чисельність зростала внаслідок воєнних поразок райху і збільшення чисельності загонів радянських партизанів. За офіційною німецькою статистикою, у лютому 1942 р. у РКУ в цих батальйонах служило 14 300 осіб, у червні — ЗО 000. Коли ж у середині жовтня 1942 р. (і до листопада 1943 р.) охоронні батальйони перебрав у своє підпорядкування новий начальник поліції порядку в Україні у Києві группенфюрер СС і генерал-лейтенант поліції Адольф фон Бомгард (Bomhard), разом на охоронній службі в РКУ та суміжних землях нараховувалося 70 757 українців та 10 214 німців (див. табл. 4), приблизно 50 % яких опинилося в охоронних батальйонах.

Критичне сприйняття вояками батальйонів ”Шума” факту їх підпорядкованості поліції порядку й зростання серед них прихованого невдоволення цим спонукало німецькі інстанції не залучати їх до виконання поліційних завдань. З початку створення охоронні батальйони виконували тільки вартові функції на воєнних об’єктах другорядного значення. Деякі з них, підпорядковані оперативному штабові бриґадефюрера СС Отто Ґісеке (Giesecke), охороняли важливий комунікаційний шлях довжиною 1 400 км на півдні (так званий ”Durchgangstrasse IV”, що проходив через Київ і Харків)286. Але вже з початку 1942 р. погоджено залучати їх до бойових дій проти десантних груп НКВС і саботажних загонів

Starkenachweisung der Schutzmannschaft. Stand von 1 Juli 1942 // BA. - R 19 — Hauptamt Ordnungspolizei. - Fol. 264.

Про перебування та діяльність українців в українських охоронних батальйонах див. також: Побігущий-Рен Є. Мозаїка моїх споминів. — Мюнхен-Лондон: Накладом автора й Об’єднання бувших Вояків Українців у Великій Британії, 1982. — С. 63–109; Татарський В. Під чотирма прапорами. — Мюнхен: Накладом автора, 1983.

Детальніше див.: Thomas N.. Abbott Р„Chappeli М. Partisan Warfare. - Oxford (UK): Osprey Publishing, 1983.

ЦДАВО України. — Ф. КМФ-8. - On. 2. - Cnp. 208. — Арк. 156–161.

Neufeldt H.-J., Huck J., Tessin G. Zur Geschichte… — Bd. 2. - S. 67.

Чисельність службовців охоронної служби у райхскомісаріаті Україна та суміжних областях станом на 1 листопада 1942 р.287

Ibid.-S. 64.

більшовицького підпілля. Активне залучення батальйонів ”Шума” до таких операцій почали після директиви від 12 липня шефа поліції порядку К. Далюґе "Особливі заходи для боротьби проти парти-занів”288. На її підставі у діях проти радянських диверсійно-саботажних груп почалося масове використання батальйонів ”Шума”; у разі успішного виконання завдань та погіршення воєнної ситуації не виключалося скерування їх на фронт.

Чіткіше охарактеризувати діяльність українських охоронних батальйонів можна, розглянувши різні етапи творення окремих із цих частин. На той час, коли одні батальйони вже діяли (подекуди тісно взаємодіючи один з одним), другі — лише формували або вже розформовували та об’єднували з іншими. Деякі з них за укомплектованістю наближено до сотні і як батальйони вони існували тільки ”в документації”, а інші чисельно збільшено до полку. Наприклад, наприкінці 1941 р. у Києві створено відразу три охоронні батальйони, чисельність кожного з яких у різний час коливалася від 400 до 800 осіб. Ними командували українські офіцери — переважно старшини колишньої армії УНР. Першим із них, умовно відомим як Буковинсько-Галицький курінь, керував Петро Войновський. Другий, названий Київським, очолив поручник П. Оксентіїв і третій — сотник Петро Захвалинський, заступником якого став поручник І. Кедюлич^289. У лютому 1942 р. з їх вояків створено чотири охоронні курені з номерами 101 та 102, а з часом — 115 та 118. Новосформовані курені (за винятком 115-го) також були переважно в руках українських офіцерів. Охоронний батальйон № 101 під командуванням колишнього майора ЧА донеччанина Муравйова сформовано у Старокостянтинові, де він розміщувався з липня 1942 р. до липня 1943 р. як резервний, охороняючи лінії зв’язку. Відтак він продовжував виконувати свої завдання переважно в Білорусі. У березні 1944 р. курінь вийшов з підпорядкування поліції порядку і кілька місяців діяв як 23-ій батальйон СД (23. SD-Bataillon). Завдяки прізвищу командира його частіше називали іноземним батальйоном Муравйова (Fremdvölkische Bataillon Murawjew)290. Командиром охоронного куреня № 102 був призначений старшина колишньої української армії майор Іван Шурига. Цей батальйон сформовано у Крем’янці в липні 1942 р. і дислоковано у Вільнюсі (жовтень 1942 р. — липень 1943 р.). У січні 1944 р. його

Chef der Ordnungspolizei. Berlin, 14. Juli 1942. Geheim. Besondere Maßnahmen für Partisanenbekämpfung, gez.: Kurt Daluege // NAUS. - T-454. - Roll 93. - Frames 000 294 — 000 295.

Краківські вісті. - 21 січня 1942. — Ч. 10 (457). — С. 2.

МоІІо А. Uniforms of the SS. - Vol. 5. Sicherheitsdienst und Sicherheitspolizei 1931–1945. - London: Windrow & Green, 1992. - P. 43. переведено під юрисдикцію вищого керівника СС і поліції Центральної Росії (Höhere SS- und Polizeiführer Russland-Mitte) Курта фон Ґоттберґа й перейменовано в 61-ий український охоронний батальйон^291.

Український охоронний курінь № 103 у Мацієві сформовано з українців Ковельського повіту на Волині. Його німецьким командиром став майор Штерн (Stern), українським командантом — офіцер ще царської армії й згодом 2-го Запорізького полку армії УНР майор Рудник. Серед інших старшин були сотники армії УНР у 1917–1921 рр. Дзюблик, Семенюк та Марковський. Сучасник його формування Михайло Лебідь згодом згадував: "Офіційної мобілізації до куреня не було. Однак було розпорядження, щоб кожний голова сільської управи призначив до куреня бодай п’ятьох юнаків. Спочатку голови управ висилали до куреня кого вдалося, незважаючи на те, чи мобілізовані були готові до служби в українському війську, чи ні. Українські організатори хотіли натискати, щоб до куреня йшов цвіт молоді, бо курінь має бути зав’язком української армії”292.

Охоронний батальйон ”Шума” № 104 створено і довший час дислоковано в Кобрині. До його складу входило 1 000 вояків. На озброєння курінь отримав переважно німецькі карабіни застарілих конструкцій, а також трофейні радянські гвинтівки, кулемети та міномети. Тоді як одна його сотня охороняла шлюзи Королівського каналу, друга брала участь у військових операціях проти радянських партизанів, а третя вчилася володіти проти-артилерійською зброєю. Подібно до деяких інших батальйонів, його лави інфільтрували члени бандерівської ОУН — вояки з підрозділу чисельністю 150 галицьких українців, переведених сюди на початку 1943 р. Його очолив білорус Левкович, тоді як увесь підстаршинський склад у ньому був українським переважно з числа прибічників ОУН-Б, які намагалися українізувати підпорядкованих їм білоруських стрільців. У травні 1943 р. курінь переведено до Дорогичина, після чого українці приєдналися до національного повстанського руху, а десятки інших потрапили до білоруських батальйонів ”Шума”293. В той же час деякі колишні стрільці Поліської Січі Т. Бульби-Боровця увійшли до складу 105-го охоронного куреня, який дислоковано у Сарнах.

Одним із перших в Україні наприкінці 1941 р. у Вінниці створено охоронний курінь № 109, переведений згодом у Жмеринку. На початку 1942 р., рятуючись від переслідувань СД, до

Jurado С. С. Breaking the Chains… — Р. 197.

Літопис У ПА. Т. 5. Німецька окупація. Торонто: Видавництво "Літопис УПА”, 1984. — С. 215–216.

Найдзюк Я., Касяк І. Беларусь учора і сяньїня… — С. 321–323. нього вступило багато українців зі створеного влітку 1941 р. з ініціативи ОУН-М так званого Буковинського куреня^294. Першим командиром батальйону № 109 став відомий український військовий діяч, начальник охорони Вінницького району І. Омелянович-Павленко[245] [246]. На початку німецько-радянської війни він перебрався в Україну й до середини 1943 р. командував згаданим куренем. З ініціативи Омеляновича-Павленка у Вінниці почало розвиватися національно-культурне життя і створено Український клуб; очолюваний ним курінь діяв під українським прапором, а його вояки мали свої національні відзнаки^298. Сотнями і чотами куреня командували деякі старшини й переважно підстаршини колишньої армії УНР. Командирами його сотень, наприклад, були відповідно сотник М. Фещенко-Чопівський, поручники П. Лагода і П. Ман-ченко. Ад’ютантом командира служив уродженець с. Станівців на Буковині сотник Данчул. Тривалий час курінь успішно діяв у районі м. Овруч проти радянського Житомирського партизанського з’єднання генерала Олександра Сабурова. У травні 1943 р. за бойові заслуги Відзначенням з мечами (2-го класу) за хоробрість для представників східних народів нагороджено тодішнього командира цієї частини генерала І. Омеляновича-Павленка, його заступника сотника Фещенка-Чопівського, поручників Лагоду і Манченка, хорунжих С. Савчука, І. Корбила, В. Гончарука, лікара Проценка та ще 21-го стрільця^296. За час бойових дій 1942–1943 рр. у боях загинуло 120 вояків або 1/5 вояцького складу куреня. Наприкінці 1942 р. цю частину передислоковано на Полісся й згодом на білоруські землі, а у березні 1944 р. — у Галичину^297.

Український охоронний батальйон № 115 формувався від початку 1942 р. Його комплектування супроводжувалося тим, що вояки, замість пов’язок із національними синім та жовтим кольорами, отримали білі з порядковими номерами, починаючи з командира, який мав номер ”1”. З часом українці також вимушені були зняти з шапок тризуби. У січні 1942 р. курінних вояків обмундировано в литовську уніформу й виділено для них німецьке військове взуття, а в лютому їм врешті видали зброю. Німецьким командиром батальйону став майор Пфаль, заступником — гауптман Поль (див. табл. 5). У червні 1942 р. на базі однієї з сотень охоронного куреня № 115 створено охоронний батальйон № 118, українським командантом якого призначено колишнього контрактового майора польської армії К. Смовського*, а сотні очолили також колишні вояки польського війська й члени ОУН-М Осип Винницький“, Іван Шудра та інші (див. табл. 6). На озброєння новий курінь отримав німецькі гвинтівки, кілька мінометів і легких гармат калібру 48 мм та радянські кулемети систем "Максим” і "Дєгтярьова”. ЗО серпня охоронний батальйон

Нова Доба. — 11 липня 1943. - № 28 (100). — С. 1.

Додатки. — Док. № 13, 14.

Костянтин Смовський народився 2 травня 1892 р. у сім’ї козака з Полтавської станиці на Кубані. На початок 1918 р. був командантом гайдамацької батерїї, з якою здобув від більшовиків завод "Арсенал” у Києві. 1919 року командував Чорноморським гарматним полком та іншими частинами і брав участь у 1-му Зимовому поході армії УНР на зламі 1919–1920 рр. Деякий час командував 1-ою кінною бригадою в Окремій кінній дивізії. На еміграції був серед тих старшин, яким уряд УНР доручив увійти до польського офіцерського складу, щоб здобути вишкіл у новій техніці та зброї (Вісті… - Червень 1960. — Ч. 98. — С. 63).

Осип Корнило Винницький народився ЗО квітня 1915 р. у с. Розбір Круглий під Ярославом. У міжвоєнний період закінчив українську академічну Гімназію, торговельну академію та учительські курси у Львові й захистив докторську дисертацію у Франції. Був членом "Пласту” і "Юнацтва ОУН”. Після розколу ОУН пристав на бік мельниківців. Брав участь у Північній Похідній групі ОУН-М, з учасниками якої наприкінці вересня 1941 р. прибув до столиці України, де перебував до жовтня 1942 р. Підтримував тісні організаційні стосунки з членами Проводу ОУН-М О. Бойдуником та М. Капустянським (Інтерв’ю Іроїди Вінницької з Осипом Винницьким 19 червня 1989 р. у Монтреалі. Аудіозапис. Tape 1. // Archive of the Ist CD UNA by the UCRDC in Toronto).

№ 115 переведено до Мінська і з 1 вересня впродовж тижня вишколено у літньому військовому^7 таборі Меліта (12 км від міста). У грудні 1942 р. також 118-ий курінь переведено до Білорусі, де разом із 115-им він взяв участь у протипартизанських акціях ”Ґерман” (German), "Злива” (Regenschauer) і наступальній ”Свято весни” (Frühlingsfest). Характеризуючи долю цих військових частин і зв’язок їх старшин-українців з представниками ОУН-М, вояк однієї з них Юрій Пасічник у своїх спогадах писав: ”Оба курені були в постійному контакті та іноді (до початку 1942 р. — А. Б.) підпорядковувались директивам ген. — хор. М. Капустянського. Курені 115 і 118 були зорганізовані з українців центральних земель України, Галичини, Буковини і Закарпаття. Внутрі куренів не було жодних територіальних розходжень, між вояками панувала братня згода і допомога. Багато вояків з обох куренів були наочними свідками помордованих по в’язницях міст України москвинами українських патріотів та повішених ґештапом. Це було причиною розбудження ще більшої ненависти до обох окупантів України; рівночасно ці факти впливали й на жадобу помсти”298.

Таблиця 5

Український офіцерський склад охоронного батальйону № 115 (станом на липень 1942 р.)299

Пасічник Ю. Українські 115 і 118 курені в боротьбі з совєтською диверсією (уривки з щоденника з 1941–1944 рр.) // Вісті… - Листопад 1957. — Ч. 7-10 (78–81). — С. 16.

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь… — С. 177–178.

Український офіцерський склад охоронного батальйону № 118 (станом на липень 1942 р.)[247]

Описуючи формування в Полтаві українського охоронного куреня № 121, його вояк В. Головенко згадував: "Батальйон ч. 121 мав дві сотні. Перша сотня була сформована з полонених і примістилася в колишній військовій школі, навпроти воєнкомату.

Друга сотня складалась виключно з полтавчан. В ній не було ні одного полоненого, а її старшини походили теж із Полтави. Розмістилась вона на Подолі, в новому, незадовго перед війною закінченому "будинку залізничників”. Тут ми проходили вишкіл, без зброї, в різноманітному цивільному вбранні. Вишколом керували німці, підстаршини. Лише час від часу на заняття приїздив гауптман, командувач батальйону, із своєю перекладачкою. Він проводив 15 хвилин вишколу і знов від’їжджав”. У грудні 1942 р. розпочався вишкіл з рушницями, а наприкінці лютого 1943 р. курінь № 121 виїхав у Київ, де отримав нові уніформи. Тут до кінця березня тривав рекрутський вишкіл його вояків. Упродовж весни цю частину переведено на білоруські землі для боротьби проти радянських партизанів, але участі в серйозних боях вона не брала, обмежившись оборонними діями при охороні містечок Іванків, Розважів, Кухарі, Димарі й навколишніх сіл та хуторів. У середині травня курінь переведено до Білої Церкви для нового формування й об’єднання зі 116-им, який формувався й перебував там. Після переходу вояків багатьох батальйонів ”Шума” на бік повстанців курінь № 121 розформовано, 50 його вояків перевезено до Києва, а інші поповнили 116-ий. ЗО червня 116-ий батальйон транспортовано залізницею на станцію під Ольденбурґ, куди він прибув 6 червня і де його вояки пройшли новий 2-місячний піхотний вишкіл у таборі Оффен — першій школі українських пожежників у Німеччині. Після того функції батальйону обмежено до охорони цивільного населення райху від пожеж, викликаних бомбардуваннями англо-американської військової авіації^301.

Творення українського охоронного батальйону № 136 відбувалося в Чернігівській області після виданого німецькою адміністрацією місцевим старостам розпорядження провести набір до цієї формації місцевих чоловіків віком від 18 до ЗО років. Цю категорію мешканців скеровували через місцеву жандармерію до Чернігова, де, власне, і формувався батальйон. Його командний склад був українським від курінного командира до командирів роїв включно, але поряд із українцями у батальйоні служили 22 німецькі офіцери та вахмістри. З німецького боку номінальним командиром батальйону був гауптман Гаубман, але фактично ним командував полковник колишньої армії УНР Лісник. Командирами підпорядкованих йому підрозділів стали представники колишньої армії УНР і молодшого офіцерського складу ЧА. Зокрема першу сотню очолив хорунжий Сивир, другу — хорунжий Полатай, третю — поручник Назаренко, а чоти зв’язку й саперів — відповідно колишні молодші лейтенанти ЧА Левченко та Вовк. Зараховані до цієї військової

Головенко В. Батальйони 121 і 116 (До історії УВВ) // Вісті… -Мюнхен, 1953. — Ч. 9-10 (35–36). — С. 10. частини чоловіки отримували таку платню: особовий склад — 240 карбованців на місяць, одружені солдати — 540, неодружені командири роїв — 340 її одружені — 640, а одружені командири чот — 690 карбованців на місяць. Харчувалися військовослужбовці досить скромно: на сніданок — чорна кава без цукру, на обід — варена капуста (рідко коли з м’ясом), на вечерю — кава без цукру. Крім того, на день кожен вояк батальйону отримував 400 г хліба, 20 г масла і раз на 3–4 дні 100 г ковбаси. До складу батальйону належали три сотні, до першої з яких прикріплено чоти зв’язку та саперів. При батальйоні діяв також господарський підрозділ з 25 осіб. Матеріальна частина зводилася до однієї легкової автомашини, трьох похідних кухонь, чотирьох коней та трьох німецьких польових телефонів із трьома комплектами телефонного дроту. Особовий склад озброєно гвинтівками радянського виробництва, а деяких з підстаршин-українців — пістолетами. Після тримісячного осіннього навчання у грудні 1942 р. батальйон відтранспортовано до м. Есмань Сумської області, де він і перебував до січня 1943 р.302

Український охоронний батальйон № 201, яким з німецького боку командував гауптман Вільгельм Moxa (Mocha), а з українського — курінний майор Є. Побігущий, створено на базі батальйонів ”Нахтіґаль” та "Роланд”. 1 грудня 1941 р. їх колишні вояки підписали контракт про військову службу терміном на рік без складання присяги. Батальйон остаточно укомплектовано на початку 1942 р. у Франкфурті над Одером. 16 березня його переведено для дій на білоруських землях у Мінськ. Він складався з чотирьох сотень, якими командували відповідно сотники Р. ПІу-хевич і М. Бриґідер та поручники В. Сидор і В. Павлик. Капеланом куреня служив отець І.-В. Дурбак*. Усі вояки цього форму-

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 220. — Арк. 4–8.

Від початку створення охоронного батальйону № 201 його вояки підтримували зв’язок із митрополитом Української Греко-Католицької Церкви (УГКЦ) Андреєм Шептицьким, який делегував до цієї військової частини капеланом І.-В. Дурбака. 13 березня 1942 р. йому надіслали подяку за це курінні майор Є. Побігущий, сотник Р. Шухевич, командири сотень М. Бриґідер, В. Сидор, офіцери В. Павлик, О. Герман ("Орлик”) та лікар В. Головацький. 19 травня курінний командир Є. Побігущий писав у листі ІПептицькому: "Хлопці мої показалися досі хоробрими вояками і одержали вже кілька писемних признань високим зверхником. Думаю, що надальше будемо гідно вдержувати традицію українського вояка”. Після того, як у відповідь Шептицький поблагословив вояків куреня, Побігущий ЗО грудня від їх імені надіслав митрополитові подяку, в якій серед іншого писав: "Щиро дякую за сердечні слова, якими одарили нас і скріпили до боротьби проти большевиків” (ЦДІА України у Львові. -Ф. 201. — Оп. 1. — Спр. 30. — Арк. 14; Спр. 223. — Арк. 156, 157). вання, перебуваючи на білоруських землях, вже були професійними військовиками, які у липні-серпні 1941 р. здобули бойовий досвід у леґіоні ДУН. Виняток склали 60 військовополонених наддніпрянських українців переважно з Полтавської та Дніпропетровської областей — колишні бійці ЧА, яких сотник Шухевич розподілив по окремих чотах батальйону. Курінь прикріпили до 62-го охоронного полку 201-ої охоронної дивізії (Sicherungs-Division) генерал-лейтенанта Альфреда Якобі (Jakobi) 3-ої танкової армії генерала-полковника Ґеорґа-Ганса Райнгардта (Reinhardt), що входила до ГА "Центр”. Батальйон не діяв як єдине ціле і забезпечував охорону шляхів сполучення в трикутнику Могилів-Вітебськ-Лепель. Його підрозділи скеровано у 12 різних пунктів у радіусі 2 400 км, а сотню Бриґідера виділено для охорони штабу дивізії — "воєнного містечка” в Боровках. Характеризуючи долю цієї військової частини, затриманий наприкінці німецько-радянської війни органами НКДБ офіцер батальйону О. Луцький свідчив: ”У середині квітня 1942 року з Мінська нас перевезли до м. Ле-пель, де розділили на 4 групи. Кожній групі визначили особливо важливі військові об’єкти для охорони, але в першу чергу було поставлено завдання щодо боротьби проти радянського партизанського руху в районі м. Лепель, Углича, Баженковичі. Я особисто в одній з груп легіону, приблизно до 90 осіб, перебував південніше м. Лепель, в селі Велівщина, де брав участь в охороні доріг, охороняв представників німецького командування, що пересувалися по дорогах, неодноразово виїздив на операції з метою ліквідації радянських партизанів. Отримані розвідувальні дані передавалися до штабу легіону, який перебував у м. Лепель”303.

Боротьба проти радянських партизанів була доволі складною через незрозумілість реґулярним німецьким частинам їх тактики, яку натомість могли передбачити й пояснити українські легіонери, вишколені навесні 1941 р. до певної міри для партизанських дій. Від 19 березня 1942 р. до грудня 1942 р. батальйон брав участь у бойових діях, які прирівнено до фронтових боїв (Fronteinsätze)304. 16 червня відбувся перший великий бій, в якому загинуло двоє українських вояків, 25 липня — другий, а 19 серпня автомобіль Р. Шухевича підірвався на міні, важко поранивши 14 вояків. Невдовзі воякам вдалося розбити великий десантний загін, скинутий радянською військовою авіацією в білоруські ліси. Найбільших втрат курінь зазнав 29 вересня 1942 р. у сутичці, в якій загинуло 26 вояків на чолі з командиром чоти Р. Кашубинським

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 340. — Арк. 29–30.

Freiw. Hstf. Brygidyr Michael, 1/44 Freiw. Gren. Rgt. 29. Lebenslauf. Hcidclager. den 8. Dezember 1943 // Archive of the 1 st UD UNA by the UCRDC in Toronto. The mate-rials dealing with the Division: Front Units. із с. Угринів (Сокальщина) та підстаршинами Миколою Виша-тицьким з м. Борислава, Петром Петелькою з с. Сушно (Радехів-щина) і Михайлом Старчаком із с. Потиличі (біля Рави-Руської)305. Наприкінці 1942 р. у складі куреня нараховувалося 650 вояків і 22 офіцери (в тому числі 5 зв’язкових німецьких офіцерів і курінний лікар). За відвагу в боях нагороджені поручник куреня В. Брилевський, чотар К. Малий, чотар Герцик та інші. Однак вже восени 1942 р. службові стосунки між командиром Мохою і українськими старшинами погіршилися, особливо після відмови українців допомагати господарській команді (Wirtschaftskommando) при зборі натурального податку (континґенту) із зубожілих селян; Шухевич заявив, що він і його вояки не будуть грабувати, бо їх скеровано на фронт, а не для грабунку^306.

Наприкінці листопада 1942 р. вищий керівник СС і поліції Сходу Фрідріх-Вільгельм Крюґер вирішив повернути в своє розпорядження охоронний батальйон № 201, що доти перебував при 201-ій охоронній дивізії^307. Проте 1 грудня 1942 р. увесь український вояцький склад куреня відмовився від продовження контракту і переходу в пряме підпорядкування поліції порядку. Готувалося розформування, що відбулося після переведення батальйону до Могилева. Усіх вояків роззброїли та на деякий час у них відібрали теплий одяг; збереження батальйону плановано тільки за умови заміни українських офіцерів німецькими. Наприкінці грудня курінь фактично був розпущений, а вояків звільняли групами, забираючи уніформу. Старшин, яких мали звільнити в останню чергу, 5 січня з Могилева через Гомель, Бахмач, Київ та Тернопіль під вартою вивезли до Львова. Сотникові Шухевичу вдалося втекти і приєднатися до підпілля ОУН-Б. Іншим оголошено про формування у Любліні нової частини, але через тиждень на збірний пункт її комплектування ніхто з колишніх вояків батальйону не прибув. У Львові старшин перевезено до в’язниці на вул. Лонцького, 15 січня звільнено, а 7 і 8 лютого німецька поліція спробувала заарештувати їх знову, що, однак, не вдалося, оскільки вони встигли перейти на нелеґальне становище. Стрільці, яким пообіцяли пільги при працевлаштуванні, змогли виїхати до Галичини лише 14 січня, але працівники німецької поліції під різними приводами затримували їх у Бахмачі та Конотопі^308.

Як і представники інших національностей, українці брали участь у протипартизанських акціях у різних німецьких бойових

Голос Підкарпаття. — Дрогобич, 18 жовтня 1942.

Kalba М. “Nachtigal”… - S. 47.

NAUS. — Т-501. - Roll 26. - Frame 000 490.

Побігущий-Рен Є. Мозаїка моїх споминів… — С. 102, 109. групах чи в національних частинах чисельністю не більше батальйону. Здебільшого їх вводили в бій у складі німецьких з’єднань у тилу вермахту й лише інколи — в прифронтових смугах. Тактичні операції мали пошуково-наступальний характер з укріплених пунктів під загальним командуванням дислокованої поблизу збройної частини. Для таких дій українським куреням виділяли окремі ділянки з можливістю власного планування бойових виступів. Вони переважно не мали успіху тоді, коли про концентрацію їх сил та координати вихідних позицій знала розвідка партизанів, які уникали боїв, коли це було вигідно. Водночас доволі значних успіхів досягали батальйони, розбиті на невеликі маневренні штурмові загони, рейди яких подекуди давали кращі результати, ніж добре сплановані широкомасштабні бої. В разі застосування з обидвох боків важкої артилерії такі військові дії набували характеру фронтових; при тому гармати та обози ускладнювали мобільність обидвох сторін і створювали проблеми для маневрування, особливо відчутні взимку та при наявності важких для переходів річок і гірських перевалів. Такі операції спочатку проведено в Україні та в болотистих місцевостях у Білорусі, а з 1943 р. — у лісистих районах Польщі.

Впроваджуючи давній принцип імператорів Стародавнього Риму "divide et impera” ("поділяй і пануй”), німецькі інстанції часто використовували сформовані на Сході з представників різних народів батальйони за межами їх рідних земель. Наприклад, на вересень 1942 р. із 14-ти батальйонів "ПІума”, що діяли на білоруській території, половина мали окреслення "українські” з порядковими номерами 41, 42, 46, 47, 48 (усі дислоковані у Мінську), 104, а також переведений з Німеччини № 201. Не довіряючи українцям, німці скерували до них власні командні кадри (наприклад, батальйон № 48 отримав німецьких командира, ад’ютанта, 10 підстаршин у штаб, по двох старшин у сотню і чоту і 18 підстаршин (у тому числі двох командирів чот) у кожну сотню^309). Для охорони комунікацій та боротьби проти радянських партизанів восени 1942 р. у Могилеві переважно з українців сформовано ще вісім українських батальйонів "ПІума”: 51, 52, 53, 54 і 55, а також артилерійський дивізіон № 56; з українців сформовано теж батальйони № 50 і 57. Батальйон № 50, який постійно дислоковано на території Литви, у лютому та березні 1943 р. брав участь у протипартизанській операції "Зимове чародійство” (Winterzauber) на кордоні Латвії і Білорусі. До травня 1943 р. батальйон № 51 забезпечував охорону торф’яних заводів навколо Мінська, а згодом його скеровано у Волжин під с. Полочани у розпорядження 31-го поліційного полку. 53-ій нараховував

Neufeldt H.-J., Huck J.,Tessin G.Zur Geschichte… — Bd. 2. - S. 56. 331 особу, розміщувався у воєнному містечку Пашково під Моги-левом і 10 лютого 1943 р. перейшов на бік радянських партизанів. Батальйон № 54 брав участь в операції "Карлсбад”, деякий час дислокуючись у м. Ліда й врешті-решт був включений до складу 31-го поліційного полку. 55-ий дислоковано у Могилеві. 57-ий перебував на території Новогрудського району, а 24 травня 1943 р. його скеровано у Барановичі для виконання охоронних функцій і на початку 1944 р. — у Городище з доданою до нього батареєю; на їх основі й з місцевою самообороною (150 осіб) і німцями (23 осіб) створено полковий гарнізон, у розпорядження якого надано два танки, вісім броньовиків та п’ять гармат калібру 45 мм^310.

До кінця 1942 р. до батальйонів, сформованих на білоруських землях з українців, приєдналися українські курені № 102, 115 та 118, що прибули з Києва. 23 жовтня 115-ий транспортовано у с. Рута Яворська (поблизу Липчанська) для виконання функцій охоронного гарнізону, а 24 жовтня 102-ий прибув у Постави замінити 2-гу сотню литовського батальйону ”Шума” № 254; 118-ий прибув на білоруські землі у грудні 1942 р. їх перебрав у своє підпорядкування тогочасний виконувач обов’язків вищого керівника СС і поліції Центру Росії бриґадефюрер СС і генерал-майор поліції К. Ґоттберґ. Керовані ним служби переважно незадовільно, або вкрай повільно вирішували технічно-побутові проблеми українських батальйонів. їх військовослужбовці отримували нижчу платню порівняно не лише з німцями, а й з мешканцями окупованих країн Балтії (рідним загиблого литовського чи латвійського службовця батальйону виплачувалася щомісячна пенсія 44-144 райхс-марки, а українського чи білоруського — від 17 до 60 райхсмарок). 10 квітня 1943 р. під час наради в генерального комісара Білорусі Вільгельма Кубе командир поліції порядку при керівникові СС і поліції на білоруських землях полковник Клепш визнав: "Українські батальйони обмундировані в поношену російську й незмінну латиську форму”. Він зауважив, що взуття вояків є цілком непридатним для носіння внаслідок його "безперервного бойового використання” й через "відсутність шанцевих інструментів для ремонту”. Віддаленість від Батьківщини та незадовільні побутові умови призвели до невдоволення українських вояків, через що їх почали трактувати як ненадійних. Клепш скаржився: "Українські добровольці складаються з колишніх військовополонених і частково з добровольців. Мобілізація поповнення неможлива як через ненадійність українських військовополонених, так і через відсутність українських добровольців. З цієї причини через деякий час ми змушені будемо вдатися до злиття цих батальйонів”311.

Литвин А. М. Украинские полицейские батальоньї… - С. 139–141.

Там же. — С. 141, 137–138.

Разом із білоруськими частинами і з’єднаннями вермахту під загальним контролем генерала Еріха фон дем Бах-Зелевського українські батальйони окрім використання при охороні комунікацій залучали до кількох широкомасштабних бойових акцій проти радянських партизанів, які своїми діями викликали терор нацистських каральних з’єднань і спалення цілих сіл*. Основними з цих операцій були "Болотна лихоманка” (Sumpffieber) у Вітебській області 21 серпня — 21 вересня 1942 р., "Трикутник” (Dreieck) у Брестській і "Зимове чародійство” в околицях Полоцька в лютому-березні 1943 р. У травні 1943 р. українські батальйони № 54, 57, 102 і 118 також брали участь у протипартизанській операції "Коттбус” (Cottbus) на лінії Борисова — Лепеля у Мінській, Вітебській та Вілейській областях^312. Характерно, що при цьому місцеві мешканці розрізняли німецькі поліційні частини і українські курені, в яких вбачали своїх захисників від свавілля окупаційної

Радянські публіцисти звинувачували вояків українських батальйонів в участі у масових вбивствах цивільного населення, що не відповідає дійсності. Подібна інформація поширювалася навіть після припинення існування СРСР до середини 1990-их років. 6 квітня 1993 р., наприклад, часопис "Київська правда” подав інформацію про те, що 118-ий український охоронний батальйон нібито у 1943 р. брав участь у спаленні села Хатинь Лагойського району Білорусі та вбивстві його мешканців. Насправді йому безпідставно приписали дії сформованої переважно з росіян окремої формації німецького карального з’єднання СС під командуванням штурмбанфюрера СС Оскара Дірлеванґера, підпорядкованого не військам СС, а "загальним СС” (Allgemeines SS) (Див.:Maclean F. L. The Cruel Hunters. SS-Sonder-Kommando Dirlewanger, Hitler’s most notorious anti-partisan unit. - Atglen, PA (USA): Schiffer Military History, 1998; Michaelis R. Das SS-Sonderkommando Dirlewanger: Ein Beispiel deutscher Besatzungspolitik in Weißrussland. - Berlin: R. Michaelis Verlag, 2000). Саме вона в той час розміщувалася неподалік цього населеного пункту й брала найактивнішу участь у його знищенні, тоді як в сусідньому з ним м. Лагойськ була дислокована одна лише третя сотня згаданого 118-го батальйону (Пасічник Ю. Українські 115 і 118 курені… // Вісті… - Листопад 1957. — Ч. 7-10 (78–81). — С. 16). Причиною виникнення цього міфу була також наявність в аґентів НКВС списків військовослужбовців 118-го батальйону, використовуючи які вони здійснювали злочини в білоруських селах і називали себе прізвищами вояків українського куреня. Внаслідок такого роду провокацій, після війни в СРСР сфабриковано кримінальні справи проти деяких вояків куреня (Дуда А., Старик В. Буковинський курінь… — С. 149). Про безпідставність приписування українським батальйонам дій російських підрозділів німецького війська див. також: Косик В. Про українські "поліцейські” батальйони 1942–1944 років // Шлях Перемоги. — К., 9 вересня 1998. — Ч. 36 (2314). — С. 4.

NAUS. — Т-175 — Records of the Personal Stab of Reich Leader of the SS and Chief of the German Police (Persönlicher Stab des Reichsführers SS und Chef der Deutschen Polizei). - Roll 225. - Frames 064 111 — 064 112. влади. За словами підстаршини українського куреня № 201 Семена Лаврушки, "білоруське населення було прихильно наставлене” до вояків-українців. "Воно, — згадував Лаврушка, — було з нами так, як українське всеціло з УПА. Ми ж зі своєї сторони допомагали йому, чим могли. Ми боронили його перед німецькими карними санкціями. Не диво, що вони нам і віддячувалися. Ми були завжди добре поінформовані про рух большевицьких партизанів, їхню кількість, їхнє озброєння”313. Вояк українського батальйону № 115 Орест Білак з цього ж приводу згадував: ”Совєти могли шукати нас, дискредитувати, але не могли багато виграти. Бо наша поведінка між білорусами була найкраща від усіх, до того ж і мова найближча. Як самі білоруси казали: "Украйонці — любезний народ”314.

Деякі українські охоронні батальйони організовано також на землях, що увійшли до складу Генеральної губернії окупованих польських територій. Наприклад, український охоронний батальйон № 204 створено в Дембіці влітку 1943 р. Від перших місяців формування з німецького боку часто здійснювалася ротація його українських командантів. Перший його організатор — свого часу поручник легіону УСС і відтак сотник УГА майор Ілля Миколин, який наприкінці 1943 р. очолив постерунок української поліції в Бережанах. Згодом його функції перебрав колишній капітан польської армії, сотник Ярослав Потерейко з Чортківщини, який вносив німецьким інстанціям пропозиції щодо підвищення українців у ступенях та відав деякими другорядними питаннями частини. На початку 1944 р. його замінив контрактовий поручник польської армії Василь Татарський. Іншими українськими старшинами батальйону були колишній капітан польської армії Володимир Галаневич та Михайло Данилюк, бунчужний Орест Городиський та інші. Німецькі старшини та підстаршини під впливом нацистської ідеології "недолюдей” — ”унтерменшів” (Untermenschen), яку часто поширювали на слов’ян, не завжди коректно ставилися до стрільців цього та інших куренів ”Шума”. їх ставлення відчутно змінилося на краще, коли під впливом невдач Німеччини на Східному фронті в деяких українських батальйонах через протести українських офіцерів замість планованих нацистських символів запроваджено українські національні. "Боротьба наша, — згадував сотник 204-го українського батальйону В. Татарський, — увінчалась успіхом: німці погодилися на відзнаки, які ми запропонували; що ж до правного становища українських старшин та рядовиків, то і в цьому відношенні стало ліпше, коли на зв’язкового старшину був призначений майор Гененсен. Коли ми заявили йому, що

У лавах дружинників… — С. 104.

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь… — С. 150. німці трактують нас як "унтерменшів”, майор скликав зібрання старшин і підстаршин — німецьких і наших — і на цьому зібранні сказав, що як німці, так і українці, виконують одне й те саме завдання, тому належить однаково їх трактувати і що всі вони повинні мати однакові права; тому від сьогоднішнього дня німецькі рядовики й підстаршини мають поздоровляти українських старшин”. У березні 1944 р. деякі вояки батальйону перейшли до дивізії військ СС "Галичина”, а у червні 1944 р. його офіційно розформовано, а всіх вояків включено до складу згаданої дивізії. Тільки окремі його підстаршини та старшини (Я. Потерейко, В. Татарський, М. Данилюк, О. Городиський, лікар Іван Юрґенс та інші) поповнили український охоронний курінь Ке 208. При тому деякі інші батальйони впродовж їх існування розташовано в містах для вартівних функцій. Наприклад, український батальйон № 205 був створений і деякий час перебував у Львові^315.

Із весни 1943 р. деякі з розміщених у Польщі охоронних батальйонів разом з окремими німецькими поліційними полками брали участь у бойових діях на сході та півдні країни. Характерно, що їх залучали до військових операцій здебільшого проти радянських або прорадянських збройних формувань, а не проти підпорядкованих еміґраційному урядові Польщі в Лондоні підрозділів Армії Крайової (АК). Основними їх ворогами були радянські партизанські загони і керовані здебільшого польськими комуністами пробільшовицькі Армія Людова (ArmijaLudowa) та Батальйони Хлопські (Bataliony Chlopskie) переважно на Люблінщині та Краківщині. Батальйон № 203, наприклад, спільно з частинами вермахту й оперативними групами 25-го поліційного полку 22–24 квітня 1943 р. відзначився у спрямованій проти них акції ”0стернзеґнен” під населеними пунктами Парчев та Острів Любель-ський, у третій декаді червня в акції ”Нахпфінґстен” в їх же околицях, а вже у першій декаді липня — в акціях "Вервольф 1 і 2” у Білгорайському та Замойському повітах. Батальйон № 206 спільно з підрозділами вермахту і 23-ім поліційним полком брав участь у протипартизанських операціях протягом 2-15 липня 1943 р. під м. Жешів (Rzeszöw) та Дембіца (D^bica), 19–28 жовтня — в лісах Закліковських в повіті Красьнік (lasy Zaklikowskie, powiat Krasnik) та 6-11 листопада під Домбрувкою в повіті Ярослав (Dubrowka, powiat Jarostaw)316.

ДАЛО. — Ф. Р-36 — Команда поліції безпеки і служби безпеки дистрикту Галичина (Kommando der Sicherheitspolizei und des SD für Distrikt Galizien). — Оп. 1. - Cnp. 26. — Арк. 1.

Radziwonczyk K. Niemieckie sily zbrojne w okupowanej Polsce 22. 6. 1941 — wiosna 1944 r. Cz. II //Wojskowy Przegl^d Historyczny. Kwartalnik. - Warszawa, padziemik-grudzien 1962. - Nr. 4 (26). - S. 75–79, 84.

Український охоронний батальйон № 208 створено водночас з 204-им у північно-західному напрямку від Кракова; найдовше його штаб містився в околиці польського містечка Мєхова. На відміну від сформованих із галицьких українців куренів № 201 і 204, більшість молодшого та старшого офіцерського складу батальйону № 208 складали німці, а майже усі стрільці походили зі східних та центральних областей України. Складну атмосферу рекрутського вишколу викликали нестерпні умови: "східняки” не були "галичанами”, які добре знали німецьку мову. Головні непорозуміння виникали саме через її незнання, особливо при просуванні на командні посади. Це стало зручним виправданням для регіона-лізації вояцького складу інших батальйонів ”Шума” (одним із проявів якої було розпорядження керівництва Генеральної губернії на початку червня 1943 р. замінити місцевими українцями вояків охоронних частин Люблінського дистрикту, які були вихідцями зі Східної України^317). Однак і подальшого року німецько-українські стосунки в батальйоні складалися не найкраще. Тому недивно, що у серпні 1944 р. 20 його вояків самочинно перейшли до діючого на боці вермахту Українського Леґіону Самооборони (УЛС) з виразним національним характером. Якщо 109-ий курінь був у руках симпатинів еміґраційного уряду УНР, 115 і 118-ий інфільтрували члени ОУН-М, у 201-му батальйоні переважали діячі ОУН-Б, а в 204-му явного впливу ОУН-Б чи ОУН-М не було, то 208-ий (як і більшість інших батальйонів "ІІІума”) не мав нічого спільного з українською внутрішньою політикою. Ця частина проіснувала до квітня 1945 р., тобто до часу офіційного розформування^318.

Взагалі у той період доволі часто практикувалося переведення українських або змішаних за національним стрілецьким складом батальйонів до Білорусі, польських — на Волинь в Україну і т. п. Наприклад, охоронний батальйон № 202, що був укомплектований на території Польщі у травні 1942 р., тривалий час дислокувався на білоруських землях у Борисові й пізніше на українських землях на Рівненщині^319. Сформований у Гайделяґері тільки з поляків, він оперував у 1943 р. на Волині та Холмщині й після розгрому радянськими партизанами у лютому 1944 р. був відправлений на відпочинок в Альпи, а його команда особисто від Гіммлера отримала подяку за дотогочасну діяльність^320.

Разом на окупованих вермахтом східних територіях Європи створено приблизно 200 охоронних батальйонів замість заплано-

ЦДАВО України. — Ф. 4628. — Оп. 1. — Спр. 10. — Арк. 352.

Татарський В. Під чотирма прапорами… — С. 100–102.

NAUS.-Т-175.-Roll 225.-Frame 2 764 107.

Город О. Друга світова війна, українці й наша дивізія (Думки на марґінесі книжок) // Вісті… - Вересень 1958. — Ч. 91. — С. 74. ваних 250 (зокрема в РКУ батальйони ”Шума” № 170–200 взагалі ніколи не були сформовані). В РКО, територіально меншому порівняно з РКУ, сформовано 70 % від їх загальної чисельності або 134 батальйони (51 в Латвії, 39 в Естонії, 31 в Литві і 13 у Білорусі) й тільки кілька — на захопленій території Росії^321. Менше ніж ЗО % із охоронних батальйонів складали українські — всього 58 батальйонів, у тому числі 13 в РКО і 8 в Генеральній губернії. Загалом в РКУ сформовано 80 батальйонів ”І1Іума”, в тому числі 45 українських, 21 козацький, 10 кримсько-татарських і один польський; в ГГ — 8 українських, 3 козацьких і один польський, або разом 11. Територіально охоронні батальйони в Україні сформовано у Волинській, Житомирській, Київській, Миколаївській, Дніпропетровській, Чернігівській, Харківській, Сімферопольській та інших областях, а також у Білорусі та Ростовській області Росії. Одночасно на території Польщі у 1941–1943 рр. створено українські охоронні батальйони № 201, 203–206, у 1944 р. — укомплектовано збройні формування № 207–208, 212^322. Загалом у частинах ”Шума”, організованих упродовж німецько — радянської війни, служило понад 35 000 українців^323.

Тривалий час Гіммлер відкидав пропозиції створення зі слов’ян збройних формувань ”Шума”, чисельно більших за батальйони. Однак, під впливом німецьких втрат на Західному фронті в Африці під Ель-Аламейном й на Східному фронті під Сталінградом, він врешті-решт усвідомив, що німецькі резерви не є невичерпними й змінив свою думку. У березні 1943 р. Гіммлер погодився на експеримент формування в Україні перших поліційних стрілецьких полків із числа місцевих жителів, що мало здійснюватися під контролем СД. Першим кроком на шляху до цього стало узгодження дій між СС-ГА і штабом А. Розенберґа в політиці щодо вже існуючих і створення нових охоронних батальйонів. 15 березня 1943 р. Ґ. Берґер і Ґ. Ляйббрандт уклали угоду, за якою інстанції СС мали забезпечити певний рівень вишколу частин ”Шума” і розробити проекти їх політичної індоктринації^324 (основою якої мала бути теза про керівне місце Німеччини у майбутній "Новій Європі”). Через брак вишкільних таборів вирішено, що їх військовим навчанням займеться поліція порядку, ідеологію забезпечать інстанції СС, а при використанні у воєнних діях вони будуть підпорядковані вермахтові як суто бойові частини.

Gdanski J. Cudzoziemskie jednostki… — S. 344.

Neiden H.-W. An deutscher Seite. Internationale Freiwillige von Wehrmacht und Waffen-SS.-München: Universitas, 1985.-S. 309.

Landwehr R. Fighting for Freedom: The Ukrainian Volunteer Division of the Waffen-SS.- Silver Spring, MD (USA): Bibliophile Legion Books, 1985.-P. 216.

Jurado C. C. Breaking the Chains… — P. 85.

На підставі наказу Гіммлера від 29 березня 1943 р. на базі мобілізованих до ”Шума” рекрутів та окремих підрозділів німецьких поліційних полків (що існували з липня 1942 р.) сформовано перші із запланованих полків'. 21 квітня 1943 р. почали формувати полки № 31–35, 24 червня — полк № 36 і 23 листопада — полк № 37. Відповідно до наказів Гіммлера від 29 березня та 21 квітня 1943 р. кожна така частина крім номера отримала офіційну назву "Поліційний стрілецький полк” (Polizei-Schützen-Regiment). Він формувався з мешканців окупованих східних територій і складався з трьох батальйонів, перший з яких укомплектовано виключно з німців зі складу поліційного полку СС (SS-Polizei-Regiment). Зокрема основу німецьких кадрів створених в тилу ГА "Центр” перших батальйонів у 31, 32, 33, 34 і 35-му полках склали німецькі вояки відповідно 12, 17, 20, 21 і 24-го поліційних полків СС; перший батальйон 36-го полку сформовано на основі вояків 1-го і частково 8-го поліційних полків СС, тоді як 37-ий полк формували німецькі офіцери з поліційного відділу безпеки (Polizei-Sicherungs-Abteilung). Інші два курені кожного з полків організовано з представників східних народів, переважно з українців, але до їх складу входило 130 німецьких офіцерів і підстаршин. Створено шість таких полків з номерами від 31 до 38, але підрозділи 31-го і 32-го — розсіяно по різних німецьких військових з’єднаннях^325.

Стрілецький склад полків № 31–35 мав комплектуватися з українців, № 36 — з білорусів, № 37 — з козаків (які діяли переважно в районі Рівного), № 38 — з чорноморських німців. їх командирами стали офіцери охоронної поліції. Командувачем 31-го полку був призначений полковник Генріх Ганнібал (Heinrich Hannibal), 32-го — підполковних Франц Лехтгальтер (Franz Lechthalter), 33-го-Ернст Кельнер (Emst Keiner), 34-го — підполковник Мартін Діц (Martin Dietz) й згодом підполковник Франц Віхман (Franz Wichmann) та майор Нахтвей (Nachtway), 35-го — підполковник Корф (Korf), 36-го

Для частин поза межами Німеччини багато підрозділів поліції порядку використано для формування охоронних батальйонів та поліційних полків, які мали суто військову організацію на зразок формувань регулярної армії (чисельністю від сотень) і створювалися як квазі-мілітарні формації або мобільний резерв для "зеленої” (військової) поліції (Landespolizei). Розвиток цих частин розпочався з формування оперативно самостійних батальйонів чисельністю понад 550 осіб, організованих в штаб та 4 сотні, оснащених гвинтівками, кулеметами, протитанковими "п’ястуками” і легкою військовою технікою. Багато зі створених частин моторизовано, організовано на військовий зразок, але не забезпечено важкою артилерійською зброєю (Williamson G.. Volstad R. German Military Police Units 1939-45. - Oxford (UK): Osprey Publishing Ltd, 1989).

Littlejohn D. Foreign Legions… — Vol. 4. - P. 43.

— підполковник Мартін Фальтін (Faltin), 38-го — підполковник Ернст Вайс (Emst Weiss). При цьому полк № 32 так і не створено — існував лише 1-ий його батальйон (створений на базі третього батальйону 17-го поліційного полку). Після 16 серпня 1943 р. його німецький персонал використано для утворення 5-го полку галицьких добровольців СС, а українцями, призначеними для другого та третього батальйонів, доукомплектовано 206-ий охоронний батальйон і 6-ий полк галицьких добровольців СС. Полки існували різні проміжки часу (№ 32 розформовано у другій половині серпня 1943 р., № 35 і 37 — у квітні 1944 р., № 31 і 36 — ЗО серпня 1944 р., № 33 і 34 — у лютому і березні 1945 р.). Разом утворено 12 трьох-батальйонних поліційних полків загальною чисельністю приблизно 19 000 осіб, у тому числі майже 6 000 німців та 1 500 етнічних німців^326. Військовослужбовців цих полків використовували проти радянських партизанських з’єднань у бойових діях під командуванням вермахту як суто військові частини. Полки № 31 і 36 діяли в Білорусі, № 33 і 37 — в Україні. Подібні частини (№ 34 і 35) створено також на території’ Генеральної губернії, щодо якої політична директива особистого штабу райхсфюрера СС від 12 квітня 1943 р. серед іншого передбачала: ”3 місцевих мешканців також можливо створювати загони для воєнної боротьби проти більшовизму”327.

Однак деяка корекція колишнього неґативного ставлення Гітлера та Гіммлера до створення на боці Німеччини військових частин із мешканців окупованих східних територій не означало надання їм статусу союзних формувань, за які їх часом вважали їхні вояки. Вони перебували під командуванням німецьких офіцерів і їх використовували відповідно до розпоряджень окупаційних інстанцій. Усі сотні й батальйони, до яких залучено українців, були мобільними військовими формуваннями, багато з яких здобули визнання з боку німецького командування. Разом із тим до падіння рівня їх боєздатності та ефективності призводили відсутність важкої зброї, недостатнє харчування, періодичні проблеми навіть з обмундируванням, недостатня увага до їх соціальних запитів. Зі слів безпосереднього учасника подій того часу В. Кубійовича, українські вояки не відчували поваги до німецьких командирів ”з причини нехтування людської гідності, морального гніту, нехристиянського світогляду та расової зарозумі-лости і згірдливого відношення зі сторони німців”. За його ж визнанням, "організовані виключно німецькою стороною українські сотні з-поміж полонених українців при німецьких вермахтівських частинах під командою німецьких старшин і підстаршин кидали

NAUS. -Т-175. - Roll 8. - Frames 2 510 227 — 2 510 228, 2 510 260-2 510 265.

BA.-NS 19/neu. — Akt. 1706.-Fol. l.-S. 1–2.

лише на фронт як "гарматне м’ясо за чужу справу”328. Відсутність політичної перспективи позбавляла ці формування найважливішого ідейного мотиву боротьби на боці Німеччини, що призводило до коливання настроїв їх вояків між надією на зміну німецької політики і очікуванням зручної нагоди для дезертирства. Поставало типове "зачароване коло”: такі настрої викликали небезпідставну недовіру до східних підрозділів з боку німецьких владних органів, більшість яких, через брак відповідних повноважень, упродовж 1942 р. не робили жодних суттєвих кроків, щоб усунути причину цієї недовіри.

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 267.

РОЗДІЛ II

РЕГУЛЯРНІ ВІЙСЬКОВІ ФОРМУВАННЯ

1. Українське Визвольне Військо (1943–1944 рр.)

а) Неніліецькі національні формування у воєнній політиці Третього райху

Після оголошення війни Радянському Союзові Третій райх надав можливість бути його політичними союзниками лише державним на той час народам. У результаті цього свої дивізії на Східний фронт скерували створені за підтримки Німеччини Словацька та Хорватська держави, а також Румунія, Угорщина, Фінляндія, Італія. Німецькі установи теж використали людей різних національностей, зарахованих нацистськими експертами до нордійського типу арійської раси (зокрема Германських). Хоча деякі з них і воювали проти райху, німецькі інстанції залучали їх представників під приводом того, що війна на Сході — це війна Європи проти азійського більшовизму. Сформовано скандинавські, фламандські, голландські, а з часом неґерманські валлонський, іспанський та французький добровольчі легіони, декотрі з яких згодом переросли в дивізії військ СС^1. Українців же залучали до військових з’єднань вермахту лише як окремих осіб або в складі невеликих добровольчих формувань.

З початком війни проти СРСР багато німецьких спеціалістів у справах Східної Європи були переконані, що успішність воєнних дій райху тісно пов’язана з його гнучкою політикою на майбутніх окупованих східних територіях. Призупинення німецького просування на Схід переконало багатьох німецьких політиків у тому, що радянську систему можна розбити лише тоді, коли їх країну підтримуватиме більшість мешканців Східної Європи. Перемогу над СРСР вони вважали можливою тільки за умови співробітництва з поневоленими Радянським Союзом народами, які самі боролися

Детальніше див.: Littlejohn D. Forcign Legions of the Third Reich [in four volumes], - Vol. 3: Albania, Czcchoslovakia, Greece. Hungary and Yugoslavia. - San Jose. CA (USA): Roger J. Bender Publishing, 1985; Forbcs R. Pour L’Europe: The French Volunteers of the Waffen-SS. - Redwood (UK): Redwood Books, 2000. б за свою волю. Подібні арґументи наводили на думку про доцільність відмовитися (принаймні зовні) від вже визначених колоніальних планів щодо захоплених земель і сприяти організації політичних центрів та національних армій мешканців окупованих східних територій; при цьому окремо брали до уваги необхідність використати у боротьбі проти СРСР українців, незадоволених сталінським режимом. Найпослідовнішими речниками такої зміни німецької політики виступили представники командування німецьких сухопутних військ на Сході. їх однодумцями були керівники управлінь і співробітники очолюваного А. Розенберґом райхсміні-стерства окупованих східних територій (Reichsministerium für die besetzten Ostgebieten). В німецьких урядових структурах воно доволі часто фігурувало просто як Східне міністерство або райхсміністер-ство Сходу, скорочено РМО (Ostministerium. Reichsministerium Ost — RMO). Вже восени 1942 р. його працівники розробили кілька проектів корекції східної політики Німеччини й підтримали ініціативу німецьких військових кіл, спрямовану на створення при вермахті збройних з’єднань, укомплектованих із мешканців окупованих східних територій. Водночас РМО трактувало ново-призначеного генерала Східних військ як союзника у справі творення національних формацій з представників східноєвропейських народів. Для координації спільних дій Розенберґ кооптував при його штабі свого представника, котрий офіційно іменувався "зв’язковий офіцер РМО при генералі Східних військ” (Verbindungsoffizier der RMO beim General der Osttruppen)2.

Незважаючи на невдалі спроби сформувати національні збройні з’єднання у перші тижні німецько — радянської війни, деякі українські громадські діячі все ж не втрачали надії на створення власного добре навченого й загартованого у боротьбі реґулярного війська. Головні надії при цьому вони покладали на кілька компетентних німецьких інстанцій, головними з яких були РМО, ААА ОКВ і АВП ОКВ. Як і раніше, ці діячі зверталися з проханнями дати можливість організувати при німецьких збройних силах українські реґулярні військові з’єднання і наполегливо домагалися їх створення з власним національним командуванням.

У серпні 1941 р. деякі українські громадські діячі під керівництвом журналіста Геннадія Которовича*, з 1940 р. відряджені

NAUS.-T-454.- Roll. 167.-Frame000 813.

Геннадій Которович народився 23 січня 1916 р. в с. Покрівка на Волині у свідомій українській священичій родині. Гімназійну освіту здобув у Замості, закінчив факультет журналістики Варшавського університету. Працював постійним кореспондентом "Діла” і "Нового часу”, співробітником польського політичного органу "Гедройца” і був. керманичем пресового бюро Української Парламентарної Репрезентації у польському сеймі (Вісті… - Грудень 1964. — Ч. 116. — С. 143). еміґраційним урядом УНР до праці в АВІІ ОКВ, започаткували широку агітаційну кампанію. Вони вирішили проводити як зовнішню пропаганду (серед німецьких владних інституцій), так і внутрішню (спершу серед військовополонених, а відтак і серед широких кіл українців). За згодою представників АВП ОКВ у Берліні, поряд із газетами для полонених інших національностей (поляків, французів, юґославів), 10 серпня для військовополонених українців з ЧА вийшла газета під назвою "Нова Доба”. Вона друкувалася накладом 70 000 примірників, які поширювали у таборах серед полонених українців з ЧА — в самій редакції залишали тільки по 30 примірників кожного числа^3. "Нова Доба” вмістила цілий цикл публіцистичних та інформаційних матеріалів своїх читачів, виконуючи роль своєрідного містка між ними та посередника між німецькими інстанціями і таборами військовополонених. Редакція "Нової Доби” налагодила постійний зв’язок із відділом опіки над військовополоненими (Abteilung Kriegsgefangenen) при громадському центрі для української еміграції у Німеччині — Українській Установі Довіри — УУД (Ukrainische Vertrauensstelle — UVS) у Берліні. За півтора року — від 1 серпня 1941 р. до 1 лютого 1943 р. — редакція владнала понад 15 000 справ, більша частина з яких була пов’язана із вирішенням конкретних прохань, висловлених полоненими у листах до газети. Крім постійної політично-військової хроніки воєнних подій та передруків з усієї тогочасної україномовної преси, у "Новій Добі” з’являлися дописи читачів-полонених і добровольців українських підрозділів при німецькій армії, праці різних вітчизняних публіцистів і діячів культури^4. В опублікованих статтях можна було прослідкувати послідовну тенденцію пропагування ідеї створення українських військових формувань при вермахті. Наприклад, уже в серпні та вересні 1941 р. на сторінках "Нової Доби” з’явилися повідомлення про підтримку хорватським урядом ініціативи голови Українського Національного Комітету (УНК) у Хорватії В. Войтановського щодо створення з українців військових формувань у цій країні та нібито схвалення румунським урядом аналогічної ініціативи українців у Румунії^5 (очевидно, йшлося про створений засобами вермахту на території Румунії підрозділ ”Пума”). Однак далі пропагування ідеї творення українських військових формацій з єдиним національним командуванням впродовж майже року справа не просунулася.

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо (до історії маловідомої ще справи) // Вісті… - Мюнхен, 1953. — Ч. 1–2 (27–28). — С. 4–5.

Українська преса в Німеччині // Краківські вісті. - 18 лютого 1943. — Ч. 32 (770). — С. 2.

Безпосередню ініціативу щодо створення українських частин при вермахті також проявили в Україні старшини колишньої армії УНР — професійні військовики, більшість з яких були синами офіцерів російської або австрійської армій. Ще з перших місяців німецько — радянської війни ті з них, котрі потрапили на Волинь і в Центральну Україну, звергалися до німецького командування з проханням, щоб їм знову дозволили одягнути військові мундири. Дехто зі старшин вже у липні-серпні 1941 р. намагався використати воєнну ситуацію для створення української міліції, на базі якої мали формуватися національні збройні сили. Провідні діячі колишньої армії УНР, не бажаючи миритися з існуючим станом речей, вирішили не оплакувати минуле, а почати боротьбу на своїй землі — хоча вже в інших умовах, але проти того самого ворога, що й у 1918–1921 рр. Вони сподівалися взяти в свої руки справу формування українських військових частин при німецьких сухопутних військах. При тому більшість з них вважали, що за умов війни між СРСР і Німеччиною українці, крім національного підпілля та повстанських формувань, можуть розраховувати на створення власних регулярних збройних сил тільки з німецькою військовою допомогою. На їх думку, за умов відсутності потужної інфраструктури в українців, для них ”tertium non datum” ("третього не дано”). Таку пронімецьку орієнтацію зумовлено тим, що на формування українських одиниць при радянській армії не можна було навіть сподіватися. У статті "Значіння збройної сили” генерал-хорунжий Генерального штабу колишньої армії УНР В. Петрів у ті дні писав: "Щодо існування українських частин у будь-якій російській армії у ЧА можемо пристосувати стару відому формулу міністра генерала [Петра] Валуєва [відносно української мови]: ”Нє било, нєт і бить не может”6.

Під впливом частини офіцерів колишньої армії УНР влітку 1942 р. в ужитку українських працівників АВП ОКВ вперше з’явився термін "Українське Визвольне Військо (УВВ)” як загальна назва майбутнього збройного інструменту українського визвольного руху проти СРСР, що мав бути сформований при вермахті. УВВ, на думку авторів цього проекту, мусило стати консолідуючим чинником для об’єднання усіх сил, готових до боротьби за незалежність України. Німецькі урядові кола хоча однозначно не погоджувалися на проект формування УВВ, але офіційно не відхиляли його. Важливою підставою для розрахунків на створення українського війська засобами вермахту були значні перемоги Німеччини і поразки Радянського Союзу. На той час ідея УВВ мала найбільше прибічників у лавах Союзу Українських Комбатантів у Варшаві,

Петрів В. Значіння збройної сили // Краківські вісті. - 7 травня 1943. — Ч. 94 (832). — С. 3–4. який нараховував понад 700 членів — переважно офіцерів колишньої української армії, з котрих деякі відтак були контрактовими старшинами польської армії^7. Такі погляди, наприклад, відстоював кавалер кількох російських орденів, учасник 1 і 2-го Зимових походів армії У HP, керівник військового вишколу українських вояків у Польщі підполковник Павло Федорович Сумароків. Пізніше він з цього приводу згадував: "Коли деякі німецькі генерали зрозуміли, що німецькі помилки супроти України принесуть їм фатальні наслідки, то вони почали шукати доріг, щоб якось направити свої помилки. Вони звертаються у той час до президента А. Лівицького, щоб він від свого уряду видав відозву до українського населення, щоб воно прихильніше ставилося до німців… Переговори між президентом Лівицьким і німцями тривали цілий час, але вони не дали ніяких конкретних вислідів. Старшини у Варшаві очікували, що кожної хвилини може дійти до якогось реального договорення і тоді треба буде почати творити армію. Деякі наші старшини, не дочекавшись вислідів отих переговорів, вступали до німецького війська і організували окремі малі українські відділи. Але більшість старшин стримувалися з вступом до німецької армії і очікували якихось нових змін”8.

Клопотання перед командуванням вермахту окремих українських військових діячів щодо створення їх напівлегального осередку підтримав ААА ОКВ, зацікавлений у формуванні з числа місцевих мешканців єдиного центру боротьби проти радянських аґентів та диверсантів на українських землях. Навесні 1942 р. частину укомплектованих з українців парамілітарних відділів поза межами України взяв під свій контроль прихильник творення українських батальйонів у складі сухопутних військ полковник (згодом генерал) Р. Ґелен. 1 квітня 1942 р. він очолив підпорядкований ГШ ОКГ відділ "Іноземні армії Сходу — ФГО” (Fremde Heere Ost-FHO). Цікаво, що серед найближчих співробітників Ґелена в ФГО був майор (згодом полковник) Гайнц Данко Герре (Heinz Danko Herre), котрий як офіцер 49-го гірського корпусу ГА ”А” один із перших вивчав плани формування українських підрозділів. Ще восени 1941 р. він звернувся до знайомого йому майора-українця з пропозицією укомплектувати з українців сотню постачання й вже через кілька годин до нього прибуло 50 осіб; під впливом цього Герре запропонував застосувати цю ж схему добровільного вербування в інших місцевостях^9.

ФГО мав завдання збору розвідувальних даних про супротивника на усій лінії Східного фронту й формування з цією метою

Краківські вісті. - 2 липня 1943. — Ч. 140 (878). — С. 2.

Сумароків П. Спомин з формування Дивізії "Галичина” у Варшаві // Вісті… - Червень 1963. — Ч. 110. — С. 48.

Jurado С. С. Breaking the Chains… — Р. 49.

Полковник Роман Сушко, командант Військових Відділів Націоналістів (ВВН)

Кокарда і відзнака вояків ВВН

Лист Ріхарда Ярого генералу Теодорові Ендресу з подякою за вишкіл українського легіону і виказка про присвоєння відзнаки ВВН

1-ша сотня куреня охорони заводів ("Веркшуц") поручника Володимира Кобзяра, Лютий 1940 р.

Лист Ґоттльоба Бергера Генріхові Гіммлеру від 28 квітня 1941 р. й офіційна негативна відповідь від 3 травня у справі залучення українців до військ СС

Група старшин ДУН. Сидять зліва: поручник Василь Брилевський, сотник Роман Шухевич. Стоять перші зліва: чотар Юліян Ковальський та поручник Остап Линда. Останній зправа: поручник Городиський

Частина командного складу Північної групи ДУН (батальйону "Нахтіґаль"). Перший зправа: поручник Остап Линда, другий зправа в першому ряду — чотар Карл Малий

Сотня Південної групи ДУН (батальйону "Роланд")

Старшини Південної групи ДУН (батальйону "Роланд"). Зліва направо: чотар Іван Макаревич, полковник Ріхард Ярий, сотник Євген Побігущий, поручник Омелян Герман, поручник Любомир Ортинський

Лист із Нойгаммера від 12 вересня 1941 р. для ОКВ із згадкою про демобілізацію батальйону "Нахтігаль"

Перший транспорт добровольців із Буковини до підрозділу "Пума". Другий зліва — гауптман Олександр Пулюй

Вояки "Пуми" Карл Романовський, Лев Гуменний, Ярослав Конрад

Вишкіл добровольців підрозділу Пулюя

Пума" під час відпочинку після закінчення військового навчання

Українські перекладачі в штабі 17-ої армії. Зліва направо: Роберт Рибак, Адам Бабич, Роман Авдиковський, Брошевскі, інженер Михайло Ковальський, "зондерфюрер "К" Зібер, Лев Чайковський, Євген Форостина, професор Осип Залєський, професор Василь Понятишин і старший стрілець Ебнер. Рудник над р. Сян, 22 червня 1941 р.

Вістуни вермахту Ярослав Струмінський і

Маркіян Яремич, нагороджені Залізним хрестом 2-го класу. Липень 1942 р.

Відзначення за хоробрість з мечами для представників народів Сходу

Особисте посвідчення вояка українського охоронного куреня

Командир охоронного куреня № 109, генерал-хорунжий армії УНР Іван Омелянович-Павленко

Оркестр охоронного куреня № 109

Командир охоронного куреня № 118, майор армії УНР Костянтин Смовський

Командир сотні охоронного куреня № 118, сотник Осип Корнило Винницький

Посвячення національного прапора охоронного куреня № 115 в Деречині. 31 жовтня 1943 р.

Співорганізатор охоронного куреня № 204 майор Ілля Микулин з пропам'ятними відзнаками (Хрестами Легіону УСС і УГА)

Десятник охоронного куреня № 204 Орест Корчак- Городиський

Вояки охоронного куреня № 204. Гайделяґер, літо 1943 р.

Накомірні відзнаки (петлиці) для підстарший і старшин охоронних батальйонів: 1) старший вістун; 2) десятник; 3) чотовий; 4) хорунжий; 5) поручник; 6) сотник; 7) майор

Охоронні батальйони на окупованій території України станом на вересень 1942 р.

Вояки охоронних батальйонів під час нагородження Відзначенням за хоробрість для східних народів

спеціальних відділів. Ці мобільні групи комплектували з числа військовополонених ЧА або перебіжчиків, яких відразу ж після перевірки скеровували в спеціальні навчальні центри з добрими умовами перебування, де кілька тижнів із ними проводили заняття, в тому числі на політичні теми^10. В окремій моноґрафії, присвяченій діяльності офіцерів німецької розвідки, англійський журналіст Е. Кукрідж писав: ”Усі відібрані ними люди скеровувалися до спеціальних таборів для перевірки. Українці, наприклад, були зібрані у Лукенвальді та Бранденбурзі, південніше Берліну. І першим кроком Ґелена щодо внесення змін до діяльності ФГО була спроба отримання доступу до цих таборів. Спочатку абвер затягував з відповіддю на його запит, але начальник Генерального штабу сухопутних військ генерал Гальдер наказав надати Ґелену повноваження, яких він вимагав. З часом ФГО почало контролювати Лукенвальд, а Ґелен створив свої власні табори…”11

Ґелен запровадив у діях контррозвідки нову "активну” тактику, відповідно до якої ФГО готувала спеціальні групи, що складалися з німецького персоналу та добровольців (які володіли українською та російською мовами). їх скидали на парашутах у ворожий тил, де вони мали підтримувати радіозв’язок із вермахтом і передавати всю отриману інформацію про пересування, чисельність та озброєння сил супротивника. На травень 1942 р. Ґелен залучив до своєї організації майора Г. Бауна, який збирав добровольців, котрі були переважно націоналістами і антикомуністами; перші три групи чисельністю приблизно 100 осіб кожна пройшли спеціальний вишкіл у Вінниці^12.

На середину 1942 р. абвер вирішив створити потужний центр боротьби проти аґентів й диверсійних груп НКВС і НКДБ на зразок дислокованого у Південній Греції центру "Особливий штаб Ф [Феллі]” (Sonderstab F [Felli]), організованого під керівництвом німецької розвідки восени 1941 р. для використання національно-визвольних рухів народів Азії на користь Німеччини*. Враховуючи

Gehlen R. Service. Memoirs of General Reinhard Gehlen. Translated from German by David Irving. - New York: World, 1972. - P. 30; Cookridge E. H. Gehlen: Spy of the Century. - New York: Random House, 1972.

Кукридж E. X. Секрети Сталина // Военно-исторический журнал. -1992. - № 1. — С. 69.

Whiting Ch. Gehlen: Germany’s Master Spy. - New York: Ballantine Books, 1972. - P.34. У його розпорядженні перебували спеціальне формування № 287 в Африці й створене з палестинських німців спеціальне формування № 288, що нараховувало 2 200 осіб. Завданням "Зондерштабу ”Ф”, підпорядкованого ААА ОКВ, було встановлення зв’язку з вождями арабських племен і політично пронімецьки орієнтованими лідерами антибританських національно-визвольних рухів (Мадер Ю. Абвер: щит и меч… — С. 251).

досвід його діяльності, у червні 1942 р. для виконання завдань боротьби проти радянського партизанського руху в Україні у рамках ФГО створено підпорядковану ААА ОКВ військову організацію під кодовою назвою "Особливий штаб Р [Росія]” (Sonderstab R IRussIand])- Її центр розміщено у Варшаві під вивіскою "Східна будівельна фірма Гільґена” (Ost-Baugesellschaft Hillgen)13. Цю структуру, незалежну від окупаційної цивільної адміністрації, контролював так званий "Штаб Бауна” розміщеного в Берліні східного відділу ААА ОКВ (Stab Baun bei Ostabteilung des Amtes Ausland/Abwehr (AAA) der OKW), який діяв незалежно від нацистських органів безпеки. У таємному звіті абверу від 22 листопада 1943 р. діяльність цього штабу характеризувалася так: "Штабові Бауна закордонного управління абверу підпорядковується спеціальний штаб ”Р”, який займається виключно виявленням банд у тилових районах армій на Сході”. У звіті констатовано, що вся робота штабу проводилася "без СД, яка, незважаючи на багаторазові запити, не була поінформована про наміри спеціального штабу ”Р”, щоб уникнути можливих втручань”14.

До діяльності "Зондерштабу ”Р” вирішено насамперед підключити представників військових кіл еміґрантів із СРСР, яких німецькі інстанції розділили на дві групи: тих, котрі після 1921 р. служили в арміях інших країн, підвищуючи свій професійний рівень, і тих, які за 20 років втратили свою кваліфікацію. Саме тому "штаб Бауна” залучив до своєї діяльності спочатку лише представників першої групи, тоді як другу категорію й колишніх вояків ЧА залучали значно менше. Основні резидентури "Зондерштабу ”Р” створено у Пскові (російська секція), Мінську (білоруська секція), Сімферополі (татарська й вірменська секції) та інших містах; загальна кількість її представників сягнула понад 1 000 осіб. Поступово російську філію "Зондерштабу” інфільтрував російський націоналістичний Народно-Трудовий Союз (НТС), який мав своїх представників у Варшаві в Польщі, Києві, Одесі, Вінниці та інших містах України. Як згадували його учасники, дуже скоро, завдяки підтримці проросійськи налаштованих німецьких офіцерів, російський відділ "Зондерштабу” перетворився в "туристичне бюро" членів НТС для їх проникнення у найвіддаленіші заборонені

Коваль М. В. Фашистская политика духовного, морально-политического подавлений населення Украиньї и ее крах (1941–1944)// ОбществСнно-политическая жизнь трудящихся Украиньї в годьі Великой Отечественной войньї. Сборник научньїх трудов. — К.: Наукова думка, 1988. — С. 155.

Літопис УПА. — Т. 6. УПА в світлі німецьких документів. Книга перша: 1942 — червень 1944. Зібрав і впорядкував Тарас Гунчак. З англійськими й українськими резюме. — Торонто, 1984. — С. 97, 191. закутки окупованої території. Метою цього було розширення числа їх прихильників і налагодження контактів з національними українськими та польськими партизанами. Як і "Зондерштабові ”Ф”, ”3он дер штабові ”Р” з часом підпорядкували деякі військові підрозділи. Його російську секцію очолив колишній офіцер царської гвардії, випускник російського кадетського корпусу в Ростові та академії Генштабу в Німеччині граф Борис Хольмстон-Смислов-ський (відомий під псевдом ”фон Реґенау”), який наприкінці

1942 р. отримав ранґ підполковника вермахту^15. Ще в липні 1941 р., подібно до українських батальйонів "Нахтіґаль” і ”Роланд” в складі ГА "Південь”, німецьке командування сформувало в структурі ГА "Північ” очолений ним російський батальйон. Його чисельність впродовж першого року війни значно збільшено за рахунок перебіжчиків або колишніх військовополонених ЧА, котрі склали до 85 % його бійців^10.

Подібно до російської секції "Зондерштабу ”Р”, до організації його українського відділу підключено багатьох офіцерів-еміґрантів, які закінчили російські військові школи та брали участь у Першій світовій війні. З кінця 1917 р. вони стали старшинами армії УНР і у 1928–1939 рр. за дорученням її еміґраційного уряду для вдосконалення військових знань служили контрактовими старшинами у збройних силах Польщі. Багато з них підтвердили свої попередні ранґи, дослужилися до ступеня майора і командували окремими батальйонами в бойових діях проти Третього райху у вересні 1939 р. Серед них були військовики, котрі, звільнившись з полону після німецько-польської війни, продовжували підтримувати контакти з А. Лівицьким та ОУН-М, які з квітня 1940 р. розпочали певну координацію дій. Декотрі з них із відома Лівиць-кого відразу вступили на службу до німецького війська. Тепер, майже через два роки, вони організували власний робочий штаб і налагодили справу так, що залучені до нього українці вважали, ніби створюють координаційний центр майбутніх національних військових частин. В одному з документів ФГО від 26 травня

1943 р. визнано потребу існування для боротьби проти диверсійних груп НКВД сильної таємної "організації, керівництво якої повинне бути в руках українських офіцерів і помічники якої мають бути зібрані з колишніх вояків української національності”17.

Українську філію спеціального штабу ”Р”, з метою найактивнішого залучення до його діяльності місцевих мешканців, дозволено [248] [249] неофіційно називати штабом Українського Визвольного Війська (УВВ). Одним із найпослідовніших палких прихильників ідеї створення УВВ був полковник колишньої армії УНР Іван Федорович Голуб, який у роки боротьби за незалежність України брав активну участь у бойових діях проти військ більшовицької Росії*. З перших місяців німецької окупації України Голуб вирушив у

Голуб походив з Тисьмениці на Станіславівщині. Спершу його підрозділ, що діяв у 1919 р. на Могилівщині, нараховував лише 150 осіб. Із часом він набув популярності й завдяки поповненню місцевими мешканцями кількість вояків формації Голуба збільшено до чисельності вояків полку. У 1921 р. він був отаманом повстанських формувань, що діяли у районі м. Немирова Вінницької області. Поступово дії частини Голуба поширилися на ліси Поділля та українські села, що прилягали до Тульчина, Гайсина, Літина, Ойгополя. З метою організації загальноукраїнського повстання проти радянських військ він координував свої дії з іншими повстанськими командирами, що дало певні тактичні успіхи. Завдяки співдії частини Голуба й з’єднання отамана полковника Струка, що перевищило 4 000 вояків, вдалося витримати бої з двома радянськими дивізіями й тимчасово захопити околиці Києва, Васильків, Білу Церкву, Канів, Брацлав й Умань. Ось як охарактеризовано Голуба та його частину в складеній у 1922 р. "Доповіді Особливого Штабу з боротьби проти повстанського руху в Українській Соціалістичній Радянській Республіці”: "Отаман Голуб був старшиною української армії, приїхав з Галичини в січні 1921 року в район Гайсина. Склад відділу: 700 чоловіків піхоти, 100 чоловіків кінноти, одна гармата. Частково зі складу української армії. Більшість з місцевого селянського населення. Підтримують селяни з повітів Гайсинського і Ольгопільського, за що спалені 3 хутори в районі Тульчина, має підтримку назовні. Військова діяльність: захоплення Тульчина, Гайсина, станції Соколівки та станції Темнівки. Знищення 4 карних відділів і залізниці ЧК на станції Івангород. Напад на радіостанцію Південного фронту на станції Вапнярка”. Після відступу військ УНР з України Голуб був репресований радянськими органами безпеки й на кілька років скерований у Соловецький табір особливого призначення НКВС (Соловецкий лагерь особого назначений НКВД, скорочено "СЛОН”). Звідти він повернувся в Україну в період голодомору 1932–1933 рр. Сам Голуб з цього приводу згадував: "Про велике нещастя — голод в Україні, на Дону і Кубані — я дізнався зимою 1933 р., коли звернувся до ЦВК (Центрального Виконавчого Комітету, тодішнього уряду УРСР — А. Б.) в справі поновлення громадських прав після ув’язнення на Соловках. Тут знайомі з’ясували мені всю закулісну сторону цього небувалого в історії злочину Сталіна, що нахабно вважав себе вождем світового пролетаріату”. У 1934 р. Голубові вдалося виїхати з СРСР до Галичини й залишитися в місті Коломия, де він кілька років займався виданням різного роду української літератури (Вісті… — Березень 1960. — Ч. 97. — С. 11; Яворський О. Моя участь в Першому Зимовому поході армії Української Народної Республіки // Вісті Комбатанта. — 1981. її центральні області, вирішивши використати всі можливості легальної праці для відновлення української державності. У Кам’янець-Подільській області він налагодив зв’язки з місцевими українськими патріотами, які писали для місцевої газети "Подолянин” викривальні публікації з критикою сталінського режиму (серед них цикл статей під назвою ”Ave dictator. Сталін і його діяння” члена проводу ОУН-М Юрія Горліса-Горського’[250] (справжнє прізвище — Лісовський)[251], стаття "Безприкладні звірства енка-ведистів” М. Ковальського і М. Лупула та інші[252]). Спілкування з ними переконало Голуба в доцільності випуску власної газети, що стала б рупором ідей українського визвольного руху. В середині грудня 1941 р. він почав видавати у Горлівці газету з тризубом "Український Донбас”, вмістивши, ряд звернень ОУН-Б, отриманих від перекладачів, скерованих цією організацією до вермахту. На сторінках його видання надруковано також заклики створити у Горлівці власний осередок ОУН. Політичні погляди й патріотичну програму своїх починань на шляху до відновлення державної незалежності Голуб виклав вже у першому номері згаданої газети. "Треба, — вказувалося у ньому, — запалити всіх національно свідомих українців святим вогнем ентузіазму відданої праці для України, для українського народу! Треба здійснювати мрії про будову Української Держави власними руками, власними силами! Докажім, що пролита кров героїв в боротьбі за визволення України не пішла намарне, що ми, свідомі українські націоналісти,

Юрій Лісовський ("Горліс-Горський”) народився у 1900 р. Брав участь у повстанському русі на Кіровоградщині в Холодному Яру в 1920–1921 рр. 1932 року виїхав до Польщі й оселився у Львові, де працював у видавництві "Дешева книжка”. Автор історичних повістей "Отаман Хмара” (1934) та "Холодний Яр” (1937). У листопаді 1938 — березні 1939 рр. перебував у Карпатській Україні, після окупації якої Угорщиною прибув до Німеччини. Працював в ААА ОКВ, за дорученням якого брав участь у переслуховуванні радянських військовополонених у Фінляндії. З початком німецько-радянської війни виїхав у Холодний Яр.

Куделя М. П. Крізь бурі лихоліть. Спогади. — Ст. Паул, Міннеаполіс (США): Видавництво "СТИР”. 1999. — С. 101.

Український голос. Орган управи міста Проскурова та окружної управи. — Проскурів, ЗО вересня 1941. — Ч. 1. — С. 3; 5 жовтня 1941. — Ч. 2. — С. 3.

Горліс-Горський Ю. Ave dictator. Сталін і його діяння // Подолянин. Орган Кам’янець-Подільського окружного комісаріату. — Кам’янець-Подільський, 23 жовтня 1941. - № 13. — С. 2–3; 26 жовтня 1941. -№ 14. — С. 2; ЗО жовтня 1941. - № 15. — С. 2; 2 листопада 1941. -№ 16. — С. 2; 6 листопада 1941. - № 17. — С. 2; Ковальський М., Лупул М. Безприкладні звірства енкаведистів // Додаток № 1 до газети "Подолянин” № 21. - 20 листопада 1941. — С. 3. освятимо нею волю України і закріпимо її раз [і] назавжди у вільній Українській Державі. Докажімо, що наша любов до рідного краю, наша відданість і вірність Україні, це не панщина, відроблю-вана большевикам, підсичувана НКВД-истами, але, що це свідомий з власної волі з гордістю виконуваний кожним українцем-націона-лістом обов’язок громадянина великої Української Держави”[253] [250] [251] [252] [254].

Цей сміливий заклик з’явився через три місяці після арешту нацистськими органами безпеки провідних діячів ОУН-Б та керівників створеного за її ініціативою Українського Державного Правління (УДП). Уже у наступному номері Голуб пішов ще далі, відверто сповідуючи свій задум створення української армії (характерно, що навіть редакція "Українського Донбасу” розмістилася у недавньому приміщенні армійського відомства — будинку колишнього радянського військового комісаріату в Старій Гор-лівці^22). У ньому було повідомлено про те, що до українських військових підрозділів при вермахті на Східному фронті, ”де насупроти стоять советські частини, перебігають цілі групи українців, що виявляють бажання виступати проти большевиків”23. Плануючи координувати дії щодо формування нових підрозділів (із тим, щоб пізніше об’єднати їх в єдину українську армію), Голуб розраховував на можливість залучення до їхнього складу полонених радянських бійців української національності. З цією метою він встановив зв’язок з редакцією часопису для військовополонених українців "Нова Доба” в Берліні та передрукував одне з її звернень про розшук військовополонених^24.

Однак сміливі заяви Голуба викликали різке незадоволення керівництва окупаційної цивільної адміністрації. Після виходу перших трьох номерів "Українського Донбасу” німецькі інстанції звільнили Голуба з посади відповідального редактора й навіть планували заарештувати. Його врятувало лише заступництво командування місцевих італійських частин, з офіцерами розвідки яких він вже на той час встановив зв’язки через українських перекладачів. Завдяки цим знайомствам Голубові вдавалося певним чином впливати на італійських офіцерів і на їх командування. Така тактика мала успішні результати: на початку 1942 р. командир 8-ої італійської армії в Україні генерал Джованні Мессе переслав німецькому командуванню меморандум, у якому вказав, що подальша лінія окупаційної політики Третього райху матиме для нього згубні наслідки й водночас прикрі результати для розвитку війни[255]. Однак цей меморандум залишився без відповіді.

У січні 1942 р. Голуб був змушений залишити Донбас і виїхав до Вінниці. Завдяки його діяльності в Горлівці активізувалися групи місцевої української інтеліґенції, які з відступом радянських військ взяли в свої руки місцеву управу[256]. Після зроблених ним численних пропозицій німецькому командуванню щодо формування українських військових загонів, у червні 1942 р. під німецьким контролем створено керований ним штаб, що розмістився в Житомирі й мав сприяти викоріненню наслідків сталінського режиму в Україні. Вся робота штабу Голуба проводилася через підпорядкованих йому міжобласних представників, котрі, в свою чергу, керували обласними та районними представниками. Керівний склад штабу формувався з уродженців східних та центральних областей України віком понад 40 років. Ними були переважно професійні кадрові офіцери колишньої армії УНР і прихильники її еміґраційного уряду або симпатини ОУН-М; деякі з них належали до створеної у червні 1941 р. Української Генеральної Ради Комбатантів (УГРК). Такими представниками керівництва штабу УВВ, зокрема, стали свого часу полковник армн УНР П. Дяченко*, підполковники Микола Рибачук й Архип Кмета**, а також майор армії УНР Михайло Ковальський і колишні сотники цієї ж армії Петро Самутін', Іван Пекарчук", Петро Захвалинський, Корнель Костюк, Сосницький та інші[257].

Свідчення очевидців тих подій дають підстави стверджувати, що Голуб вирішив у рамках боротьби проти СРСР використати усі можливості леґальної діяльності й підтримку німецьких військових кіл. Він, очевидно, вирішив діяти за подвійними стандартами: зовні лояльно до німців, практично — насамперед в українських національних інтересах. Характеризуючи складні умови діяльності в мундирах вермахту багатьох українців, які намагалися діяти передовсім на користь свого народу, один із них згодом писав: "Практика показала, що в багатьох випадках наша служба була більш небезпечна, смерть чигала частіше як у випадку навіть підпільника. Останній був настільки в кращому положенні, що, будучи повністю законспірованим, міг числити на те, що вдасться йому уникнути арешту… Ішла смертельно небезпечна "подвійна гра”; день у день доводилось, стоячи під строгим контролем німців, ризикувати, при чому цей ризик був справді великим”[258].

Вважаючи, що рано чи пізно ідеї визвольного руху об’єднають усіх українців, Голуб здійснив перші кроки до практичної реалізації цієї мети. Він налагодив широкі зв’язки і охопив сіткою своєї організації значні маси українців насамперед на Поділлі й особливо в географічних рамках від Житомира до Вінниці, поступово поширюючи їх на інші центральні області України. Свою програму дій Голуб виклав так: ”Ми, українці, повинні використати момент і повинні знищити німецькими руками все комуністичне, що залишилося в Україні”[259]. Затримана весною 1944 р. органами ЦКДБ зв’язкова штабу Голуба Катерина Стрельцова згодом на допиті характеризувала його дії так:

'Трупи ОКВ, якими керували Голуб, "Юрій Горський” та інші, зовні були таємним німецьким розвідувальним органом, який вів роботу щодо виявлення радянського партійного підпілля та радянських партизанів… Як керівний склад груп, так само також більша частина аґентури, були українськими націоналістами, які, поряд із виконанням завдань німців, проводили велику націоналістичну роботу серед населення й це було їх основним завданням. Усі заходи німців щодо боротьби з радянськими партизанами та партійним підпіллям вони використовували в своїх інтересах щодо націоналістичної роботи. Пам’ятаю їхнє гасло: "Німецькими руками знищимо все більшовицьке!” Цей вислів часто вживав сам Голуб та інші націоналісти, які працювали в групах ”ОКВ”. Аґен-туру підбирав сам Голуб й орієнтувався у цьому питанні, в основному, на націоналістів. Характерно зауважити таке: дислокуючись у м. Житомирі, ми розміщувалися у двох приміщеннях: на вулицях Коростинівська № 13 та Іларіонівська № 15. У першому розміщувався штаб, а у другому, нібито, гуртожиток — насправді ж там проводилася, в основному, націоналістична робота”[260].

За короткий час широко розбудована військова організація певною мірою нагадувала російський батальйон Б. Хольмстона-Смисловського й охопила кілька сотень людей. Його представниками на місцях призначені такі особи: у Вінниці — сотник І. Пекарчук, Тетяна Пекарчук та Зиновій Яворський, в Овручі — сотник Володимир Кльопа, в Коростені — Євген Синій, в Житомирі — Григорій Грабун, у Рівному — Ярослав Герасимович, у Новограді-Волинському — сотник Дмитро Дмитренко, в Емільчині — зв’язковий Федір Мантол, у Києві та Радомишлі — сотник Ложен-ко[261]. їм, в свою чергу, підпорядковувалися окремі групи місцевих мешканців. З німецького боку всі вони отримали значну свободу дій за умови, що про результати своєї діяльності інформуватимуть інстанції вермахту. Така взаємодія цілком влаштовувала представників ОКВ, які усвідомлювали, що через їх надмірне втручання українці можуть втратити зацікавленість у роботі штабу. Іншим позитивним моментом було те, що підпорядкованість німецьким службам надала Голубові можливість відвідувати українські військові формування, створювані або вже організовані на той час при вермахті (для учасників яких на жовтень 1942 р. у Києві та Полтаві створено спецшколи підготовки кадрів для боротьби проти радянських партизанів[262]'). Серед українців ці частини отримали різні назви. Поряд із конкретними окресленнями на зразок "Український добровольчий леґіон” або "Українські добровольчі частини”, з українського боку вони часто мали загальні назви на кшталт "Всеукраїнська визвольна армія”, "Українська Національна Армія” або просто "Українська армія”[263]. Однак з німецького боку вони й далі трактувалися тільки як формування "гіві”.

Формально ААА ОКВ контролював діяльність штабу Голуба, але на практиці такий контроль не був повним. Це сприяло тому, що члени штабу в разі загострення брутального курсу нацистської політики в РКУ не виключали можливості розриву будь-яких зв’язків із німецькими інстанціями й організації боротьби проти них. Голуб та його прибічники фактично намагалися такою самою мірою використати дії під прикриттям вермахту в інтересах свого народу, як це робили у той час представники інших націй. Разом із тим їх співпраця з німецькими військовими колами в 1942–1943 рр. відрізнялася від дій українських політичних угруповань у 1940–1941 рр. Свого часу керівництва ОУН-Б і ОУН-М намагалися використати німецькі інстанції для власних організацій, а Голуб та його співробітники намагалися залучити усіх українських патріотів за умови ідейної опозиції до сталінського режиму, але без огляду на їх приналежність до тих чи інших політичних угруповань. Крім того, ОУН-Б і ОУН-М підтримували зв’язки з німецькими військовими колами, сподіваючись на сприяння Німеччини у справі відновлення Української держави. Голуб же свої ініціативи втілював у життя за несприятливих обставин, коли серед значної частини нещодавно готових до співпраці з німцями кіл ці надії вже розвіяли брутальні прояви нацистської окупаційної політики в Україні.

Судячи з архівних матеріалів і свідчень очевидців, на першій стадії існування очолюваний Голубом штаб мав стати свого роду координаційним центром із завданням аналізувати можливості створення в Україні підрозділів УВВ. Наступним етапом мав бути безпосередній порятунок радянських військовополонених з ЧА від смерті в таборах шляхом залучення їх до формування українських бойових частин. У рамках дій проти СРСР українські військові формації мали обороняти населення від провокацій радянських партизанів та компартійного підпілля, що викликали репресії нацистських каральних органів проти цивільних мешканців. Поступово до ініціатив Голуба приєдналися українці у Берліні, яких підтримали деякі східноєвропейські експерти АВП ОКВ.

Провал концепції "блискавичної війни” та зупинка німецького наступу під Москвою свідчили про можливість затяжних бойових дій на Сході. Це змусило військові пропаґандистські інстанції райху з весни 1942 р. серйозніше вивчати питання ідеологічної мотивації залучення українців та представників інших національностей до боротьби проти СРСР. Задекларовані німецькою пропаґан-дою абстрактні гасла про "Нову Європу” і боротьбу Заходу проти Сходу були занадто загальними, недостатніми й позбавленими змісту, бажаного для жителів Сходу Європи. Зважаючи на можливий психологічний ефект від створення національних збройних формувань з представників народів окупованих східних територій, справу їх формування взяв під свій контроль відділ "Активної пропаґанди” при ОКВ. У березні 1942 р. його перейменовано в особливу групу (Sondergruppe), основним полем діяльності якої була Східна Європа; шефом цього відділу став полковник Ганс Мартен, дотогочасний зв’язковий офіцер між АВП ОКВ і райхсміністер-ством пропаґанди[264]. Деякі його співробітники під впливом арґу-ментів своїх східноєвропейських працівників, усвідомлюючи хибність політики райху на Сході упродовж першого року німецько-радянської війни, наважилися піти на сміливий експеримент.

Головною причиною політичних проблем райху вони вважали те, що Німеччина спочатку проводила політику, а вже потім на її основі здійснювала пропаґанду. У відділі пропаґанди вважали за доцільне робити навпаки: створити ”знизу” настільки сприятливу пропаґандистську атмосферу, щоб зовні складалося враження про існування політичних підстав для її проведення "зверху”. Після того, як пропаґанда викликала б адекватну реакцію, ОКВ змогло б вимагати від керівництва Німеччини відповідної зміни політики в дусі своєї пропаґанди. Керуючись подібними міркуваннями, у серпні 1942 р. співробітники АВП ОКВ запропонували підтримати створення спрямованого проти сталінського режиму російського визвольного руху, очоленого одним із радянських генералів (на зразок генерала Шарля де Ґолля — лідера французького визвольного руху на боці Великої Британії і США). Першим німцям цю думку підказав захоплений в полон колишній командувач радянської 19-ої армії генерал Михайло Лукін. 14 грудня 194] р. він вказав представникам відділу ”1-ц” ГА "Центр” на хибність тези про те, ніби ”на відміну від українців російський народ є носієм більшовицької ідеї”. Він вказав на доцільність створення на боці Німеччини російського уряду й проголошення боротьби тільки "проти ненависної більшовицької системи”, яку повинен очолити видатний лідер, що викличе нові сподівання серед багатьох росіян, розчарованих дотогочасною німецькою політикою. Лукін відмовився взяти на себе керівництво цим визвольним рухом через поранення й небажання піддавати репресіям своїх родичів, які залишилися в СРСР[265].

Бажання організувати й очолити російські військові збройні формування для боротьби проти СРСР виявив захоплений у німецький полон у серпні 1942 р. генерал ЧА Андрій Власов[266]. ”Я прийшов до твердого переконання, що завдання, які стоять перед російським народом, можуть бути вирішені в союзі та співробітництві з німецьким народом”, — проголосив він[267]. Опинившись у німецькому полоні як більшовик із багаторічним стажем, Власов заявив, що тривалий час приховував своє вороже ставлення до сталінського режиму. Таку ж думку висловили і деякі захоплені в німецький полон радянські офіцери-росіяни. У відповідь представник АВП гауптман Вілфрід Штрік-Штрікфельдт наголосив Власову, що спочатку необхідно створити російський політичний центр і лише після того російську армію[268]. Мотивуючи свої слова, Штрік-Штрікфельдт вказав, що українці, які мають у Німеччині свої політичні організації, саме на цій підставі отримали право на формування власних національних військових підрозділів[269]. Незабаром звільнений з полону Власов виступив з ідеєю створення представницького Російського Комітету і об’єднання вже сформованих з росіян Східних батальйонів в єдині національні збройні сили, що мали отримати назву "Російська Визвольна Армія” (Русская Освободительная Армия — РОА). Слово "визвольна” мало вказувати, що її завданням у ході просування на землі Росії буде "визволити російський народ з-під гніту більшовизму”. У рамках пропаґандист-ського оформлення цієї ідеї з Власовим почали співпрацювати деякі полонені й випущені з німецьких таборів політичні керівники (политические руководители) — "політруки” з ЧА[270].

Щоб не допустити до монополізації Власовим права говорити також від імені представників інших народів, які проживали в СРСР, у вересні 1942 р. АВП надав своїм українським співробітникам можливість вивчення ідеї створення Українського Визвольного Війська (УВВ) — за змістом і за формою свого роду українізованого варіанту ідеї формування РОА. Проте слово "визвольне” в його назві було безпідставним, оскільки на той час усю територію України, на відміну від Росії, контролював Третій райх. Восени 1942 р. працівники української секції АВП здійснили перші кроки щодо вивчення реальних можливостей створення української армії, їх підтримав президент уряду УНР в екзилі А. Лівицький, який уповноважив взяти участь у підготовці проектів створення УВВ на основі підрозділів ”гіві” та охоронних батальйонів начальника військової канцелярії еміґраційного уряду УНР полковника Михайла Садовського \ Не відокремлені спершу від німецьких військових з’єднань, вони повинні були принаймні номінально підпорядковуватися штабові УВВ, щоб їх українські вояки відчули себе єдиною національною бойовою спільнотою. Український співробітник АВП ОКВ у Берліні Г. Которович з цього приводу пізніше згадував: ”Ми робили все можливе, щоб з відділів тих ”гіві” як також із т. зв. українських поліційних батальйонів, які оперували головно проти партизанів на Білорусі, створити організоване УВВ. Вже восени 1942 року я поїхав до Варшави і поінформував про стан справи тодішнього полковника М. Садовського, від якого за деякий час, згідно з нашою умовою, надійшов писаний меморіал з планом створити найперше кадрову українську старшинську школу. Цей план, переданий мною у відповідні руки, не знайшов ніякого відгуку”[271].

Хоча перші спроби створення РОА і УВВ були безрезультатив-ними, ініційовану з боку ОКГ і АВП ОКВ справу корекції військової політики Німеччини відчутніше, ніж доти, підтримало керівництво райхсміністерства окупованих східних територій. Одним із найпослідовніших захисників ідеї зміни політичного курсу Німеччини на Сході був уповноважений Східного міністерства при ГА ”А”, міністерський директор (Ministerial-Direktor) 1-го головного відділу "Політика” РМО, гауптман Отто Бройтіґам. У доповідній записці Розенберґу від 25 жовтня 1942 р. він мотивував потребу перегляду засад німецької політики на захоплених територіях Сході Європи необхідністю широкого залучення представників їх народів до збройної боротьби проти СРСР, що частково вже робилося. Бройтіґам писав: "Внаслідок труднощів становища військових з’єднань сухопутні війська повсюдно почали використовувати військовополонених та цивільне населення насамперед на тиловій службі. Проте і на передових позиціях вони знайшли своє застосування й виявилися чудовими. Тільки останнім часом під тиском партизанської загрози дозволено формування з’єднань з місцевого населення виключно для боротьби проти партизанів”. Бройтігам визнав, що й ”цей захід не буде мати пропаґандистської дії”, якщо авторитетні німецькі кола не дадуть "слов’янським східним народам заспокійливу обіцянку відносно їх долі”[272].

Після появи меморандуму Бройтіґама з ініціативи німецьких військових кіл та РМО відбулося кілька нарад, присвячених обговоренню питань, пов’язаних із формуванням військових з’єднань з мешканців земель, що станом на 22 червня 1941 р. перебували у складі Радянського Союзу. Серед їх учасників були вищі ранґами офіцери командування сухопутних військ, незгода яких із політичним курсом Гітлера найвиразніше проявилася 20 липня 1944 р. у замасі на його життя, який вони організували, бажаючи врятувати Німеччину від катастрофи[273]. ОКГ на цих нарадах репрезентували генерал-квартирмейстер Е. Ваґнер (який підтримав цей замах, а після його невдачі покінчив життя самогубством), від Східного міністерства О. Бройтіґам і професор Ґергард фон Менде та інші. Від генерал-квартирмейстера в цих розмовах брав участь також майор граф Клаус Шенк фон Штауф-фенберґ — у майбутньому основний організатор згадуваного теракту на райхсканцлера. Одна з таких нарад під головуванням А. Розен-берґа відбулася 18 грудня 1942 р. за участю керівників більшості відділів Східного міністерства, а саме Альфреда Маера, Ґ. Ляйб-брандта, П. Кляйста, О. Бройтігама, Ґ. Менде та інших. Виступаючи на конференції, представник ГА _”А” майор Гільгаузен визнав за доцільне почати масове творення національних збройних частин із мешканців окупованого Сходу, до яких доповідач рекомендував ставитись як до союзників[274]. Висловлюючись за створення військових формацій із представників слов’янських народів, чиновники зі Східного міністерства мали на увазі, очевидно, передовсім козачий рух[275]. Як це не парадоксально, але значною мірою цьому посприяло особисте переконання Гітлера в тому, що козаки не є слов’янами, а в них тече кров ґотів[276].

Керівники козацтва протягом перших двох років війни неодноразово зверталися до німецьких відомств із пропозиціями створити свої збройні формації. Зокрема у 1942 р. до шефа оперативного штабу А. Розенберґа А. Шіккеданца як представника німецьких владних структур із такими проханнями звернулися представники Всекозачого руху в Сербії, кубанський отаман В’ячеслав Науменко та кілька інших козацьких лідерів[277]. Поряд із українцями за походженням, серед них було багато колишніх вояків відроджених козацьких формувань, котрі діяли в Україні у 1917–1920 рр. і в міжвоєнний період опинилися на еміґрації[278]. Найактивнішими з них були представники станиці Запорізького козацького національного товариства з осідком у Празі[279]. Навколо нього гуртувалися прибічники Українського Вільного Козацтва (УВК), яке в порозумінні з лідерами українських громадських організацій і колами УНР виступило проти СРСР під керівництвом військового отамана Івана Бірчака (псевдо "Волошин”); номінально існуючий штаб частин УВК очолив отаман Іван Цапко*. У межах психологічної опіки над їх майже виключно православним вояцьким складом станом на 1942 р. духовним опікуном УВК був випускник Богословського факультету Варшавського університету, а з 1940 р. член консисторії Української Православної Церкви (УПЦ) в Генеральній губернії, 37-річний священик з Волині.Олександр Новицький[280].

Після загибелі Бірчака в бою проти радянських партизанів на Волині наприкінці 1942 р. і до 1944 р. УВК очолював колишній командувач УГА й згодом армії УНР генерал-полковник М. Омеля-нович-Павленко, який намагався організувати нові військові частини УВК. У своїй відозві ”До побратимів-старшин і козаків” він повідомив про призначення ним командиром Запорізького загону полковника Андрія Долуда**. Омелянович-Павленко закінчив звернення давніми козацькими словами "Надія на Бога, а лицарство наше!”. Крім цього формування створено 1-ий козацький загін під командуванням отамана Павла Терещенка, окремий загін

сотника Йосипа Шерстюка, деякі інші формування. Перші з них організовано на Запоріжжі й залучено не до фронтових дій, а до боротьби проти більшовицьких диверсійно-саботажних груп. Від початку 1942 р. створені в Дніпропетровську формації УВК в уніформах ЧА боролися проти радянських партизанів у лісах між Новомосковськом і Павлоградом[281]. Загони УВК створено теж у деяких районах Вінницької та Чернігівської областей, а також у м. Шостка. Наприклад, 57-ий полк вільного козацтва сформовано в липні 1942 р. із військовополонених та добровольців з числа місцевого населення у Конотопі (до 1 000 вояків) у північній частині Сумської області України, звідки його скеровано у південні райони Орловщини в Росії[282]. Він діяв проти партизанів в околиці населених пунктів Василівка та Білоусівка (за 25 км на захід від населеного пункту Суземки). Основою полку був козацький ескадрон німецької 213-ої охоронної дивізії. У червні 1943 р. полк складався з двох батальйонів та кавалерійського ескадрону, хоча в офіційних німецьких документах його називали 3-ім козацьким батальйоном 57-го охоронного полку. Це була одна з небагатьох частин Східних військ, що діяла на німецько-радянському фронті аж до закінчення війни[283].

Головним козацьким осередком намагався стати також Український Народний Козачий Рух (УНАКОР) із центром у Мюнхені. Його очолював колишній осавул Кубанського війська, свого часу генеральний писар УВК, Іван Полтавець-Остряниця*. З початком німецько-радянської війни він прагнув сформувати Запорізьку бриґаду УВК на Катеринославщині[284]. Ще 26 липня 1941 р. Генеральна Управа УНАКОР звернулася до "українського козачого” населення із закликом про спільну боротьбу з вермахтом проти радянської армії[285]. За час німецької окупації цей рух не був популярним в Україні — за винятком Горохівського району Луцької області на Волині, де діяв його осередок "Чорний орел” і де народився отаман УВК, шеф штабу УНАКОР І. Бірчак-Волошин, який у 1941–1942 рр. неодноразово просив німецькі владні установи про створення українських козацьких частин[286].

Незважаючи на певну підтримку УВК, представники німецького уряду не хотіли створювати козацькі формування на національній основі (тобто окремо російські й окремо українські). Загальна тенденція німецької східної політики свідчила про трактування козаків як окремого народу, а не військового прошарку населення різних національностей. Певною мірою цьому сприяли козацькі еміґранти, які намагалися довести самостійне походження козаків і їх відмінність від інших народів[287]. У дусі цього на окупованих вермахтом землях Росії сформовано кілька козацьких полків. Однією з перших козацьких військових частин при німецькій армії, наприклад, був 5-ий полк Донських козаків, котрий як 436-ий піхотний полк ЧА (у складі 77 офіцерів та 1 799 підстарший і солдатів на чолі зі своїм командиром майором Іваном Кононовим) перейшов на бік німецьких військ ще 22 серпня 1941 р. Його перейменовано на козацький відділ № 102 (Kosaken-Abteilung Nr. 102), пізніше № 600. У м. Міллєрово літом 1942 р. штаб італійської армії почав створювати під командуванням полковника П. В. Головка 1-шу Кубанську козацьку дивізію, яка, так остаточно і не сформована, невдовзі відступила з німецькими військами[288]. Разом із тим багато козацьких частин сформовано або принаймні певний час дислоковано на території України, де їх поповнили цілі групи місцевих жителів.

У грудні 1942 р. Ґ. Берґер звернувся до Г. Гіммлера з пропозицією створити в структурі охоронних батальйонів козацькі військові частини, до яких мали рекрутувати мешканців окупованих східних територій. В результаті цього на території України сформовано козацькі батальйони ”Шума” № 111, 126, 135, 159 і 160 та інші (з часом у Польщі укомплектовано № 209, 210, 211). В Дніпропетровську на їх основі створено добровольче козацьке з’єднання під командуванням колишнього генерал-майора ЧА Корнєева в складі шести батальйонів (разом понад 10 000 вояків), у м. Шепетівка Житомирської області — два штаби формування козацьких частин, а в Ново-Черкаську деякий час також дислоковано кілька козацьких батальйонів[289]. Серед них були сформовані в Україні переважно з мешканців Росії козацькі охоронні батальйони № 68, 72 і 73, кожен з яких офіційно названо "Козацький кавалерійський фронтовий відділ (дивізіон)” (Kosaken-Reiter-Front-Abteilung)[290]. Багато з цих частин у 1943 р. діяли або принаймні певний час перебували на території України й більшою чи меншою мірою складалися з етнічних українців, які, щоправда, спілкувалися між собою російською мовою. Вони були нерідко українського походження, особливо вояки кубанських полків, на що виразно вказують українські прізвища багатьох їх старшин. Командиром кубанських козацьких частин, наприклад, був виборний отаман Трохим Сидорович Горб, похідним отаманом — Іван Саломаха, старшинами — Григорій Тарасенко, Петро Іваниця, Тарас Хорунженко. Цікаво, що представники РМО і вермахту називали створені на боці Німеччини кубанські козацькі полки Кубанським Військом, яке вони трактували як "колишнє Запорізьке”[291].

Поряд із козацькими частинами німецькі урядові інстанції підтримали формування із росіян кількох бриґад, які з часом за складом наблизилися до дивізій. Деякі з них організовано за певної підтримки заснованого в 1935 р. у Польщі на громадських засадах Центрального Комітету Російського Комітету (ЦКРК) під керівництвом С. Войцеховського. Як і УЦК, з окупацією Німеччиною польських земель ЦК РК організував у воєводських містах свої делеґатури й у повітових містах призначив уповноважених, намагаючись разом із ними об’єднати російську еміґрацію на території Генеральної губернії. З цією метою він реґулярно видавав і розсилав на місця циркуляри та бюлетені. В одному з них опубліковано промову С. Войцеховського, виголошену на зборах російських еміґрантів у грудні 1942 р. Підсумовуючи роботу РК щодо залучення осіб російської національності до військових частин для спільної з вермахтом боротьби проти СРСР, він заявив: "Нами створена перша бриґада російського визволення під безпосереднім керівництвом німецького командування. Бриґада вже відправлена на фронт. Формується друга бриґада, яка незабаром приступить до боротьби”[292].

Першою російською бриґадою було створене на базі батальйону Б. Хольмстона-Смисловського в складі ГА "Північ” з’єднання особливого призначення ”Р” (”R”), тобто "Росія” ("Russland”). На початку 1943 р. воно нараховувало 12 батальйонів і за чисельністю наближалося до дивізії (майже 10 000 вояків)[293]. Водночас у районі населеного пункту Лікоть Брянської області в Росії сформовано ДРУГУ російську бриґаду. На 881 000 населення для боротьби проти радянських партизанів у лісах на заході цього району наприкінці 1941 р. її розширено й створено оснащену 9-ма танками російську дивізію чисельністю 8 000 вояків під командуванням полковника Броніслава Камінського (в історичній літературі "бриґада Ка-мінського”). Санкцію на її створення дав командир 2-ої танкової армії ГА "Центр” генерал Рудольф Шмідт. Дивізія, до якої входило 14 батальйонів, отримала назву "Російська Визвольна Народна Армія” (Русская Освободительная Народная Армия — РОНА); про створення цього з’єднання знало вище керівництво Німеччини, а 8 січня 1943 р. записку про її існування переслано Гітлеру[294]. Третьою російською бриґадою німецьких сухопутних військ був також створений у складі ГА "Північ” під Смоленськом леґіон "Російська Національна Народна Армія” (Русская Национальная Народная Армия — РННА). У березні 1942 р. її чисельність склала приблизно 100–150 бійців, до травня зросла до 400, а в середині серпня сягнула 1 500 солдатів та офіцерів, розміщених на території селища Осінторф у навчальних таборах "Москва”, "Урал” та "Київ”. До того часу організовано курси вдосконалення командного складу і створено штаб РННА, піхотний полк у складі трьох батальйонів по 200 бійців у кожному (згодом сформовано п’ять батальйонів включно з саперним), розвідувальну, кулеметну й господарську роти, автомобільний, саперний, зв’язковий та комендантський взводи, а також навчально-тренувальну авіаланку (авиазвено) без машин. З часом у Шклові (табір "Волга”) сформовано ще один стрілецький батальйон. Укомплектовано теж офіцерський корпус РННА, де командні посади займали майор Ріль як начальник штабу, майор Горський як начальник артилерії, майор Бочаров як начальник розвідки, полковник Кобзев і майори Грачов, Іванов та Ніколаев як командири батальйонів. Санітарну частину очолив майор Виноградов, який зумів набрати штат лікарів і створив шпиталь (лазарет) у центральному селищі й амбулаторію для місцевих мешканців. До кінця 1942 р. вояцький склад РННА перевищив 7 000 осіб[295].

На час існування кількох російських з’єднань у складі німецьких сухопутних сил згубність офіційного курсу східної політики Німеччини визнавало все більше представників її військових кіл. Наприклад, командувач німецькою тиловою округою в Смоленську фельдмаршал Ґеорґ Кюхлер, який санкціонував створення РННА, дотримувався тієї думки, що жертви німецьких сухопутних військ на Сході зростають через неправильну політику керівництва райху. Співробітник ГШ ОКГ полковник Р. Ґелен вважав, що політичний курс Німеччини тільки ускладнює становище й збільшує кількість її ворогів. У розмові з письменником Бремом та журналістом Едвіном Еріхом Двінґером ґауляйтер Відня Бальдур фон Шірах підтвердив спільну думку присутніх, коли визнав, що його країна повинна проводити свою політику на Сході при співпраці з мешканцями, готовими боротися проти Радянського Союзу[296].

Такі відверті заяви свідчили про схильність вищого німецького офіцерського складу підтримати ідею створення великих національних військових формувань з мешканців Східної Європи. У свою чергу деякі представники військових кіл на захоплених територіях на власний ризик намагалися протидіяти офіційній лінії брутальної політики Гітлера на Сході. Не очікуючи на це директив "зверху”, вони за власною ініціативою запроваджували зміни в окупаційній політиці. Наприклад, активний учасник підпільної опозиції Гітлеру, офіцер оперативного відділу штабу ГА "Центр” полковник Геннінґ фон Тресков вважав, що єдина можливість перемогти у війні — союз з місцевим населенням. Шлях до цього він вбачав у кращому поводженні з військовополоненими, визнанні національних прагнень народів окупованих територій Сходу й формуванні на їх основі нових іноземних з’єднань, котрі воювали б спільно з німецькими. Це мало забезпечити між ними бойове побратимство. У лютому-березні така точка зору поширилася серед офіцерського корпусу німецьких сухопутних військ на Сході. З приводу цього ОКГ видало відповідний наказ. 9 лютого 1943 р. генерал-квартир-мейстер ОКГ Е. Ваґнер розіслав армійським корпусам розпорядження № 11/547/43, у якому вказано: "Надійність та ударна сила Східних леґіонів та місцевих допоміжних сил до сих пір себе повністю виправдали. їх збереження та збільшення впливають на хід бойових операцій. Відповідальність за це перебирає Верховне командування груп армій [Oberkommando der Heeresgruppen]”[297]. Згідно з розпорядженням Ваґнера, усі Східні війська зокрема та "місцеві допоміжні сили” загалом мали утримуватися за такими самими стандартами, що й військовослужбовці-німці[298]. Аналогічні розпорядження видали також командувачі окремих армійських груп, що діяли на Сході. Так, у виданому того самого дня розпорядженні командувач 1-ої танкової армійської групи Е. Кляйст наказав встановити соціальну опіку над військовослужбовцями східних підрозділів, особливо за пораненими та хворими[299].

Під впливом санкції ОКГ командувачі німецьких груп армій видали директиви про краще ставлення до мешканців Сходу для армій, армійських корпусів та дивізій на східних територіях, що перебували під окупаційною військовою владою. Наприклад, 17 лютого 1943 р. командувач ГА "Центр” Г. Клюґе підписав документ, що розпочинався словами: "На підставі розпорядження ОКГ про трактування місцевих допоміжних сил я наказую: 1) Наша боротьба на Сході відбувається не проти російського народу, а проти більшовизму. 2) Місцевий мешканець, чи із зброєю, чи через працю, є нашим спільним борцем або співробітником у боротьбі проти світового ворога”[300]. Й6 лютого 1943 р. командувач дислокованих в Україні з’єдань ГА "Південь” Е. Манштайн видав аналогічний особливий наказ (Sonderbefehl) щодо трактування цивільного населення (Behandlung der Zivilbevölkerung)[301]. 14 березня він повторив цю директиву, суть якої зводилася до вказівки: ”Із населенням окупованих на Сході територій поводитись, як із союзниками”[302].

Заохочувані такими директивами, деякі офіцери з вищими раиґами, як і раніше, створювали на окупованих східних територіях військові формації з місцевих мешканців без відома Гїтлера. Однак більшість інших представників генералітету не наважувалися навіть інформувати його про погіршення становища на фронті, доповідаючи райхсканцлеру Третього райху тільки те, що він хотів почути. Зокрема генерал Вальтер Модель запропонував командуванню вермахту створити українські військові частини і попередив, що, навіть у разі несхвалення цього плану, муситиме реалізувати його без санкції вищого військового командування. Водночас він звернувся до генерала військ СС Йозефа ”3еппа” Дітріха за підтримкою з проханням доповісти у ставці Гітлера про критичне становище на Східному фронті. Дітріх відмовився й заявив: "Якщо б я хотів, щоб мене розстріляли, це був би найкоротший шлях до смерті!”[303].

Проте на зламі 1942–1943 рр. навіть відомі своєю расовою аксіоматикою представники генералітету військ СС все частіше почали звертати увагу на діючі при сухопутних арміях збройні одиниці, сформовані з українців, росіян, білорусів та представників кавказьких національностей. 17 грудня 1942 р. зв’язковий офіцер райхсфюрера СС в РМО і представник військ СС группенфюрер СС Ґ. Берґер вказав на необхідність узгоджених дій відомств Кайтеля, Ґерінґа, Розенберґа та Гіммлера і запропонував своєму шефові: "Повинно бути дозволено, щоб Верховне командування вермахту на підставі розпорядження фюрера зробило можливим використання на фронті 500 000 українців для армії. Для цієї мети з боку ОКВ потрібно створити інституцію — Генеральний штаб Східних військ, який поряд із вже рекрутованими українцями повинен охопити усі на сьогодні створені козацькі з’єднання і Східні легіони”. 13 січня 1943 р. Берґер отримав його відповідь від шефа особистого штабу райхсфюрера СС обергруппенфюрера СС Карла Вольфа. Гіммлер погодився використати 500 000 українців не як екстра-захід для фронтових цілей, а як ”гіві” "тільки в рамках заповнення людьми прогалин на тилових службах”[304]. 20 грудня 1942 р. інший генерал ”Ваффен-СС”, бриґадефюрер СС граф Ґеорґ Геннінґ фон Бассевіц-Бегр (Bassewitz-Behr), надіслав Г. Гіммлеру листа із запитом щодо того, як німецькі посадові особи — очевидно, насамперед члени НСДАП і СС — повинні сприймати існування цих формацій і актуалізовану тим самим акцію генерала Власова. У відповідь райхсфюрер СС підготував директиву, копії якої на початку січня 1943 р. скерував кільком ключовим посадовим особам у створеній ним "імперії СС” — вищому керівникові СС і поліції в радіусі дій ГА "Центр” Е. Баху-Зелевському, Ґ. Берґеру та шефові свого особистого штабу. Він вказав, що до вже кинутих пропаґандою гасел не треба додавати нічого, що рано чи пізно довелося б виконувати нацистам на шкоду Третьому райху. Визначаючи своє ставлення до декларування нової східної політики райху з метою залучення мешканців окупованих територій до дій на боці Німеччини, Гіммлер писав: "Коли ми з огляду на потребу моменту робимо заяви відносно російського народу, тоді цим самим ми закладаємо основи нової національної Росії і, правдоподібно, однак, вже самі змусимо шкодувати про це наших синів та внуків. Питання пропаґанди мусить бути вирішене раз і назавжди. Я хочу дуже конкретно переговорити у цьому питанні з райхсляйтером Розенберґом. та Вами. Зрозуміло, що ми повинні більше використовувати пропа-ґанду, а саме в її рамках подавати зовсім не нові речі, а тільки усі ті речі, які вже дали російському народові та росіянам’’[305].

Таке ставлення Гіммлера не задовільнило вимог "практиків” і зацікавлення на той час вже не лише військових, а й інших інстанцій залученням до боротьби на боці Німеччини мешканців Східної Європи. Проте навіть ця позиція дозволила більше, ніж доти, використовувати в пропаґанді тему національних формувань у збройних силах Німеччини. Через наявність слов’янських та азіатських частин у сухопутних військах Німеччини, щоб уникнення образливих штампів щодо їх вояків, німецькі інстанції змушені були відмовитися від антислов’янської та антиазіатської тенденцій і тези про "боротьбу європейського Заходу проти азійського Сходу” і оперувати гаслами боротьби проти більшовизму. Це відбилося в офіційних періодичних друкованих органах райху різних рівнів від окупаційних структур до найвищих щаблів влади включно. Варте уваги те,' що навіть антиукраїнське керівництво РКУ змушене було погодитися з доцільністю військового використання мешканців України в інтересах райху. 7 лютого 1943 р., зокрема, офіційний пресовий орган РКУ "Дойче Україне-Цайтунґ" помістив з цього приводу статтю під назвою "Доброволець”, у якій врешті-решт офіційно визнано рішення німецьких інстанцій "надати народам Сходу можливість битися в німецькій армії”[306]. Подальшим появам публікацій подібного змісту сприяла стаття воєнного кореспондента Ервіна Кірхгофа, надрукована 21 лютого в щотижневому офіціозі Ґеббельса ”Дас- Райх” у Берліні. Вона називалася "Нові союзники” й присвячувалася місцевим Східним батальйонам, що на той час вже відзначилися в боях проти радянських частин. У статті українців названо товаришами по зброї (die Waffen-Kameraden) німецьких солдатів у їх боротьбі проти СРСР. ”Вже понад рік, — відзначено у ній, — рука в руку з німецькими вояками на Східному фронті боряться добровольці у власних місцевих частинах, в яких панує чудовий дух. Цей дух постав із ненависті проти більшовизму і усвідомлення того, що лише власною участю у теперішній боротьбі можна здобути собі місце, яке кожен народ хоче зайняти колись у європейській сім’ї народів”[307].

Вміщені на сторінках деяких газет пропаґандистські тези про залучення до німецьких сухопутних військ все більшої кількості східноєвропейців відображали значні масштаби цього явища. Зокрема на початок 1943 р. на Східному фронті воювало загалом 200 німецьких піхотних і танкових дивізій та допоміжних з’єднань, кілька румунських і угорських дивізій та понад 150 батальйонів Східних військ. У загальному підсумку в цих формаціях на фронті й в охоронних батальйонах у тилу на боці Німеччини діяло майже 200 000 росіян і 100 000 українців[308]. З них у той час на Східному фронті опинилося майже 40 000 українських вояків, підстаршин і старшин[309]. Характерно, що водночас у складі батальйонів Східних військ воювало 80 000 росіян — тобто вдвічі більше, ніж українців[310]. Як правило, українці отримували завдання як окремі особи чи у складі невеликих підрозділів; у структурі багатьох з’єднань по усій фронтовій смузі була принаймні одна сформована з них сотня[311]. Зібрані в згаданих формуваннях українці впродовж 1942 р. воювали на боці вермахту між р. Дніпро й Ростовом над Доном і від Кременчука аж до Яйська[312]. В січні 1943 р. у боях на Середньому Доні особливо проявили себе сформовані переважно з росіян та українців національні добровольчі підрозділи, що діяли при дивізіях 24-го танкового корпусу, яким командував генерал артилерії Мартін Вандель (Wandel)[313].

Особливо багато українців брало участь у військових діях на боці Німеччини під Сталінградом (тепер Волгоград). Із 274 000 полонених в основному німецької 4-ої армії генерал-полковника Ґоттгарда Гайнріці (Неіпгісі), які вже 22 листопада 1942 р. опинилися в радянському оточенні під цим містом, 19 700 були росіянами і українцями (понад 50 %) та представниками інших народів із допоміжних сил вермахту[314]. Наприкінці 1942 р., поряд із хорватським, туркестанським та іншими іноземними легіонами вермахту, 10 000 українців воювали в складі українських батальйонів у боях німецької 6-ої армії фельдмаршала Фрідріха Паулюса[315]. 12 грудня 1942 р. разом із козаками звільнені з полону вояки ЧА російської, української та інших національностей у складі різних підрозділів поповнили під Сталінградом недоукомплектовану дивізію фон Штумпфельда (Stumpfeld), розбиту на початку лютого 1943 р. у бою поблизу тракторної фабрики*.

Найтрагічніше те, що в протистоянні між росіянами і німцями гинули за чужі їм інтереси сини однієї Батьківщини — на німецькому боці тисячами, на радянському — десятками тисяч. Один лише типовий для того часу приклад: серед кинутих німецьким командуванням під Сталінград укомплектованих з українців частин були сформовані у 1942 р. в Сумській області 10 батальйонів (в Білопіллі, Глухові, Есмані, Конотопі, Ромнах, Сумах та Шостці), що разом за численністю наближалися до дивізії. Створення цих і подібних частин зумовлено необхідністю забезпечення безперешкодного підвезення харчів для постачання вермахту; з приводу цього у доповідній записці командування ГА ”Б” від 14 жовтня 1942 р., наприклад, зазначалося, що для "безпеки вулиць, залізниць, мостів та об’єктів” здійснено набір відразу ”20–25 000 [осіб до] місцевих сил безпеки”[316]. З радянського боку їм протистояли створені свого часу в Сумах, Ромнах та інших містах області дивізії радянських 21-ої, 24-ої та 51-ої армій (в складі яких нараховувалося в середньому по 10 % українців) та 62-ої армії, в лавах якої воювало приблизно ЗО % українців[317]. Після розгрому в Сталінґрадській битві деякі з "сумських” підрозділів включено до складу російських формацій, номінально підпорядкованих генералу А. Власову[318]. З приблизно 10 000 їхніх вояків живими залишилося лише 6 000 осіб, які навесні 1943 р. брали участь у боях за Харків, а також у північно-східних районах України[319]. У бойових діях на боці вермахту великих втрат вояцького складу зазнало й багато інших невеликих формувань, у складі яких воювали українці. Типовим прикладом може бути українська чота, що діяла разом із четвертою сотнею важких кулеметів 26-го полку 5-ої дивізії військ СС ”Вікінґ”. Хоча за участь у боях під Куп’янськом, Лисичанськом та Ворошиловградом (тепер Луганськ) її вояки отримали чотирнадцять Залізних хрестів за хоробрість, після бойових' дій у Сталін-градській битві з кількох десятків її вояків вціліло лише три[320].

Однак до того часу створення українських військових формувань не мало жодного політичного підґрунтя. ”Всі ці формації, -писав згодом про ті дні провідник УЦК у Генеральній губернії В. Кубійович, — не мали для українців поважнішого значення, політичного чи військового: вони були невеликі, переважно не мали українських старшин навіть на найнижчих щаблях, за ними не стояла ніяка політична декларація. Те саме стосується т. зв. Українського Визвольного Війська, яке почали організовувати з початком 1943 р. Така німецька поведінка була тому, що для німців у той час політична українська проблема не існувала, а творення більшого військового з’єднання з українським змістом було б політичним актом… Різні збройні відділи, які організуються, зокрема, на східних землях — це відділи з українців, а не українські. Вони не зв’язані з українським організованим світом, за ними не стоїть український організований чинник, бо в справах жодного з цих відділів не було німецької політичної декларації. Проллята українцями кров (наприклад, кров соток українців у Сталінграді) не впливає на українсько — німецькі відносини і на нашу роль в світі”[321].

І дійсно, за деякої підтримки козацького та російського антирадянських рухів і формування на базі їх полків тактичних з’єднань, німецькі військові інстанції утримувалися від створення великих українських формацій. У відповідь на це Розенберґ, не бажаючи виключати мешканців України з фронту боротьби проти СРСР, вирішив ініціювати вивчення планів стимулювання прагнень українців до їх визвольної боротьби. Як керівник Східного міністерства він усвідомлював, що широке залучення українців та представників інших національностей до боротьби проти СРСР без реальної зміни політики щодо цих народів неможливе. 25 січня 1943 р. Розенберґ визнав: ”Не треба очікувати, що росіянин, українець, естонець чи грузин буде за нас боротися і гинути, коли він бачить, що його народ перебуває у стані невідомого майбутнього”[322].

Проявом зміни східної політики Німеччини мало стати чітке сформулювання політичної мети, що спонукала б воювати проти СРСР захоплених у полон бійців ЧА й мешканців східних територій. Усвідомлюючи, що велику масу росіян, українців та представників інших національностей буде важко переконати воювати на боці недавнього ворога, політичні аналітики РМО прийшли до висновку, що значно більше з них погодиться переходити до організованих на боці Німеччини національних армій. Логічним підсумком дотогочасного практичного втілення військовими ідеї "добровільних помічників” була поява думки про створення "добровільних армій” — ідеї ”гіві”, трансформованої в значно більші масштаби представниками РМО. Саме вони зацікавилися формуванням вже не просто окремих частин, а й російської, української та інших національних армій як реальної, хоча й, на думку багатьох із них, не особливо надійної військової сили. У складеному співробітником РМО Фріцем Маркулем проекті зміни німецької східної політики з-поміж інших пунктів вказувалося на потребу "формування національних армій як союзників у боротьбі проти СРСР”[323]. У розробленому невдовзі проекті декларації райхсміністра Розенберґа до народів Радянського Союзу серед іншого зазначалося: ”Для підтримування спокою та порядку у своїй країні кожен народ створює власні національні бойові формування. У бойовому союзі з німецькими збройними силами вони боряться проти більшовизму за волю своєї Батьківщини”[324].

Без санкції вищого керівництва Німеччини німецьке командування в Україні та РМО не поспішали створювати українські військові з’єднання, хоча початок 1943 р. виявився критичним для стратегії Гітлера на Східному фронті. Окрім того, між різними німецькими урядовими установами виникли непорозуміння щодо компетенції у цій справі. Розенберґ вважав, що набір мешканців до військових частин із територій, формально підпорядкованих йому, повинен повністю узгоджуватися з РМО. Представник відповідального уповноваженого з виконання 4-річного плану Г. Ґерінґа Фріц Заукель вважав справу сумнівною через відсутність ґарантій надійності майбутніх з’єднань; крім того, втілення у життя цього плану загрожувало вилученню з фабрик та заводів людських ресурсів, потрібних для роботи на військово-промисловий комплекс. До цього додавалися непоступливість Гітлера, конкуренція між ГПІ ОКГ з одного боку й верхівкою нацистської партії та СС з другого. Такі суперечки між ними неґативно впливали на спроби створення в збройних силах Німеччини іноземних національних формувань. Вирішенню справи сприяли тільки невдачі вермахту на Східному фронті й вимоги нових резервів для продовження воєнних дій. Вони викликали проголошення вищим керівництвом райху курсу на "тотальну війну” й потребу мобілізації для її ведення усіх людських ресурсів, наявних у райху на Сході. За цих обставин деякі німецькі офіцери стали трактувати українські військові формації як свого роду компенсацію за допущену в минулому помилку — іґнорування справи озброєння сотень тисяч військовополонених українців, готових боротися проти СРСР. Формування українських частин мало бути доказом того, що обидва народи прагнуть знищення більшовизму, й досягнення цієї мети є занадто важливим, щоб на нього могла вплинути навіть дотогочасна брутальна політика Третього райху в Україні[325].

Усе це актуалізувало формування при німецьких військах перших російських з’єднань, які з часом мали об’єднати в антикомуністичну російську армію. У записці РМО для фюрера від 16 січня 1943 р. ”в інтересах безпеки німецького тилу” рекомендувалося використовувати не налаштованих імперіалістично радянських полонених на відміну від "російських офіцерів еміґрації” й констатувалося, що "це саме стосується українців”[325]. 8 лютого 1943 р. А. Розенберґ заявив А. Гітлеру, що силу більшовизму можна зламати лише активнішим використанням місцевих сил окупованих територій. Він запропонував із пропаґандистською метою створити окремі національні комітети та леґіони для росіян і українців. Гітлер не прийняв остаточного рішення, але дозволив Розенберґу розробляти це питання далі. У відповідь райхсміністр окупованих східних територій взявся за розробку конкретних планів реалізації своїх задумів. 10 лютого 1943 р. райхсляйтер заявив керівникові української секції політичного відділу РМО Вільгельмові Кінкеліну, що на противагу російському комітету Власова треба організувати незалежне від нього українське представництво. Водночас Розенберґ висловив застереження щодо його поспішного створення в Україні й взагалі можливості діяти в Києві або Рівному під контролем окупаційної цивільної адміністрації (насамперед, з огляду на ймовірну протидію з боку райхс-комісара Е. Коха), чи у Харкові під опікою військової влади[326](через можливе несхвалення Гітлера, який не дозволяв армії впливати на його політику).

Факт того, що фюрер не виступив проти запропонованого плану, сповнив Розенберга сподівань на його реалізацію. Тоді ж, 10 лютого 1943 р., під час наради райхсміністра з представниками АВП ОКВ остаточно вирішено питання щодо створення УВВ. Як визначено на зустрічі після тривалих попередніх розмов, усі російські формування при німецьких військах мали отримати назву "Російська Визвольна Армія” (Русская Освободительная Армия), скорочено ”РОА”. З часом офіцерів та солдатів насправді неіснуючої РОА почали неофіційно називати "власовцями”. У відповідь на пропозиції представників відділу пропаґанди ОКВ Розенберґ зробив уточнення, що діючі поряд із частинами РОА формації українських добровольців, розкидані по різних з’єднаннях вермахту, отримають назву "Українське Визвольне Військо” (Ukrainisches Befreiungsheer), скорочено "УВВ”. Передбачалося, що ця претензійна назва набуде широкого розголосу й з психологічним ефектом впливатиме на мешканців України. Кількісний склад УВВ мав бути визначений шляхом домовленості між ОКГ та командуванням вермахту на Сході[327].

Поряд із пропозиціями творення РОА і УВВ запропоновано ідею паралельного створення Кавказької Визвольної Армії — отже, трьох визвольних армій. Для кожної з них наприкінці лютого вироблено такий проект присяги: "Як вірний син Батьківщини вступаю в ряди Українського Визвольного Війська (або відповідно Російської чи Кавказької Визвольної Армії) та святочно прирікаю, що чесно воюватиму проти большевизму для добра мого народу. В цім змаганню, що вестиметься по боці німецьких і союзних армій проти спільного ворога, присягаю Адольфові Гітлерові як вождеві і головному командантові визвольних армій вірність і безоглядний послух. Я готовий за цю присягу кожного часу віддати життя”[328]. Проте німецький варіант присяги не задовольняв військовослужбовців українських та інших іноземних формувань, які бажали присягати на вірність не Гітлеру, а виключно власному народові. Природним наслідком цього протиріччя була відсутність на відміну від інших іноземних формацій сприятливого ґрунту для інфільтрації діючих при німецькій армії українських військових підрозділів нацистською ідеологією*. Такої індоктринації зазнали, наприклад, 2-тисячний валлонський леґіон Леона Деґреля (беззастережного сповідувана расової теорії про вищість "ґерманців” щодо слов’ян)[329] або згадуване російське з’єднання Б. Камінського, політичною організацією якого стала створена на зразок НСДАП Націонал-соціалістична робітнича партія Росії[330].

Таким чином, у лютому 1943 р. врешті-решт з’явився офіційний термін ”УВВ” як загальне окреслення усіх українських формувань при німецьких сухопутних військах, що мав виокремити їх з-поміж інших національних легіонів. З його появою АВП ОКВ видав патетичне звернення до вже діючих при вермахті східних формацій загалом і причислених до структури УВВ українських добровольчих частин зокрема. У зверненні вказано: "Пам'ятайте завжди, що Ваша Батьківщина з своєю славетною історією переживає тепер момент, який вирішує її долю на наступне сторіччя. Ваші діти житимуть краще, ніж жили Ви під большевицьким терором. Любов до Батьківщини мусить сповнити Вас новою силою для Ваших завдань”[331].

Отже, творення УВВ було не відокремленою акцією, а складовою частиною загальноєвропейської акції урядових кіл Німеччини щодо створення спільного фронту народів для боротьби проти СРСР. Зі східних народів до неї найбільшою мірою залучено представників нацменшостей тюркської мовної групи і народів Кавказу. Для них створено власні представництва: Союз боротьби волзьких татарів ”Ідель-Урал”, вірменський, азербайджанський та грузинський зв’язкові штаби, Північно-Кавказький Комітет та інші. Завдяки такій політиці, лише в татарських національних комітетах у Німеччині до середини 1943 р. зареєстровано 60 000 вояків-татар, більшість яких після служби у леґіонах німецьких сухопутних військ з часом переведено в Норвеґію, на Балкани, у Францію[332]. Серед інших причин саме сподівання на можливість утворення аналогічного власного національного представництва сприяло підтримці ідеї створення УВВ частиною українських військових та політичних діячів. У перспективі вони теж розраховували на офіційне урівноправнення в статусі існуючих українських частин у сухопутних військах Німеччини з іноземними формуваннями представників державних народів, що воювали на її боці.

Видається, що тоді як у другій половині 1942 р. прибічники ідеї формування УВВ все ще розраховували на позитивну зміну політики райху щодо України і навіть вбачали в Німеччині союзницю майбутньої Української держави, після поразки вермахту під Сталінградом вони керувалися вже іншими мотивами. ”На початку 1943 року багато українців вважало, що на Східному фронті виникне неясний стан, — писав із цього приводу американський історик Джон Армстронґ. — Практично всі українські провідники враховували можливість німецької поразки. Вони були переконані, що воєнний союз між Сталіним та англо-американцями розпадеться, як тільки впаде нацистський режим, а негайно після того дійде до збройного конфлікту між СРСР і західними союзниками. Такий конфлікт доведе до знищення комуністичної системи, безпосереднім наслідком чого буде невирішене становище, подібне до періоду 1918–1920 років. За таких обставин навіть невеликі свої військові з’єднання можуть перехилити рівновагу сил (зокрема для поневолених народів, як українців чи поляків) та охороняти свою спільноту. Врешті-решт (якщо на це погодилися б переможні союзники) такі військові формування відіграли б свою роль при творенні нових держав”[333].

Офіційне рішення німецьких владних структур почати формування УВВ викликало пожвавлення насамперед працюючих у німецьких військових інстанціях українців, які вирішили, що настав час створити його національне командування. Один із послідовних прихильників ідеї створення УВВ, співробітник АВП ОКВ Г. Которович вважав першим кроком до цього запровадження при ОКВ посади українського зв’язкового офіцера у справах УВВ. На це становище він запропонував кандидатуру полковника колишньої армії УНР Я. Гальчевського-Войнаровського, який на той час перебував на Холмщині. "Справа, — пригадував пізніше у своїх споминах Которович, — довго тягнулася без ніякої відповіді. Нарешті дали мені зрозуміти, що кандидатура партизанського командувача німцям не підходить, бо хто ж може ручитись, що старий петлюрівський повстанець не оберне одного дня зброї УВВ проти німців!”[334]. Невдовзі кандидатура Я. Гальчевського-Войнаровського відпала сама по собі — 22 березня 1943 р. він загинув від куль боївки польської підпільної Армії Крайової (АК) в Ііересолови-чах на Холмщині[335]. Незважаючи на це, справа УВВ дещо просунулася вперед. Зокрема 1 лютого 1943 р. друковану в Берліні га, зету "Нова Доба” офіційно проголошено пресовим органом не лише для військовополонених українців із ЧА, а й для "українських добровольчих відділів при німецькій армії”[336]. На початку березня 1943 р. у ній з’явилася найперша в україномовній пресі згадка про початок формування Українського Визвольного Війська, що "виступає на рішальний бій з червоним більшовизмом”[337]. Ще через тиждень — надруковано перші звернення із закликами вступу до УВВ.

Актуалізація справи УВВ викликала пожвавлення провідника ОУН-М А. Мельника і президента еміґраційного уряду УНР А. Лівицького. Перспектива можливого примусового набору до РОА українців спонукала провідника українських націоналістів Мельника ще 6 лютого 1943 р. написати фельдмаршалові В. Кай-телю листа, копію якого також надіслано Гітлеру. Мельник переконував, що німецькі солдати чи їх союзники не відчуватимуть тих сантиментів, котрі, відчуватиме український вояк, який захищатиме свою Батьківщину від поновлення сталінського режиму. "Кожен народ, — писав він, — має право й обов’язок захищати свою країну; тим більше це стосується українського народу, який завжди піддавався небезпеці бути поглинутим росіянами. До сих пір українському народові не давали жодних можливостей боротися зі зброєю в руках проти спільного ворога — Москви, — навіть такою мірою, як, наприклад, грузинам та казахам, яким дозволено вербувати людей для їх частин навіть за кордоном. Є фактом, що частини, котрі складаються з українців, виправдали себе на фронті й виявили великі послуги у боротьбі проти Москви. Вояк, який служить виключно з примусу або з особистих мотивів, може бути корисним лише в передбачуванні переможного просування вперед. При важкому ж становищі або під час відступу на фронті на нього покластися не можна, якщо він не відчуває симпатій до місцевого населення. Українські частини, які під своїм національним прапором цілком свідомо боряться за свою Батьківщину й мають матеріальну підтримку від свого власного народу, були б значнішими силами для боротьби. Це військо може бути утворене з українців, які вже є на фронті, при об’єднанні їх у великі частини національного характеру, а також з українців, які перебувають за кордоном — але, головним чином, з населення України”. Вказуючи, що "український народ, попри великі розчарування останніх років, може проявити себе як цінний союзник Німеччини”, Мельник стверджував: "Організація українських частин підніме український народ, як вже сказано, до ранґу такого союзника. Він відчуватиме себе зв’язаним з антибільшовицьким фронтом ще сильніше, ніж у теперішній час”. У листі обґрунтовано цілковиту хибність думки про послаблення Москви створенням на боці Німеччини РОА, позаяк "вона переслідуватиме ту ж російську імперіалістичну мету, що й російська Червона армія під керівництвом Сталіна й лише створить нову небезпеку для України та Німеччини”[338].

Довідавшись про офіційне проголошення створенння УВВ, лідер ОУН-М А. Мельник відверто підтримав ідею його формування. У телеграмі Гітлеру від 6 березня 1943 р. він писав: ”В момент, коли за Вашим розпорядженням організовується Українське Визвольне Військо і Совєти проводять переговори з Сікорським про окупацію українських земель, український народ очікує на з’ясування воєнних цілей Німеччини стосовно України”[339]. Проте, переконавшись у тому, що до його організації УВВ не допускаються впливові українські політичні кола й ідея його формування не підкріплена жодними політичними деклараціями німецького уряду, Мельник поступово зайняв нейтральну позицію Щодо неї. Водночас усі інші прибічники мельниківської фракції ОУН також формально не погодилися на військову співпрацю при формуванні УВВ без офіційних заяв керівництва Німеччини про підтримку ним українського визвольного руху.

Справу формування УВВ схвалив і президент уряду УНР в екзилі А. Лівицький, який контактував із РМО й навіть отримував від нього певну матеріальну підтримку[340]. Полковник колишньої армії УНР Михайло Крат, який навесні 1943 р. зустрічався з Лівицьким, згодом характеризував його позицію так: "Президент уважав…: а) наша молодь матиме зброю і модерний вишкіл; б) німці мусять змінити свою політику щодо України. Президент передбачував, що настане час, коли німці самі прагнутимуть до створення української армії, під українським прапором і з українським командним складом”[341].

Позицію Лівицького підтримувало його найближче оточення, зокрема М. Садовський, який з осені 1942 р. постійно контактував з Г. Которовичем. Кандидатурами на посаду командувача УВВ були представники вищого командного складу колишньої армії УНР — генерали В. Петрів та Олександр Греків. Лівицький сподівався, що поразки на фронтах зроблять Німеччину поступливішою щодо українців. 29 грудня 1942 р. він писав Петріву, що "наш час, здається, наближається… Може нічого тим часом не буде, а може бути все”. В іншому листі від 26 січня 1943 р. тому ж адресату, характеризуючи позицію німецьких політичних та військових кіл, прихильних до українських визвольних змагань, Лівицький резюмував: "Вже самі вони прийшли до висновку, що "чужий колектив” нашою масою командувати не може”. Оскільки у Берліні не поспішали, Лівицький сам зробив крок назустріч німецьким чинникам. 20 лютого 1943 р. він відіслав у цій справі райхсмаршалові Г. Ґерінґу листа, копії якого отримали також А. Розенберґ та керівник МЗС Німеччини Й. Ріббентроп. Еміґра-ційний президент вказував на необхідність організації Української Національної Армії для боротьби на фронті й "тотального притягнення всіх сил української нації до боротьби з московським імперіалізмом”. Однак попередні розмови Лівицького та уповноваженого ним Садовського з представниками німецького командування не дали очікуваних позитивних наслідків. 18 березня 1943 р. Садовський писав В. Петріву, що переговори з німцями у справі УВВ проходять важко. Садовський зауважив німецьким чиновникам, що УВВ буде боєздатним лише тоді, коли матиме свій "власний національно-політичний провід”. Він також заперечив проти того, щоб УВВ підпорядковувалося власовській РОА[342].

Подібні думки в Києві у 1943 р. поділяли деякі згуртовані навколо полковника П. Дяченка офіцери колишньої армії УНР, які були прибічниками уряду Лівицького. Вони підтримували зв’язок із німецькими військовими інстанціями у Берліні й користувалися негласною підтримкою з боку окремих працівників ААА ОКВ. За свою готовність використовувати німецьку військову допомогу ці люди набули іміджу опортуністів у колах антинімецьки орієнтованих українських політичних угруповань, настроєних відверто опозиційно до нацистської політики в Україні. Про це, зокрема, свідчить ”3віт про настрої та події у генеральному комісаріаті Київ за період від 21. 2. до 13. 3. 1943”, складений командиром поліції безпеки і СД у Києві штурмбанфюрером СС Еріхом Ерлінґером (Ehrlinger). ”До числа опортуністів, — констатовано в звіті, — у першу чергу належить та група політичних активістів, яка переважно складається з колишніх офіцерів української армії і дотримується [політичного] напрямку УНР Лівицького”[343] [344] [345] [346]. Незважаючи на те, що збірний пункт, у якому відбувалися їх наради, розташовувався саме в окупованій вермахтом столиці України на вулиці Саксаганського, керівництво німецької поліції безпеки і СД у Києві не знало нічого конкретного про плани Дяченка та його прибічників. Лише у березні 1943 р. про ці зібрання довідалися нацистські органи безпеки, які заарештували самого Дяченка та 12 його однодумців. Усіх звільнено лише після перевірки їх лояльності через два тижні завдяки захистові офіцерів абверу з Берліна[347].

Актуальності справи УВВ з початком березня 1943 р. якийсь час сприяли воєнні поразки Німеччини. Саме можливість втрати німецькими військами Харкова дозволила деяким українським діячам сподіватися на створення Українського Національного Комітету (УНК) — представницького органу, у політичному й ідеологічному підпорядкуванні якого мало перебувати УВВ. Ще 24 лютого Ф. Міддельгауве запропонував проект створення УНК у тилу сухопутних військ у Харкові поза окупаційною цивільною адміністрацією Е. Коха[348]. З березня в Берліні український журналіст Юрій Музиченко, котрий працював у створеній при РМО Центральній установі для приналежних до народів Сходу (Zentralstelle für Angehörige der Völker des Ostens), підготував на розгляд для Розенберґа ретельно складений проект створення УНК, з правом формування української добровольчої армії[349]. Після того, як 15 березня німецькі війська повторно захопили Харків, задля створення УНК та комплектування УВВ представники АВП ОКВ в Україні встановили зв’язки з місцевими українськими патріотами, серед яких були Микола Стасюк та Яків Жижура з Маріуполя”[350].

Організація поряд з російським українського представництва мала бути проявом того, що в антибільшовицькій боротьбі росіяни будуть не ”над” іншими народами, а "серед них7. У рамках цього представники Східного міністерства вивчали плани творення УНК (або Верховної Ради) на рівні генеральних округ та генеральних комісаріатів РКУ чи навіть за межами України. 17 березня керівник української секції головного політичного відділу РМО В. Кінкелін звернувся до керівника 3-го управління РСГА О. Олен-дорфа за підтримкою в перевірці лояльності персоналу для майбутнього фіктивного національного представництва України з пропозиціями можливих його членів, в жодному разі не українських націоналістів. Серед запропонованих кандидатів були русофіли з Києва, які могли цілком влаштувати німецькі органи безпеки (в тому числі Теодор Бабак, Володимир Лабуцький, Георгій Кандіїв і начальник кримінальної поліції Києва Вадим Майков-ський)[351]. Проте серед інших інстанцій Третього райху основними опонентами ідеї створення УВВ виступили саме керівники різних рівнів з РСГА. Вони прогнозували, що без політичних концесій при творенні УНК і УВВ проти цього виступлять "екстремальні націоналісти”, інтереси яких були розбіжними з інтересами райху на Сході — а саме учасники ОУН-Б, котрі були організаторами повстанських збройних формувань національного руху Опору в Україні. Проти проектів Розенберґа говорила також сильна позиція райхскомісара України Е. Коха, яку підтримував особисто Гітлер. Іншими словами, було зрозуміло, що ця справа вирішиться позитивним чи неґативним чином після з’ясування долі антибільшовицького руху Власова й припинення міжвідомчого протистояння між Розенберґом і Кохом[352].

Хоча внутрішні міжінституційні розходження не було узгоджено й жодного УНК тоді не засновано, 24 та 25 березня 1943 р. україномовна радіостанція з Берліна поспішила повідомити про організацію його в Харкові з метою формування національної армії[353]. Звістки про це швидко поширилися на більшість українських земель й на середину квітня особливо бурхливу реакцію викликали у Київській окрузі РКУ. На це, зокрема, вказує складений командиром поліції безпеки і СД у Києві таємний "Звіт про настрої та становище у Київській окрузі від 2.4. до 18.4.1943”, пересланий керівникові СС і поліції у Києві, генерал-лейтенантові поліції Гансові Гальтерману. З-поміж іншого у звіті констатувалося: "Серед [українських] національних кіл великі сподівання викликало повідомлення стосовно створення Українського Комітету в Харкові. При цьому вказують на те, що цій справі багато в чому сприяла українська пропаґанда радіостанції ”Вісла — Варшава”. Окремий наголос у звіті робився на факті позитивної реакції українців у відповідь на повідомлення про створення УВВ. ”У зв’язку з цим, — зазначалося у звіті далі, — серед національних кіл все більше розраховують на те, що Україні буде надано більше прав та можливостей господарського розвитку вже на підставі того, що тепер до української праці додається ще й українська кров через створення української армії”[354] [355]. 22 травня у повідомленні відділу військовополонених ОКГ для РМО, генерала Східних військ, ФГО, оперативного відділу і відділу пропаґанди ОКВ говорилося, що пропаговане "творення української армії” відбулося у зв’язку зі спробами створення Російського Національного Комітету і РОА у Смоленську. Підсумовано, що в результаті радіоповідомлень, які "вказували, що також у Харкові будуть проведені відповідні заходи”, в українських національних колах "очікують, як і раніше, зміни німецької східної політики” |23.

Прискорення творення національних батальйонів у складі Східних військ не менше від РМО "просував” особисто їх інспектор генерал Г. Гельміх. Одним із проявів цього була інспірована ним публікація в офіційному пресовому органі ОКГ у середині березня 1943 р. статті Карла Міхеля "Росіяни, українці та кавказці проти Совєтів”, в якій вміщено фото із зображенням інспектування Гельміхом Східних військ[356]. У переданій для ОКГ "Доповідній записці щодо Східних військ” від 22 березня 1943 р. Гельміх вказав на перебування в складі німецьких сухопутних військ 310 000 ”гіві”. Він зауважив, що особливо "необхідно відзначити готовність з їх боку жертвувати своїм життям” й резюмував: "Добровольці повинні рятувати німецьку кров на фронті, в той час як ті, хто не здатний боротися, повинні долучитися до лав робітників”[357]. Такого змісту аргументи Гельміха деяким чином вирішили долю батальйонів Східних військ, існування яких хоча й не вписувалося в колоніальні плани фюрера, але водночас сприяло подальшому розвитку політичної війни.

Вивчення у Німеччині можливостей формування навесні 1943 р. українських та інших національних частин Східних військ здійснювалося до певної міри в системі заходів тоталізації пропагандистської війни в інтересах підготовки психологічного забезпечення наступальної операції під Курськом "Цитадель”. Саме тоді штаб ОКВ запланував першу широкомасштабну психологічну операцію на Східному фронті, що отримала кодову назву "Срібна смуга” (Silberstreif). Її завдання полягало у тому, щоб у переддень та під час німецького наступу змусити якомога більшу кількість бійців ЧА здаватися в полон. Головну ставку зроблено на офіційно задеклароване формування РОА, а основним гаслом операції було "Росіяни перебігають до росіян”. Усім радянським військовослужбовцям, які здавалися в полон, обіцяли цілий ряд пільг, закріплених схваленим Гітлером наказом ОКВ № 13 "Про військовослужбовців Червоної армії, які добровільно перейшли на бік німецької армії”. У ньому підкреслено, що кожного бійця ЧА, який за власного ініціативою залишив своє з’єднання й самостійно прибув до німців, будуть "вважати не військовополоненим, а тим, хто добровільно перейшов на бік Німецької Армії”. Тому, хто перейшов добровільно, крім щедрого пайка й доброго ставлення обіцяно надати в розпорядження: до капітана включно — одного денщика на трьох, від майора й вище — одного денщика на двох, а для кожного генерала виділяти окремого ординарця. Всього у травні 1943 р. на ділянці фронту в районі Курська розповсюджено 32 мільйони примірників листівок із текстом наказу російською мовою[358].

Оскільки українською мовою подібні пропагандистські матеріали поза лінією радянського фронту не поширювали, ставку робили тільки на росіян і використання ідеї створення РОА, а справу УВВ ніби залишили осторонь. Насправді ж під прикриттям пропагандистської кампанії навесні 1943 р. у прифронтових східних областях України, що перебували під німецьким військовим управлінням, проведено широкомасштабну акцію набору добровольців до українських батальйонів. У різних місцевих часописах України з’явилися звернення до чоловіків із закликами зголошуватися в своїх міських старост до служби в цих частинах. Одне з них, опубліковане 9 квітня у "Дніпропетровській газеті”, закликало: "Всі здорові чоловіки, віком від 17 до 45 років, хай беруться за зброю і йдуть на боротьбу проти того ворога, з яким не можна договоритися й який утихомириться тільки після знищення й остаточної перемоги над ним”[359]. У зверненні, вміщеному в розповсюджуваній у згаданих регіонах берлінській газеті "Нова Доба” від 11 квітня зазначалося: "Українське Визвольне Військо при німецькій армії йде на фронт проти червоної орди, що палить, руйнує, ганьбить і знівечує українську землю”, "Ідеалістична молодь України, що над усе любить Батьківщину й геройство, йде з запалом в ряди Українського Визвольного Війська”, - вказано у ньому[360]. "Маріюпольська газета” від 13 квітня закликала:

”На фронт! На останній бій з загонами Сталіна! За волю України! За честь, за славу, за народ!.. Сталін не жаліє крови, політруки нещадно кидають совєтське гарматне м’ясо на смерть; комісарам треба "перемог”, бо інакше чекає їх куля. Коли б ця чорна хмара пересунулася по нашій Україні ще раз, на місці наших чепурних осель і старовинних міст лишилась би одна велика, чорна руїна. Вставай Україно!.. Під переможним прапором німецької армії створюється Українське Визвольне Військо. В його рядах стоїть найкраща молодь України — кожен, хто ненавидить Сталіна і хоче помсти, чести, слави й волі. Доброволець — це найкращий син України, вояк, що йде на фронт за Велику Ідею… Український доброволець — гідний слави батьків нащадок українського лицарства, що своїми грудьми не раз заступало культуру Європи. Українці, пригадаймо собі слова козацької пісні, що вела малинові і жовто-блакитні прапори до слави: ”Гей, чи пан, чи пропав, двічі не вмирати!” Українці!.. Або тепер, або ніколи! Голосімся масово в ряди добровольців! Хто любить неньку Україну, в кого в грудях українське серце — не зволікай! Срібна сурма скликає. По війні, коли Батьківщина заживе новим, культурним життям, цуратимуться тих, що не били ворога, хоч мали змогу. Хай живе перемога!”[361].

Для посилення патріотичних настроїв евакуйована з Харкова редакція газети "Нова Україна”, що виходила у той час у Полтаві накладом 50 000 примірників, навіть оголосила конкурс на масову патріотичну пісню для українських військових частин із закликом надсилати свої пропозиції усім поетам та композиторам України^130. Перше місце отримала похідна пісня на слова О. Веретниченка і музику В. Павлюка, що мала стати маршем українських добровольчих формувань у збройних силах Німеччини:

Гнуться віти край дороги, кланяються низько, йде на бій до перемоги українське військо. Сонце гріє, вітер віє, в небо б'ють гармати — тільки той не раб, хто вміє у бою вмирати.

Пал душі, сердець горіння

в нас не погасити,

в нас майбутні покоління вчитимуться жити. Мають крилами свободи стяги жовто-сині… Слава нашому народу, слава Україні!131

У рамках заохочення вступу місцевих мешканців до українських батальйонів німецькі окупаційні інстанції змінили на краще ставлення до великої кількості захоплених у полон радянських бійців в Україні*. Наприклад, у Володимирі-Волинському серед розміщених у таборі для військовополонених 40 000 осіб почали проводити посилену пропаґандистську роботу, в зв’язку з чим полегшено табірний режим, покращено харчування, видано нове обмундирування, встановлено радіоточки і т. п.132 Пропагандистське

Краківські вісті, - 24 червня 1943. - 4.133. — С. 3; Українська Дійсність. Орган Української Громади в Німеччині. — Берлін, 1 липня 1943. -Ч. 19. — С. 3; ДАВО. — Ф. 138. — Оп. 5. — Спр. 262. — Арк. 2 зв.

Нова Україна. Щоденний часопис. — Харків, 22 серпня 1943.-Ч. 123(437.). — С. 4.

У Харкові, зокрема, перебувало 59 872 військовополонених бійців ЧА, в Дніпропетровську — 18 000, у Конотопі до 5 000, в Гл ухові до 2 000; по кілька тисяч військовополонених ЧА перебувало у Мелітополі, Краматорську, Херсоні, Лубнах, Києві, Сумах та інших українських містах (NAUS. T-454.-Roll 13. - Frame 4 921 521; ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 209. — Арк. 35, 42).

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 247. — Арк. 85.

забезпечення акції вербування з часом дозволило німецьким інстанціям створити кілька десятків українських формувань. "Подібно до могутньої снігової лавини, що нестримно несеться крутими схилами гори вперед, повстають, зростають і поривають до бою з вороі’ом загони Українського Визвольного Війська”, — вказувалося у ті дні на шпальтах газети "Нова Доба”133.

б) Структура українських батальйонів і проблема їх єдиної організації

Українські військові формування, номінально зараховані в лютому 1943 р. до УВВ, можна поділити на дві основні категорії:

1) сформовані майже в кожному обласному й у деяких районних центрах Східної та Центральної України і Волині охоронні батальйони, які з появою терміну ”УВВ” задля піднесення їх престижу в очах вояків-українців почали називати куренями УВВ;

2) українські курені, сотні та чоти, які вишколювали, озброювали й використовували сухопутні війська, тобто піхота (das Heer).

Невелику кількість українських формацій створено в радіусі дій ГА "Південь”, а саме 17-ої армії, яка просувалася у напрямку Києва й захопила Донбас, і 11-ої армії, що наступала на Південну Україну та Крим з території Румунії. 1-ша танкова армія генерал-фельдмаршала Е. Кляйста в складі ГА "А” сформувала українські батальйони й сотні на Донеччині в районі Горлівки та Лозової та Сумщини. У складі ГА "Центр” з’єднання 2-ої танкової армії генерал-полковника Р. Шмідта (Schmidt) організували такі формації' в Орловській області й 6-та армія генерал-фельдмаршала Ф. Паулю-са — під Вінницею, Харковом та Сталінградом. Більшість з цих батальйонів створено на території, що охоплювала в основному 13 окупованих областей України. їх сформовано в межах Волинської, Рівненської, Житомирської, Кам’янець-Подільської (тепер Хмельницька), Вінницької, Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Полтавської, Дніпропетровської, Сталінської (тепер Донецька) та Ворошиловградської (тепер Луганська) областей. Кілька десятків різної чисельності формувань УВВ постійно змінювали місця своєї дислокації, особливо після початку відступу вермахту з території України. У разі їх об’єднання під єдиним командуванням могла бути створена окрема сухопутна армія в складі трьох дивізій. Уже на початку 1943 р. загальна чисельність вояцького складу створених з українців військових формувань різного підпорядкування, більшість яких номінально причислено

Нова Доба. — 27 червня 1943. - № 26 (98). — С. 3.

Таблиця 7 (початок)

Українські військові формування, створені німецькими інстанціями в Україні станом на початок 1943 р.134

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 196. — Арк. 33–36; Спр. 211. — Арк. 11, 12, 14, 19, 29, ЗО. Порядкові номери деяких охоронних батальйонів уточнено на підставі даних праці: Neufeldt H.-J., Huck J., Tessin G. Zur Geschichte… — Bd. 2.

Українські військові формування, створені німецькими інстанціями в Україні станом на початок 1943 р.

Українські військові формування, створені німецькими інстанціями в Україні станом на початок 1943 р.

Тепер Хмельницький.

Тепер Донецьк.

У зв’язку з формуванням іноземних військових частин при сухопутних військах, ОКГ видало цілий ряд наказів, що стосувалися російських, українських та інших батальйонів Східних військ. Оскільки деякі з цих директив інколи суперечили одна одній, 29 квітня 1943 р. ГІП ОКГ видав спеціальне розпорядження № 5000 про творення на принципах добровільності східних збройних формувань, що доповнило, узагальнило й змінило усі попередні директиви^135. Основні положення щодо залучення добровольців до їх лав серед іншого визначали: ”а) При відборі добровольців потрібно враховувати, що з цим пов’язане краще ставлення й поліпшене харчування. Тому потрібно приймати як добровольців тільки місцеву робочу силу, яка вже себе виправдала… б) Передумовою для зарахування добровольців є можливість їх використання в польових умовах. Медичний огляд при зачисленні здійснюється за вказівкою лікарів армійської групи чи армії німецькими офіцерами медичної служби”136.

У рамках подальшої модифікації ідеї "добровільних помічників” німецьке командування розглядало вояків створюваних українських батальйонів як добровольців, оскільки не було зацікавлене в їх примусовому поповненні людьми, що не ґарантувало б жодної надійності*. Тому особливий акцент робився на задекларованому добровільному принципі формування батальйонів УВВ. Характерно, що до українських бойових частин приймали не всіх бажаючих — наприклад, до УВВ не могли бути зачисленими люди, які працювали на військово-промисловий комплекс Німеччини^137.

На поповнення батальйонів істотно впливали безпідставні репресії та виселення радянськими каральними органами цілих

Die ОКИ-Verordnung Nr. 5000/43. Betr.: Landeseigene Hilfskräfte im Osten — Hilfswillige. 29 April 1943.

Катусев А., Оппоков В. Движение… // Военно-исторический журнал. — 1991. - № 9. - C. 47.

Мотиви вояків УВВ виразно характеризують слова одного з них, сказані німецькому офіцерові Еріхові Керну, які той запитував у своїх спогадах: ”Ми, українці, завжди мріємо про свободу. Історія нашого народу — це історія крові та сліз. Наша обширна земля завжди приваблювала чужинців. Спочатку були поляки, потім турки, згодом росіяни. За цариці Катерини ІІ-ої почалася систематична русифікація не тільки Латвії, але і частини Фінляндії і України зокрема”. У своїх споминах далі Керн писав: ”А як тепер? — звернувся він до мене, — місяці вже минули, а ви, німці, не допускаєте до створення українського уряду у Києві? Може не хочете?”. Я не знав що відповісти. ”Це повинно статися! — заспокоював я схвильованого. — Ти побачиш Григоре, це мусить відбутися!” Він негайно попрощався. Народ не живе одним лише хлібом та м’ясом. Народ повинен мати прапор!” (Kem Е. Der Grosse Raush. Eine Reportage vom Russlandfeldzug 1941 -45. -Zürich: Thomas-Verlag, 1948. - S. 82–83).

Нова Доба. — 22 серпня 1943. - № 47 (119). - C. 1. українських родин. Саме тому формування цих частин користувалося в Україні відчутною психологічною й матеріальною підтримкою органів самоуправління й населення, невдоволеного більшовицькою системою. Наприклад, в одному лише місцевому комітеті у Каховці (Херсонська область) від місцевих організацій, установ й окремих осіб до середини квітня 1943 р. зібрано понад 270 000 карбованців на українську панцирну (танкову) колону^138. Майже у кожному з районів східних, південних та центральних областей України до лав УВВ зголосилося по кілька сотень добровольців. Показово, що найбільший відсоток вояків УВВ у той час дала тимчасово зайнята з’єднаннями ЧА Харківщина, населення якої на власному досвіді переконалося у незмінній брутальності сталінського-режиму. Спершу мешканці Харківщини вітали радянські війська як визволителів від нацистської окупації. Однак дуже скоро багатьох із них піддано переслідуванням і репресіям з боку НКВС лише за тимчасове проживання під німецькою окупацією. Після відступу з Харкова радянських військ, котрі перебували в місті та околицях у лютому 1943 р. впродовж 25 днів, саме місцеві чоловіки дали один із найбільших відсотків вояків УВВ. Лише у Сахновщинському районі Харківської області тільки в першій половині травня 1943 р. до УВВ виявили бажання вступити 208 добровольців^138. Подібна ситуація була і в інших містах Східної України. З одного тільки Лисичанська на Донеччині до лав УВВ зголосилося 300 добровольців, які відразу ж виїхали на вишкіл^140.

Одночасно значний відсоток вояків дали захоплені в полон радянські вояки української національності поза межами України. Нестерпні умови спонукали багатьох колишніх червоноармійців-українців заявити про бажання вступити до УВВ у таборах для полонених. "Багацько з цих полонених зголосилися добровільно в ряди німецької армії, головно до її помічних частин РОА, в меншій кількості до УВВ”, — згадував згодом учасник тих подій Адам Пластинецький у спогадах про табір Цайсау (Zeisau) під Нойгаммером у Польщі^141. Тому багатьох вояків цих формувань не можна повністю назвати добровольцями.

Уже під час пропаґандистської кампанії за вступ до УВВ розпочався вишкіл вояків українських батальйонів вермахту, що створювалися за національною ознакою з числа мешканців Східної та Центральної України. Згідно з опублікованим в україномовній

Там само. — 6 червня 1943. - № 23 (95). — С. 1.

Там само. — 1 серпня 1943. - № 31 (103). — С. 1.

Там само. — 5 вересня 1943. - № 36 (108). — С. 1.

Пластинецький А. Вишкільний табір у Нойгаммері // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 3. — С. 67. пресі повідомленням, на українських землях під німецьким військовим управлінням усі цивільні "добровольці, які бажають боротися за свою Батьківщину”, повинні були реєструватися у місцевій комендатурі (Ortskommendantur) вермахту^142. На місцях або у збірних вишкільних таборах військове навчання цих людей разом із колишніми радянськими військовополоненими мало здійснюватися на однаковому рівні з солдатами вермахту і за стандартами німецьких сухопутних військ тривати щонайменше три місяці. Однак насправді його проводили у недостатньому осязі й за скороченою програмою (не 12–14, а в кращому випадку лише 7–8 тижнів). Головною його метою було шляхом вправ оборони й наступу вдосконалити влучення у визначену ціль важкої піхотної й допоміжної зброї, призвичаїти вояків до співпраці підрозділів різних родів військ (розвідки, артилерії, зв’язку тощо) та співдії в рамках роїв, чот, сотень, куренів і полків. Теоретично їх мали навчити виконувати особливо важкі завдання — здобувати бункери, очищувати головну бойову лінію від сил прориву ворога, відпрацювати техніку рукопашного бою і дії наступальних частин та вміти стримувати ворожий наступ. Проте доволі часто, в кращому випадку, вояки українських батальйонів могли розраховувати на перенавчання на німецьку військову техніку без приділення належної уваги піхотинському вишколові. Характеризуючи доволі типовий для того часу вишкіл вояків однієї з частин УВВ восени 1943 р., її колишній вояк Віталій Бендер згадував: ”У жовтні місяці приїхали до нас відпоручники з УВВ… Я нарешті рішився вступити до УВВ з єдиним наміром: врятуватися від голодової смерти. Нас привезли до Бреслау і тут переодяглії в уніформи африканського корпусу. Школили. Під час цього трешнґу я вирячував очі, бо ніяк не міг примиритися з тим, щоб в Українському Визвольному Війську командували по німецькому. Пізніше вимушений був примиритися з цим фактом і раз назавжди покінчити зі своєю наївністю”143.

У взаємостосунках між німецькими офіцерами і українськими вояками під час військового навчання значні психологічні труднощі викликали запровадження німецької командної мови, психологічне нерозуміння українцями домінуючого тоді в німецьких збройних силах принципу сліпої покори та відданості до кінця (Kadawer-gehörsam) і їх бажання виконувати наказ тільки після усвідомлення його потреби. Це призводило до випадків дезертирств і звинувачення українців у недисциплінованості^144.

Донецька газета. — Слав’янськ, ЗО травня 1943. - № 42. — С. 2.

Бендер В. Дивізія, гей, рідна мати… // Вісті… - Липень-серпень 1954. — Ч. 7–8 (45–46). — С. 4.

Oberfeldkommendantur 603. Abt. 1 а. Monatsbericht für die Zeit vom 16. 1. — 15.2. 1944. gez.: Detmering// NAUS. - T-501.- Roll 218. - Frame 000 310.

Із завершенням короткочасного вишколу їх вояків українські формування при вермахті створювали за принципом певної внутрішньої автономності іноземних легіонів у Франції та інших країнах. Зважаючи на те, що вишкіл їх вояцького складу забезпечувало професійне німецьке командування, за час свого існування вони були добре підготовленими збройними формаціями. Українські батальйони при вермахті в організаційному відношенні створювали за зразком полкових піхотних батальйонів німецької армії, до складу яких входили три стрілецькі сотні й одна кулеметна^145. Значною мірою вони запозичили побудову причислених до структури Східних військ батальйонів, вояцький склад яких був більшим від чисельності вояків охоронних частин (див. табл. 8). Незважаючи на перекладення на українські батальйони такої структури, серед сформованих з українців куренів не існувало єдиних стандартів щодо їх складу чи озброєння. Одні з батальйонів нараховували по 2–3 сотні, інші — по 6–8 і за кількістю вояків фактично наближалися до полку. Не було й єдиного призначення українських куренів. Більшість з них входили в систему частин постачання й формувались як будівельні з числа колишніх ”гіві” для розбудови позицій, ремонту шляхів, риття траншей, виконання господарських функцій. Водночас деякі інші будівельні батальйони майже не відрізнялися від піхотних польових й мали навіть важку зброю. Як і при творенні охоронних батальйонів, українських батальйонів з окресленням "польовий” або "піхотний” нараховували тільки одиниці.

Найчастіше українські формування створювали у складі певної піхотної дивізії або дивізії безпеки (Sicherungs-Division) німецьких сухопутних військ у рамках виконання визначених її командуванням завдань. Як правило, їх основні функції, подібно до охоронних батальйонів, зведено до забезпечення злагодженого постачання й нормального функціонування німецького тилу. В одних випадках спочатку (особливо на стадії формування) створювані частини не мали порядкових номерів або їх визначали відповідні німецькі з’єднання, в разі чого вони отримували номери розбитих або передбачених для формування німецьких одиниць. В інших випадках укомплектовані сотні або батальйони отримували порядковий номер того з’єднання, при якому їх організовували, або до якого скеровували (зокрема Східний кавалерійський відділ № 281 створено при 281-ій дивізії безпеки, а український будівельний курінь № 111 — при 111-ій піхотній дивізії подібно, як український охоронний батальйон № 201 скеровано до 201-ої дивізії безпеки). Одні з них змінювали своє підпорядкування (український будівельний батальйон № 131, наприклад, спочатку

Лєман О. Військо Великої Німеччини. Що варто знати про Німецьку Збройну Силу. — Берлін: Видавництво ”Ді Вермахт”, 1941. — С. 24.

Стандарти чисельності вояків Східних батальйонів^146

належав до 1-ої й пізніше до 17-ої армії, 221-ий — спершу до 17-ої й потім до 6-ої армії, а охоронний батальйон № 284, переведений у липні 1942 р. до вермахту, у 1943 р. взагалі перейшов до 2-ої бриґади військ СС). Інші періодично перейменовували й змінювали їх призначення. Зокрема діючий літом 1942 р. у північному секторі Східного фронту в складі трьох сотень український батальйон спецпризначення № 101 (Ukrainische Bataillon z. b. V. 101) перейменовано в український артилерійський батальйон № 101 (Ukrainische Feldzeug Bataillon 101). Сформований з колишніх військовополонених-українців з ЧА будівельний батальйон № 221 у грудні 1942 р. отримав до назви додаток "український”, який вилучено у серпні 1943 р. 17 червня 1942 р. на південному секторі Східного фронту створено український батальйон № 6 при 6-ій німецькій армії (хоча від ЗО листопада він вважався ”у розпорядженні ОКГ”); 1 липня 1943 р. його перейменовано в Східний батальйон № 551 (Ost-Bataillon 551), зведений до категорії постачання (Nachschub-Bataillon), а через півроку — офіційно перейменовано у Східний батальйон постачання № 651 (Ost-Nachschub-Bataillon 551)147.

Формально озброєння українських батальйонів у німецьких сухопутних військах мало співпадати з нормами зброї, встановленими для діючих у структурі німецьких дивізій стрілецьких

Eastern Troops: Die Osttruppen // Internet:www.angelraybooks.coni/diewehrmacht/heer/ ot.htm#intro

В тому числі 99 адміністративних службовців.

Jurado С.С. Breaking the Chains…-P. 205, 208. батальйонів: 18 важких і 27 легких кулеметів, 6 важких і 9 легких Гранатометів, 9 "фаустпатронів” і приблизно 700 гвинтівок^148. Насправді їх озброєння часто складала менша кількість радянської, польської, чехословацької та іншої легкої трофейної зброї. Багато вояків, наприклад, використовували чехословацькі карабіни ”16/33” (за німецькою номенклатурою ”33/40”). Вже на фронті українські курені поповнювали своє озброєння радянськими кулеметами системи Дєгтярьова ”ІІІІД” (”Діхтярами”), ”РІІМ” (''Максимами”), "десятизарядками”, "фінками” і значно меншою мірою Гранатометами калібру 5 см. У тих випадках, коли трофейних зразків на складах вже не залишалося, допускали озброєння деяких частин німецькою зброєю: карабінами Маузера ”98 к”, кулеметами "МҐ-34” та "МҐ-42” і автоматами ”МП-40”. Подібно до озброєння, постачання різних українських формувань також було налагоджено неоднаково. У більшості випадків їх забезпечували необхідним спорядженням й озброєнням зі складів німецьких дивізій. Наприклад, вояки одного з перших із цих добровольчих загонів, створених у районах Лівобережної України, отримували по 400 карбованців на місяць^149. Проте в умовах дійсності Третього райху багато з них спочатку опинилися в гіршому становищі, ніж сподівалися. У звіті Головної польової комендатури вермахту № 365 у Львові, якій підпорядковано 220 українських службовців і 445-та українська вартова команда (445.Ukrainische Bewachungskommando), констатувалося, що крім скарг на недостатню платню "українські вартові скаржаться на недостатнє харчування”[362]. Сотні вояків українських батальйонів часто не отримували навіть першочергової соціальної допомоги. У звіті штабу "Валлі” (бюро Г. Бауна) для шефа ФГО полковника Р. Ґелена від 9 червня 1943 р. про умови їх утримання навесні того року підсумовано: "У Кракові перебуває приблизно 240 українських поранених. Коли вони добровільно зголосилися, було сказано, що їх сім’ї отримають підтримку. Цієї обіцянки не було дотримано. Крім того, пораненим стало відомо, що після одужання вони будуть вислані у табір військовополонених, оскільки вони ще не є звільненими як військовополонені. У такому таборі в Кракові є поранені українські добровольці, які вже одужали”151.

З огляду на численні скарги на недоліки у вирішенні питань соціального забезпечення українських та інших вояків Східних військ, із метою впорядкування опіки над ними і членами їх родин, РМО і ОКГ вирішили уніфікувати заходи щодо надання

їм допомоги. 2 червня 1943 р. вийшло розпорядження райхс-міністра окупованих східних територій А. Розенберґа. Згідно з ним, починаючи від 1 червня для сімей вояків усіх формувань, котрі діяли в структурі Східних військ, встановило таке саме матеріальне забезпечення, як і для сімей німецьких вояків^162. Водночас німецьке командування запровадило для них постійну соціальну допомогу, якою на українських землях відав офіцер у справах опіки німецьких збройних сил в Україні (Wehrmacht-fürsorgeoffizier in Ukraine), що перебував у Полтаві^153.

Водночас у рамках продовження практики відокремлення німецьких і ненімецьких вояків тривали спроби розробити єдині стандарти мундирів для частин Східних військ. У середині 1943 р. деякі з них отримали нову уніформу сіро-блакитного кольору, яку шили на радянський зразок: мундир із відложним коміром, нагрудними та бічними кишенями і штани, що носили разом із черевиками і брезентовими гетрами. Таке обмундирування запроваджено в окремих частинах, розквартированих незабаром у Франції. В одних випадках цю форму розробляли і виготовляли спеціально для російських частин із матеріалу, який використовували для обмундирування німецької залізничної поліції, в інших як матеріал для нової уніформи використано запаси трофейного французького сукна часів Першої світової війни. Проте спроби запровадити для Східних батальйонів та сотень особливу уніформу виявилися безуспішними. Більшість солдатів російських формувань у складі вермахту в 1943 р., наприклад, носили німецьке обмундирування або спеціально перешитий за військовим зразком одяг, а також придатну уніформу з трофейних складів іноземних армій (як, наприклад, голландське обмундирування з перешитими за німецьким зразком кишенями). Із середини 1943 р. військовослужбовці більшості східних частин почали отримувати німецьке обмундирування (без відзнак німецької армії) і їх перестали називати просто "допоміжними добровольцями”. Німецьких вояків закликали до коректного й доброзичливого ставлення до східних добровольців, а термін "Східні війська” все частіше вживався поряд з терміном ”гіві” й поступово витіснив його. Розпорядження про це видало командування кількох німецьких армій, у складі яких діяла ця категорія осіб. Наприклад, у наказі командування 1-ої танкової армії за підписом оберквартирмейстера підполковника Краса від 27 червня 1943 р. східним добровольцям у разі потреби наказано видавати німецькі уніформи. "Якщо цивільний одяг не буде придатний для використання, — зазначав Крас, — видавати шинелі. З уніформ повинні бути усунуті усі

Verordnungsblatt der Reichsminister für die besetzten Ostgebiete. - Berlin, 2. Juni 1943. - Nr. 12.

Уманський Голос. — 7 лютого 1943. — Ч. 10. — С. 1.

[німецькі] відзнаки”. У виданому через два дні розпорядженні він заборонив надалі називати східних добровольців терміном ”гіві”. "Назву ”гіві” більше не використовувати”, — звучала вказівка[363] [364].

Проте німецьке командування не завжди добивалося чіткого виконання розпоряджень щодо східних добровольців — особливо про соціальний захист — через їх прихований саботаж інтендантськими службами, що за умов панування нацистської ідеології на практиці послуговувалися принципом "основна соціальна допомога — насамперед для німців”. Ситуацію ускладнювали також деякі німецькі підстаршини, які мали краще утримання, ніж "допоміжні добровольці”, і які зайняли ключові посади в українських куренях у сухопутних військах. На вищі командні пости в них призначали переважно німців, а багатьох українських підстаршин і навіть старшин зведено до стану звичайних вояків з правом поновлення ступеня після доказу здібностей чи прояву хоробрості. Недовіра багатьох німецьких підстаршин і часто вигідно пояснюване службовою вищістю демонстративно зверхнє ставлення викликали у цих частинах більшість міжнаціональних українсько-німецьких непорозумінь. Психологічними причинами цих конфліктів були розбіжності у баченні своїх цілей і відмінності в менталітеті між німцями і українцями. Один із сучасників тих подій згадував: "Серед добровольців були звичайними вояками й старшини, які нерідко своїм технічним знанням перевищували німецьких старшин, які командували такими відділами… Німецькі "коман-данти” вибирали собі підстаршин переважно не на підставі кваліфікаційних вартостей, а тільки, як це була особа, здібна з ним співпрацювати”[365].

Деяку частину командних кадрів куренів УВВ складали старшини колишньої армії УНР. Наприклад, одним із кращих за бойовими якостями батальйонів УВВ командував учасник 1-го Зимового Походу армії УНР, майор Михайло Пікульський*[366] [367]. На командних постах у різних частинах опинилися командири, які в роки національної революції командували або служили в одному з’єднанні. Зокрема полковник П. Дяченко був командиром полку "Чорних запорожців” окремої кінної дивізії І. Омеляновича-Павленка^157. У різних українських формаціях, що діяли на боці збройних сил Німмеччини, командні посади займали такі офіцери колишньої 6-ої Січової Стрілецької дивізії армії УНР: полковник Р. Сушко, поручники Володимир Герасименко, Дмитро Гамонів і М. ІІікульський, сотники Іван Ремболович, К. Мандзенко та В. Малець, хорунжий О. Пулюй та інші^158.

Якщо у створених в тилу охоронних батальйонах на командних посадах опинилися ветерани армії УНР, з уваги на виконання директив Гітлера про недопущення політичних еміґрантів із Західної України до командування в національних батальйонах вермахту в Східній Україні, їх командирами були переважно колишні східноукраїнські вояки ЧЛ. З огляду на потребу власного національного підстаршинського складу в українських частинах командування вермахту також прагматично сприяло широкому залученню на офіцерські посади їх нижчих підрозділів колишніх бійців ЧА, котрі опинилися в німецькому полоні з найновішим для того часу фронтовим досвідом ведення бойових дій. Після короткочасної перевірки придатності їх бойових якостей вони інколи отримували в українських загонах командні посади, які відповідали їх колишнім у радянській армії. Командири рот ЧА ставали командирами сотень, командири взводів очолювали чоти, командири відділень — рої. Колишнім військовослужбовцям ЧА звичайно присвоювали нижчі українські військові ступені, яким відповідали адекватні ступені вермахту та радянської армії. Характерно, що коли в охоронних куренях переважали українські військові ступені, у сформованих здебільшого з чцрвоноармійців українських батальйонах сухопутних військ Німеччини для спрощення командування збережено звання ЧА (сержант, лейтенант, капітан тощо) (див. табл. 9).

Серед стрільців українських батальйонів у сухопутних військах домінували військовополонені солдати ЧА; значно менше в них було молодих чоловіків, завербованих із числа місцевих мешканців окупованих територій. До середини 1943 р. у їх лавах переважали люди, котрих формально називали добровольцями, але з літа того року серед них були сотні чоловіків, мобілізовані окупаційними інстанціями при відступі вермахту з території України. Оскільки

Чорний Запорожець. Чорні запорожці // Вісті… — Червень 1958. -Ч. 3–4 (89–90). — С. 40.

Самутин П. Командний склад VI-ої січової стрілецької дивізії 1920 р. // Вісті Комбатанта. — 1973. — Ч. 3. — С. 72–80.

Відповідність ступенів українських військових формувань в сухопутних військах Німеччини ступеням вермахту і радянської армії^169

тисячі стрільців не володіли німецькою мовою, у внутрішньо-організаційному житті представникам нижчих посад дозволено

Протягом війни ситуація періодично змінювалася. Наприклад, ступінь "Oberfeldfebel/Oberwachtmeister” був запроваджений у Східних Добровольчих з’єднаннях розпорядженням ОКГ лише 15 червня 1944 р. (NAUS.-Т-78,-Roll HO.- Frame 6 031 919). Див: Гайке В.-Д. Українська дивізія "Галичина”. Історія формування і бойових дій у 1943–1945 рр. — Торонто: Накладом Братства кол. вояків 1-ої УД УНА, 1970. -С. 238; Jurado С. С. Breaking the Chains… — Р. 230.

У дужках вказано ступені, які вживали у піхоті.

вживати українську командну мову. У частинах УВВ було багато галичан з числа колишніх червоноармійців і в деяких батальйонах саме західні українці "задавали тон” при формуванні патріотичних настроїв вояків. Проте, подібно до охоронних батальйонів, національний вояцький склад багатьох причислених до УВВ куренів при вермахті був доволі строкатим — як, зрештою, й частин РОА і БКА (українці поряд із росіянами та білорусами, наприклад, служили у сформованому в Білорусі батальйоні "Прип’ять” (згодом Східний батальйон № 604), батальйонах сформованого в Росії полку "Десна” та багатьох інших частинах). Подібно до того, як у деяких охоронних структурах, сформованих на окупованій території Польщі або суміжних західноукраїнських земель служило багато поляків (наприклад, № 107 і 202), багато, росіян нараховувалося у батальйонах УВВ, укомплектованих у суміжних із Росією східних областях України. У своїх мемуарах ветеран армії УНР П. Шан-друк із цього приводу писав: "Одного разу на запитання, при нагоді скероване до кількох таких УВВ-ків, чи вони українці і звідки вони походять, вони відповіли: "Какіє ми українці! — ми калужскіє; вот нас взялі і пріказалі одєть еті букви, вот і носім”160. Інший очевидець Михайло Островерха згадував про таку подію у Львові: "Іздалеку чую спів війська. Мелодія нагадує щось "радноє”. Відділ доходить ближче мене й чую "запівайла”: ”А там ліш подняв занавеску…” і всі: "Марш вперйод, труба завйот, надівайте чари”. На німецькому однострої вояків цього відділу на правому рукаві бачу наш національний кольор і напис ”УВВ”; яка це мусить бути душевно-національна мішанина!”161. За весь час існування різних українських формувань на боці німецьких військ в їх лавах перебували не лише українці та росіяни, а й представники багатьох інших національностей, в тому числі євреї. У складі 2 та 4-ої сотень Українського Леґіону Самооборони (УЛС), наприклад, воювали відповідно Леон Подсисей та Леон Мошейко, дивізії "Галичина” — Йосип Мазур. Крім українців, у 118-му українському охоронному курені було чимало росіян (які часто ставали дезертирами), кілька поляків та євреї Зубров, Гусаров, Давід і Швець. Характерно, що навіть під загрозою страти за приховування осіб єврейського походження в умовах патологічного антисемітизму нацистського окупаційного режиму стрільці не видали своїх колег^1-євреїв, хоча їх національність не була таємницею для українців^162.

Багато створених іноземних частин під німецьким командуванням спочатку взагалі не мали окреслень, що вказували б на

Шандрук П. Правда про 1-шу Українську дивізію і Українську Національну Армію // Українська дивізія "Галичина”… - С. 66.

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 23. — Арк. 110.

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь… — С. 148. їх ненімецьке походження, Нерідко в загальних статистичних даних про німецькі групи армій, армії, армійські корпуси й дивізії подавали інформацію загального характеру про ці формування без вказування їх національного характеру. Наприклад, просто "будівельний батальйон” (Bau-Bataillon), "батальйон безпеки” (Sicherungs-Bataillon) тощо. Це дозволяло приховувати від Гітлера інформацію про дійсну кількість громадян Радянського Союзу в збройних силах Німеччини. З декларативним творенням номінальних Східних військ ситуація майже не змінилася, за винятком того, іцо кожен сформований з вихідців із СРСР курінь у своїй назві отримав додаток "Східний”*. Деякі застереження викликало те, що утворення причислених до них батальйонів могло вийти з-під контролю і кількісно зрівнятися з чисельністю німецьких батальйнів бей відома ОКВ. На весну 1943 р. було створено понад 170 таких батальйонів, 70 з яких було сформовано із залученням більшої чи меншої кількості українців^163. Внаслідок пропагандистської акції А. Власова стало відомо про наявність сотень тисяч цих ”гіві” у складі німецьких сухопутних сил. Тому вирішено закріпити "де-юре” те, що вже існувало "де-факто”. У зв’язку з деякою зовнішньою "націоналізацією” іноземних слов’янських батальйонів ті з них, що мали більшість українських вояків і спершу офіційно трактували просто як "місцеві” (einheimische), поступово були перейменовані на українські (ukrainische). Проте кількість формацій з назвою "українські” зростала дуже повільно в основному через неґативне ставлення до цього особисто Гітлера. Разом із тим характерно, що водночас при тій же ГА були чисельні багатонаціональні батальйони з окресленням лише "Східний”, серед яких і деякі українські. Наприклад, у листопаді 1942 р. на Східний батальйон № 615 перейменовано 1-ий український курінь ко-

Шанковський Л. Українське Визвольне Військо… — С. 3407.

Історія творення більшості з них доволі шаблонна: як правило, діючі на той час Східні сотні об’єднували в батальйони і доповнювали військовополоненими. Окрім росіян та українців, деякі з них сформовано з литовців та латвійців. Подібно до охоронних частин, деякі формування Східних військ за існуючими аналогами нагадували винищувальні батальйони НКВС навіть за назвою. Наприклад, кожну з деяких зі створених при німецьких з’єднаннях сотень, призначених до протипартизанської боротьби, трактували як винищувальну Східну команду (Ost-Jägd-Kommando). До кінця 1942 р. майже кожна німецька дивізія на Східному фронті мала одну чи дві "східні” сотні, а кожен корпус — такого ж роду батальйон. Батальйони цих наднаціональних формацій мали стандартні номери: 601–621, 626–630, 632–650, 653, 654, 656, 661–669, 674, 675, 681. Інші мали номери полків (510, 516, 517, 561, 581, 582) або корпусів чи дивізій (207, 229, 263, 281, 285), у складі яких були створені. лишнього капітана ЧА Кубелько добровольчого полку спецпризна-чення "Десна”, сформований у складі 2-ої танкової армії. Східний батальйон № 643, перекинутий у жовтні 1943 р. на Західний фронт на о. Джерсі на місце 2-го батальйону 582-го ґренадирського полку, також складався переважно з українців, що теж дає підставу вважати його українським за національним складом форму-ванням^164. Ще одним прикладом є окрема формація в складі 4-ох сотень, створена у жовтні 1942 р. 281-ою дивізією безпеки, якою командував генерал-лейтенант Вільгельм-Гунольд фон Штокгаузен (Wilhelm-Hunold von Stockhausen). Нею був Східний кавалерійський відділ № 281, переведений у жовтні 1943 р. до 7-ої армії у Францію, а наступного року до німецького гарнізону в Лоренті (Lorient) (див. табл. 7); його командиром став полковник колишньої армії УНР Федір Гудима, який за Гетьманату П. Скоропадського командував 4-им козацьким пішим полком 1-ої Стрілецької козацької дивізії ("сірожупанників”)166. Наприкінці 1942 р. у складі насамперед ГА "Південь” відбулися також численні перейменування українських підрозділів на "Східні”. Так, українська колона постачання 551-го відділу (дивізіону) була перейменована в Східну (Ost (Ukr.) Nachschub-Kol.Abteilung 551), українська сотня № 42 (Ukrainer-Kompanie 42) — в 1-шу Східну сотню 442-го батальйону. Аналогічні перейменування відбулися в складі інших ГА. Українська Східна сотня безпеки у Вязьмі ((Ukr.) Ost-Kompanie (Sich.), Wjasma) перейменована в Східну вартову сотню № 640 (Ostwachkompanie 640), українська сотня 205-ої "мисливської” (Jäger) дивізії (Ukrainer-Kompanie 205 J. D.) — в Східну сотню 205 (Ost-Kompanie 205), у 6-ій армії будівельна сотня при такого роду 94-ій дивізії (Ukrain. Baukompanie bei94J.D.) — в Східну будівельну сотню № 294 (Ost-Baukompanie 294). Українська будівельна сотня при 295-му саперному курені — в Східну будівельну сотню № 295, Добровольча українська сотня (Freiwillig.-Ukrainer-Kompanie) 4-ої танкової армії — в Східну сотню № 552 (Ost-Kompanie 552)1 вв.

Українці з числа "гіві” були укомплектовані здебільшого в національні батальйони технічного призначення, організовані з метою створити військовим з’єднанням необхідні умови для своєчасного розгортання, маневру і успішного виконання бойових завдань, а також підвищити ступінь захисту армій та об’єктів від усіх видів поразки. Вони мали забезпечити зведення споруд

Jurado С. С., Lyles К. Foreign Volunteers of the Wehrmacht 1941–1945. - London: Osprey Publishing. 1985. -P. 19.

Вісті Комбатанта. — 1966. — Ч. 4–5. - C. 89–92.

Oberkommando des Heeres. Gen. StdH/Org. Abt. (II). H. Qu. OKH, den 15. 1. 1943.

Betr.: Landeseieene Verbände. // NAUS. - T-78. - Roll 413. - Frames 6 380 958, 6 380 978,6 380 989 — 6 380 997.

для розміщення військ та ведення вогню й спостереження, прикриття вояцького складу та техніки, маскування позицій та районів розташування частин. Ці формування також відповідали за прокладання й позначення шляхів просування і подолання загороджень та перешкод. Подібно до солдатів будівельних батальйонів у ЧА, відносно їх вояків можна образно сказати: "озброєні не гвинтівками, а лопатами” (це повністю відповідало настановам Гітлера про те, що "лише німець має право носити зброю, а не чех, не козак і не українець”). Ці батальйони залежно від функцій можна поділити на:

1) звичайні будівельні (Bau-) (наприклад, № 131, 156, 221), що забезпечували влаштування проходів через перешкоди, підготовку й утримування шляхів просування військ, заходи щодо маскування й відновлення боєздатності військ та об’єктів і ліквідацію наслідків авіаційних і танкових бомбардувань ворога;

2) будівельно-саперні (Bau-Pioniei-) (наприклад, № 64, 96, 690–693), що займалися мінуванням своїх позицій і знешкодженням мін ворога, фортифікаційним обладнанням позицій, влаштуванням й утримуванням інженерних загороджень та переправ при форсуванні водних перешкод і т. п.;

3) залізнично-будівельні (Eisenbahn-Bau-) (наприклад, № 109, 111), що здійснювали ремонт потягів і пошкоджених залізничних колій, відповідали за безпеку на залізничних станціях тощо.

Інші українські батальйони чи підрозділи в сухопутних військах отримали окреслення "постачання” (Nachschub-), "вартовий” (Wach-), "піхотний” (Infanterie-), "артилерійський” (Feldzeug-), а в складі відділу водіїв вантажівок № 662 (Kraftfahr-Abteilung 662) навіть створено українську сотню водіїв (Kraftfahr-Kompanie). Станом на ЗО квітня 1943 р. усі українські військові формування, причислені до структури УВВ, не були підзвітні генералові Східних військ і перебували у підпорядкуванні різних структур німецьких сухопутних військ — переважно командування тилових округ, корпусів і дивізій південного угруповання німецьких армій в Україні. Зокрема у складі ГА "Південь”, якою командував генерал-фельдмаршал Еріх фон Левінскі (Lewinski), нараховувалася порівняно невелика кількість частин і сотень з окресленням "українська” — З будівельні батальйони, 2 вартівничі й одна будівельна сотні та одна сотня безпеки різної чисельності. В їх складі було разом лише 3 843 вояки (в тому числі 3 182 стрільці й 661 офіцер різних рівнів включно з німцями) (див. табл. 10). Станом на 5 травня 1943 р. лише 17 українських формувань різної чисельності, що дислокувалися на території України й входили до складу ГА "Південь”, формально підпорядковувалися командирові Східних військ (див. табл. 11). Українські батальйони залучено до (або принаймні дислоковано в районі) бойових дій 1-ої танкової армії і реорганізованої 6-ої армії південного угруповання вермахту між Харковом і Полтавою. Найбільше їх опинилося в 17-ій армії (у складі якої свого часу діяв батальйон "Нахтіґаль”), що пройшла крізь сам центр України — через Львів, Вінницю, Умань, Кременчук, Полтаву і Сталіно (нині Донецьк)167. Тоді як одні українські батальйони діяли у складі суто німецьких з’єднань, багато національних сотень опинилося у складі багатонаціональних німецьких формувань. Наприклад, у липні 1943 р. українська піхотна сотня № 248 поряд з іншими підрозділами належала до армійського відділу Кемпфа, названого так від імені його командира генерала танкових військ Вернера Кемпфа. До батальйону постачання № 562 водночас належало шість сотень, серед яких дві німецькі, Східна зі слов’янських вояків, туркменська й дві з військовополонених, що трактувались як українські. Тоді ж до складу вартового батальйону № 571 входили дві українські сотні, туркменська і грузинська^168.

На травень 1943 р. з вихідців із земель, абсорбованих Радянським Союзом до 22 червня 1941 р., разом сформовано 178 батальйонів, один полк і 122 сотні; усього на той же час в німецьких військах служило понад 500 000 осіб, приналежних до східних народів (включно з батальйонами козаків, військ СС, ”Шума” і ”гіві”, в яких нараховувалося понад 220 000 вояків)169. Хоча з санкціонованих відділом пропаґанди ОКВ повідомлень україномовної преси того часу напрошувався висновок про нібито формування в структурі Східних військ принаймні десятків українських батальйонів, насправді, згідно з офіційною німецькою статистикою, при вермахті їх виявилося значно менше порівняно з іншими національними частинами. Зокрема на ЗО квітня 1943 р. у складі ГА "Південь” було 170 іноземних батальйонів, в тому числі лише З українські будівельні батальйони і 4 будівельні сотні. Менше як через тиждень, 5 травня 1943 р., їх кількість збільшилася вдвічі й у складі цієї ж ГА нараховувалось вже 6 українських батальйонів і 8 українських сотень та 3 українські батальйони в структурі ГА "Північ”, але надалі їх кількість не зростала. Чутки й повідомлення тогочасної преси про нібито десятки українських формацій у складі вермахту виявилися значно перебільшеними. Насправді в складі українських частин сухопутних військ Німеччини навесні 1943 р. було менше, ніж 10 % від усіх українців, які на той час діяли у різних збройних формуваннях на її боці.

Див. спогади: Teske Н. Die Silbernen Spiegel. - Heidelberg: Kurt Vorwinkel Verlag, 1952.

Jurado C. C. Breaking thc Chains… — P. 208.

Hitlers Lagebesprechungen. Die Protokollfragmente seiner militärischen Konferenzen 1942–1945. Hrsg, v. Helmut Heiber. (Quellen und Darstellungen zur Zeitgeschichte, 10.) — Stuttgart: Deutsche Verlaganstalt, 1962. - S. 118–119.

Хоча на прифронтових смугах десятки частин із переважно або частково українським вояцьким складом і функціонували під оперативним командуванням сухопутних військ, багато з таких військових формацій залишалося у постійному підпорядкуванні інших структур. Основні з них — начальник поліції порядку України генерал-лейтенант поліції А. Бомгард, якому підпорядковувалися охоронні батальйони (приблизно 40 % усіх формувань), шеф відділу у справах військовополонених (Kriegsgefangenenwesen) ОКВ, котрому були підзвітні деякі сформовані з військовополонених загони ”гіві”, й меншою мірою інші інстанції. Проте на той час до боротьби проти радянських партизанів залучено тільки 15 000 вояків від основного складу українських батальйонів ”Шума”. Решта батальйонів зазнали втрат і виконували суто вартові функції поза межами України, а кілька тисяч вояків інших перейшли на бік збройних формувань українського руху Опору. Згідно із загальною статистичною довідкою Г. Гіммлера для А. Гїт-лера від 10 травня 1943 р., на початку травня того року до боротьби проти радянських партизанів на окупованих східних територіях скеровано разом 300 000 їх мешканців. Серед них — латвійські, литовські, татарські та козацькі батальйони й відносно незначна кількість слов’янських охоронних частин (зокрема лише 12 643 російських та білоруських ”шуцманів” у радіусі дій ГА "Північ” та ГА "Центр” і 14 900 українських у радіусі дій ГА "Південь”)17".

Подібно до охоронних батальйонів, одні створені сухопутними військами українські курені діяли в Україні, інші опинилися за її межами. Подекуди сформовані з українців охоронні частини й батальйони сухопутних військ діяли змішано при німецьких військових операціях в тилу. "Наші відділи Українського Визвольного Війська, що були розкинені на усьому терені — Овруч, Коростень, Звягель, Житомир, Вінниця, Радомишль, — розкривали червоні боївки, а також вступали в бій з червоними партизанами”, -підсумував згодом колишній підстаршина УВВ П. Філоненко[368] [369]. Водночас деякі інші сформовані з українців частини воювали проти радянських партизанських загонів у суміжних з Україною областях Білорусі[370], де з ними співдіяли білоруські батальйони, відомі під загальною назвою як Білоруська Краєва Оборона (Бяларуская Крайовая Абарона — БКА)[371].

Українські військові формування в складі групи армій "Південь” станом на ЗО квітня 1943 р.174

Oberkommando d. Heeresgruppe Süd Abt. Ia Nr. 1315/43 v. 30. Apr.43 geheim. Kriegsgliederung der Landeseigene Verbände — Heeresgruppe Süd // NAUS. -T-78. -Roll 413.-Frame 001 008.

223

OKH/Gen.St.d.H. General der Osttruppen Nr 402/43 gKdos. 5.Mai. 1943. Schematische Kriegsgliederung der landeseigenen Verbände. Stand vom 5. Mai 1943. // NAUS. - T-78.-RO11413 — Frames6381 302-6381 308.

Незважаючи на існування багатьох українських частин, єдиного національного командування ними не призначено. Це практично робило заяву Східного міністерства та АВП ОКВ про створення УВВ суто декларативною — німецькі владні органи не вжили жодних конкретних кроків щодо оформлення його як єдиних українських збройних сил. Затверджено лише стандарт національних нарукавних емблем Східних військ (Ärmelabzeichnen) — довжина 11 см і ширина 6 см^176. На підставі наказів ГШ ОКГ № 5000/43 від 29 квітня 1943 р. й організаційного відділу ГШ ОКГ № 14124/ 43 від 29 травня добровольцям допоміжної служби української національності й вояцькому складові українських частин Східних військ дозволено носити погони та петлиці за зразком тих, які носили бійці російських частин. У зв’язку з цим у травні 1943 р. за сприянням працівників АВП ОКВ у відомому німецькому військово-пропагандистському журналі "Сигнал” з’явилися дві нові щитовидні емблеми — Власовської армії з Андріївським хрестом на біло-синьо-червоному тлі з вигаптуваними кирилицею літерами ”РОА” і УВВ із тризубом на жовто-синьому тлі та літерами ”УВВ” (поряд із військовими емблемами шести Східних легіонів (грузинського, вірменського, азербайджанського, північно-кавказького, туркестанського і татарського) та трьома різними гербами козацьких з’єднань Дону, Тереку та Кубані)177. Такі емблеми неіснуючих армій мали викликати у військовослужбовців російських та українських батальйонів та сотень неіснуючих Східних військ

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 5. — Арк. 54.

Signal. - Berlin. 29 Mai 1943.

психологічний ефект єдності: хоча згадані формування не були зібрані разом, наявність цих відзнак давала їх воякам надію на те, що з часом їх все ж об’єднають у справжні національні армії.

Водночас прибічники ідеї створення УВВ добилися від Берлінських інстанцій дозволу на видавництво його щотижневого пресового органу, що отримав назву "Український Доброволець”. Його редакцію розміщено в Берліні на Ксантенерштрассе 1/4. Потреба розширення діяльності редакції зумовила створення її власної канцелярії й запровадження окремого номеру польової пошти — Feldpost №. 28 264[372]. З німецького боку деякий контроль за змістом публікацій "Нової Доби” та "Українського Добровольця” здійснював відряджений з Мюнстерського університету до АВП ОКВ експерт у східноєвропейських справах Роберт Штупперіх. Проте, не обмежена в можливостях інтерпретації подій у публікаціях "Українського Добровольця”, його редакція не була зобов’язана піддавати суворій німецькій цензурі усі опубліковані статті й друкувала їх певним чином на свою відповідальність. Деякий контроль з боку АВП ОКВ все ж збережено — при наборі газети її редакція для затвердження цензурою попередньо готувала німецькою мовою перелік назв кожного номера[373].

Перший випуск редагованого українськими журналістами ілюстрованого тижневика "Український Доброволець” із тризубом як українським національним символом побачив світ у середині травня 1943 р. "В ряди героїчних борців за волю Європи проти зненавидженого большевизму вступає під своїми прапорами, як зорганізована окрема військова сила, Українське Визвольне Військо”, — говорилося у вміщеній в ньому передовій статті під назвою "На бій, молода Україно!”. Після патетичної згадки про те, що УВВ "об’єднує залізні лави найкращого українського юнацтва, готового до найбільших жертв у боротьбі за волю України”, вказувалося: "Воно бореться за привернення Україні її національних прав та її прадавнього зв’язку з Заходом, знаючи, що лише збройною боротьбою з большевизмом можна відродити гордий дух нації”. Новий часопис характеризував власні завдання й свою мету так: "Український Доброволець” має відтепер стати кожному воякові України, що на його мундурі пишається гордий Володимирів тризуб — провідником, побратимом і другом. "Український Доброволець" зв’язуватиме всі мужні українські серця в одну велику родину побратимів, що, залишивши монотонність і вигоди спокійного життя, пішли за голосом великого часу й патріотичного обов’язку та не пожаліли своєї крови для України”[374].

Перший номер "Українського Добровольця”, що вийшов тиражем у кілька десятків тисяч примірників, розповсюджено серед полонених радянських бійців-українців та цивільних мешканців окупованої райхом території України. Його поява викликала найбільший резонанс серед військовополонених. З надією на краще майбутнє і прагненням воювати за незалежність України вже у червні 1943 р. вони, як і вояки вже існуючих українських батальйонів, надіслали до редакції "Українського Добровольця" кілька сотень листів[375]. Серед них домінували прохання зарахувати їх до УВВ. Листи про од надходили від українських робітників у Німеччині, військовополонених з України, Естонії та інших окупованих Німеччиною країн Східної Європи, де з’явилася ця газета. Деякі листи зі Східної України написали навіть російською мовою[376]. Ось лише кілька найлаконічніших із них, що дають уяву про зміст цих звернень:

”Будь-ласка, дайте відповідь, чи існує українська армія і на яких основах туди зачисляють. Я маю бажання піти на антибільшовицький фронт, але не знаю, куди звернутись. 10. VI. 43. Булавенко І.”

"Прочитавши "Відозву до українських чоловіків від 17 до ЗО років” в газеті "Нова Доба”, я з великою радістю відгукуюсь на цю відозву. Я прошу зачислити мене в лави Українського Визвольного Війська, щоб я зміг вкупі з своїми товаришами прийняти активну участь в боротьбі з ворогом українського народу — сталінатом. 18. 6. 1943. Береговенко І. К.”

"Заява. 20. VI. 43 р. Ми, українці, добровільно приїхали в Велику Німеччину на роботу, робили уже по 14 місяців у господарстві. Просим редакцію допомогти нам вступити до Українського Визвольного Війська. Наші підписи: Червінський Франц, Кіріченко Василь”[377].

До середини 1943 р. редакція "Українського Добровольця” перетворилася на головний центр пропагування ідеї УВВ. Поряд із кількома професійними журналістами до її роботи поступово підключилися військовополонені українці з ЧА, які опинилися на території Німеччини. Одні з них ще напередодні війни відчували себе ворогами більшовицької системи й очікували тільки сприятливої нагоди, щоб сказати правду про неї всім жителям України, інші — всупереч своїм колишнім поглядам стали ворогами сталінського режиму. На підставі публікацій газет "Нова Доба” і "Український Доброволець” можна проаналізувати їх бачення подій. Тривалий час, беручи участь у бойових діях проти Німеччини, вони бачили сотні тисяч трупів людей, котрі загинули за наказами Сталіна, і лише подекуди запитували себе, за що насправді боряться. Закликаючи мільйони представників різних соціальних груп воювати на фронті, значна частина членів компартії трималися якомога далі від нього й навіть упродовж першого найважчого для ЧА року війни та втрат зуміли ухилитися від прямої участі в бойових діях. Усе це відбувалося на очах багатьох солдатів та офіцерів ЧА, які усвідомлювали фальшивість радянської пропаґанди, що не давала їм змоги повною мірою збагнути страшну правду про оточуючу їх дійсність. Опинившись у полоні вермахту, побувавши у Німеччині й порівнявши побут її населення зі своїм низьким рівнем проживання в СРСР, багато з них стали свідомими ворогами більшовицької системи. На своєму досвіді вони зрозуміли, що радянський уряд не цінує людського життя й не дбає про своїх громадян, а тільки усіма силами прагне забезпечити подальшу якомога більшу владу компартійної бюрократії, яка трималася при владі на праці перетворених в безправних виконавців їх волі трудівників у СРСР. Переконані в тому, що покращити таку систему неможливо, вони вирішили її знищити і погодилися на пропозиції німецьких військових кіл спільно боротися проти СРСР. У зв’язку із цим наприкінці червня 1943 р. серед вояків українських частин щодо німецьких військ стало поширюватися гасло ”3а їхню й нашу свободу”[378].

Незаперечний факт існування українських військових формувань при вермахті на середину 1943 р. змусив деяких прибічників ідеї створення УВВ знову форсувати справу призначення його інспектора й відтак командувача. Одним із найвідповідніших для цього міг бути тогочасний командир українського охоронного батальйону № 109 І. Омелянович-Павленко[379]. За бойові заслуги в боротьбі проти радянських партизанів у третій декаді червня 1943 р. його для короткочасного перебування запросили у Берлін.

У візиті Омеляновича-Павленка до столиці Німеччини окремі прибічники ідеї творення УВВ побачили реальну можливість пришвидшити створення його командного органу. Щоб обговорити це питання, 29 червня 1943 р. із генералом зустрівся редактор тижневика "Нова Доба” і пресового органу УВВ "Український Доброволець” Г. Которович. Йому вдалося переконати Омеляновича-ІІавленка, який був прихильником ідеї організації загонів УВК, у доцільності створення передовсім УВВ. У результаті цього в ілюстрованому тижневику "Нова Доба” згодом надруковано повідомлення, в якому вказувалося, що у розмові з Которовичем Омелянович-Павленко висловив "рішучу волю всіх шарів українського громадянства стати до організованої боротьби з більшовизмом під прапором Українського Визвольного Війська”[380]. В ніч з 29 на ЗО червня 1943 р. Которович та Омелянович-Павленко опрацювали проект організації українських збройних сил, що мав бути переданий командувачеві Східних військ Г. Гельміху.

Розроблений Г. Которовичем та І. Омеляновичем-Павленком план передбачав, що військові тилові та фронтові формування українців офіційно отримають назву "Українське Визвольне Військо”, яке мав очолити український генерал. Командувач УВВ повинен був водночас бути головою Української Військової Управи (УВУ), що, як громадський орган, допомагала б при створенні УВВ. Окрім голови, до складу УВУ мали належати ще один український генерал, делеґат Харкова, делеґат Києва, представники української науки і преси, один єпископ, який мав бути польовим єпископом, двоє вищих старшин з військовополонених і ще 2–3 особи з відомих громадських кіл. Зачислення старшин вищих рангів до УВВ мали проводити, головним чином, у Східній Україні, але, поряд із цим, також на інших українських землях й за межами райху. Набір до УВВ повинен був відбуватися за принципом добровільності, а всі вже існуючі батальйони й сотні польової та охоронної і запасної служби мали увійти до складу УВВ й отримати його права. Українських старшин та вояків, які на той час служили в неукраїнських збройних формуваннях при німецькому війську, поступово і відповідно до їхнього бажання мали переводити до УВВ. Згідно з документом, командування УВВ наділялося б правом застосовувати амністію для тих патріотичних українців, які пішли в ліси до повстанчих загонів, але до того часу не виступали проти німецьких окупаційних установ. Проте проект не отримав реального втілення, Омелянович-Павленко повернувся в Україну і справа призначення для УВВ українського командування знову завмерла[381]. Незважаючи на це, Которович продовжував пропагування ідеї створення УВВ, у рамках чого вирушив в Україну. 12 липня 1943 р. він проїздом відвідав Український Допомоговий Комітет у Варшаві, де виступив у залі старшин колишньої армії УНР із півторагодинною доповіддю про роль пропаганди у війні. Вказавши на важливість формування УВВ, він підсумував: "Тому ми мусимо доложити всіх зусиль, щоб українці масово влилися в ряди наших формацій, щоб разом з іншими народами Європи вибороти краще завтра Батьківщині”[382].

Між тим звістки про формування УВВ дійшли до українців, які діяли на боці західних країн антигітлерівської коаліції. Переважно позитивно реагуючи на цю інформацію, багато з них готувалося у сприятливий момент перейти до УВВ, що викликало в командувача створюваної в СРСР польської армії генерала Владислава Андерса сумніви у їх надійності. В розмові із зв’язковим ЧА полковником Євстігнєєвим на тему рекрутування до неї колишніх громадян Польщі української національності Андерс відверто заявив, що він не впевнений, як українці будуть поводити себе на фронті і боїться їх переходу на німецький бік[383]. Вояк польського армійського корпусу під командуванням В. Андерса Богдан Дурбак із цього ж приводу пізніше згадував: "Літо 43-го року принесло нам ще одну несподіванку, а саме вістку, подану польською пресою в Лондоні, про одномільйонову українську армію в краю під німецькою командою… Слова "Українська Армія” мали для всіх чарівний і солодкий звук. Ми чейже були виховані у дусі здійснення найбільшої нашої мрії, як своя національна армія і незалежність, отже не диво, що багато хлопців прийняли ту вістку з великими надіями і без застережень. Була, однак, частина, яка не вірила німцям, пам’ятаючи Закарпаття і договір Ріббентропа— Молотова, або читаючи в польській пресі статті про відносини у нас в краю, як арешти, розстріли, поділ на губернаторства, прилучення частини земель до Румунії і т. п., але ніколи жодної згадки про український уряд… Симпатії або надії, покладені на німців, були захитані. Поза тим, для кожного, хто трохи думав, число "один мільйон” нашого війська подобало радше на злобну пропаганду”[384].

І дійсно, далі пропаганди справа створення української армії не пішла. Гітлер та представники військово-політичної верхівки Третього райху резонно вважали, що створені українські збройні сили прагнутимуть діяти на користь України, а не Німеччини. Фюрер усвідомлював, що чисельні українські та інші національні формування у структурі Східних військ є ворогами його ворога, але не є союзниками й прибічниками ідей нацистської Німеччини, і що при збільшенні їх сили пропорційно зростала небезпека для райху в майбутньому[385].

Після того, як навесні 1943 р. ГШ ОКГ запропонував створити й озброїти великі формування з народів Сходу, шеф райхсканце-лярії Г. Ламмерс спеціальним листом знову звернув увагу свого райхсканцлера на цю справу. Гітлер розумів, що сформовані з полонених українців батальйони під їх власним національним командуванням в Україні є відчутною загрозою існування місцевої окупаційної адміністрації райху і навіть, попри зовнішню лояльність до німців, проводять серед місцевого населення пропаганду за створення незалежної Української держави, що суперечило нацистським колоніальним планам на Сході. Гітлер припускав, що вони використають свою боротьбу на боці вермахту для набуття бойового досвіду й у відповідний момент виступлять проти окупаційної політики Третього райху так само, як на той час виступили проти Радянського Союзу. 19 травня 1943 р. під час наради в присутності Ламмерса, М. Бормана, А. Розенберґа та Е. Коха Гітлер заявив: ”Лише слабкодухі генерали можуть думати, що ми схилимо українців на наш бік, якщо ми їх озброїмо; вони не бачать другого кроку, який може настати після такого озброєння”[386]. Одночасно аргументом щодо відсутності санкції на формування українських військових з’єднань стало вбивство в 1918 р. у Києві німецького фельдмаршала Германа фон Айхгорна (якого насправді вбив член російської партії соціалістів-революціонерів ("есерів”) росіянин Борис Донской), що дало вищому керівництву Німеччини привід для недовіри до всіх українців[387].

8 червня під час наради з представниками генералітету включно з В. Кайтелем та К. Цайцлером Гітлер знову рішуче виступив проти створення РОА і УВВ зокрема та великих національних з’єднань загалом, усвідомлюючи, що їх комплектування швидше вимагатиме зміни німецької східної політики[388]. "Однак, — застерігав він, — треба рішуче уникати, щоб в нас несподівано не виникла думка: можливо, настане день, коли справи в нас підуть погано, і нам треба лише створити Українську державу, тоді все буде гаразд, тоді ми отримаємо один мільйон вояків. Ми б нічого не отримали, жодної людини! Це ілюзія. Ми зробили б величезну дурницю”[389]. При цьому Гітлер звернув особливу увагу на необхідність усунення з вже діючих національних батальйонів колишніх емігрантів, які, на його думку, надавали справі створення цих формувань політичного забарвлення. У відповідь на слова Гітлера Кайтель погодився з ним і визнав: "Притягати емігрантів до боротьби на фронті та користати із провідників колишньої інтелігенції надалі суворо заборонено. Я сам провів таку акцію. Коли еміґранти висунулися на провідні місця як перекладачі, ми усіх їх усунули!”[390].

На основі висловлювань нацистського рейхсканцлера під час нарад у його ставці є всі підстави стверджувати, що Гітлера влаштовувало тільки те, щоб серед полонених ЧА склалося враження, ніби при вермахті відбувається формування їх власних національних армій, завдяки чому було б легше заохотити їх воювати на боці Німеччини. 1 липня в розмові з командувачами груп армій Гітлер остаточно визначив свою позицію, зауваживши, що німецькі вояки зацікавлені не в програмі незалежності Росії чи України, а в отриманні землі на Сході. Він наголосив, що проблемою є "знайти шлях, який, з одного боку, веде до мети — формування батальйонів на Сході — і, з другого боку, дозволив би арміям уникати політичних обіцянок, які одного дня треба було б виконувати”[391].

Поінформований про зростання чисельності Східних військ, Гітлер піддав критиці взагалі сам факт їх існування й наказав розпустити ці військові формування. Коли йому пояснили, що в такому разі потрібно буде щось зробити з більше чверті мільйона людей, він неохоче погодився з існуючим станом, але дав розпорядження розформувати деякі з вже діючих і рішуче заборонив будь-які заходи щодо формування нових східних збройних частин[392]. Виконуючи волю райхсканцлера, 16 червня 1943 р. Кайтель надіслав райхсміністрові Розенберґу листа, в якому вказував на необхідність обмеження чисельності українських військовослужбовців вермахту в Україні. Проте здійснення такого скорочення було практично нереальним, оскільки загальна численність українських батальйонів на цей час сягнула 75 000 осіб[393]. Втім, і функціонувати далі вони також не могли, тому невдовзі очолюваний Голубом військовий штаб фактично розформовано. Комплектування УВВ тривало ще тільки два місяці (червень — липень), наприкінці липня було припинене й у серпні багато його частин розпущено[394].

Подальше існування створених з українців військових формацій при різних з’єднаннях вермахту не супроводжувалося для них жодними політичними поступками. Досить однозначно це проявилося в реакції Гіммлера на спроби ОКВ спонукати вояків української та інших національностей воювати на боці Німеччини, надавши їм право приватної власності на землю. Зокрема, щоб заохотити мешканців окупованих східних територій вступати до підрозділів німецького війська, РМО видало декларацію, яка обіцяла селянам і козакам повернення землі у приватну власність[395]. У липні ж 1943 р. усі, хто служив в українських національних формуваннях при вермахті, отримали декларативне пріоритетне право на першочергове отримання у приватну власність земельних ділянок в Україні[396]. Однак втілення цього права в життя відбувалося дуже повільно. Тим більше, що можливість надання українським військовослужбовцям у приватну власність землі рішуче заперечив особисто Г. Гіммлер, який з упередженою недовірою ставився до Східних військ загалом і до руху генерала Власова зокрема. Він виступив проти таких обіцянок і особливо проти того, щоб командування вермахту розпоряджалося захопленими територіями на Сході, які, за його планами, мали належати передовсім членам СС і нацистської партії. В адресованому В. Кайтелю листі від 21 серпня 1943 р. Гіммлер висловив свій протест так:

”Я дізнався, що вермахт вимагає віддати йому 24 000 маєтків по 15, 7 га та ще певну кількість по 22, 4 га і більше для українських допоміжних сил (залучених до боротьби проти ворога). Проти цієї вимоги я, як райхскомісар у справах зміцнення німецької народності, оголошую своє найрішучіше заперечення й протест. Зважайте на те, що сьогодні ми ще не можемо поселити навіть кількох фронтових німецьких вояків, а вермахт хоче поселити російських добровольців, яких вартість можна буде оцінити й винагородити лише після закінчення війни. Я дивуюся, що ми забули науку з історії воєн про поведінку поляків та українців у минулій світовій війні. Крім того, я здивований, що представників інших національностей ми нагороджуємо вже тепер землею не лише в загальній, але й у спадковій формі, а це найкраще забезпечення на майбутнє родини — у даному випадку представників чужої національності. Я все ще сподіваюсь, що ця вимога вермахту не здійснена. Я дотримуюсь тієї думки, що слід негайно усунути причетних до неї відповідальних референтів. їх імена повинні бути занесені в окремий список, щоб вони не могли отримати посад, на яких могли б пропонувати й реалізовувати такі небезпечні справи”[397].

Деякі розходження у тактиці між нацистською верхівкою і представниками генералітету збройних сил дають підстави стверджувати, що Гітлер відчував сумніви не тільки щодо надійності поневолених націй і вбачав у формуванні іноземних національних армій не лише зовнішню загрозу, але й приховану внутрішню небезпеку для режиму його особистої влади. Він побоювався, що генерали вермахту після створення цих армій почнуть проводити свою політику, поступово вийдуть з-під його контролю також у прагненні стати основною силою в райху, і при підтримці народів інших країн усунуть нацистів від влади. Проте насправді в РМО виявили політичну слабкість. Представники ОКГ також не наважилися заперечувати фюреру й кілька місяців не розробляли для нього жодних пропозицій створення іноземних армій, оскільки побоювалися, що це може призвести до їх відставки й скерування на фронт. За умов небажання Гітлера змінювати свою позицію Східне міністерство і Верховне командування сухопутних військ виявилися спроможними тільки на врегулювання між собою більшості питань, пов’язаних із навчанням і використанням ще збережених українських, козацьких та кавказьких добровольчих батальйонів[398].

Лише втручання представників Східного міністерства й керівників різних відділів ОКВ й ОКГ у справи частин РОА і УВВ дозволило врятувати їх від остаточного розпуску. Більшість з нерозформованих національних батальйонів знову прирівнено до частин ”гіві”, що було явним кроком назад навіть у пропаґанді. Деякі з них продовжували активно діяти під німецьким командуванням поза межами України. Коментуючи подальше існування батальйонів УВВ у структурі іноземних військових частин при вермахті, учасник тих подій Роман Крохмалюк згодом писав: "Також до певної міри за українською ініціативою (ОУН-М) створили німці окрему парамілітарну організацію "Українське Визвольне Військо”, що мала за завдання охороняти фабрики та різні військові об’єкти. Члени цієї формації переходили вишкіл на українських теренах, що були під німецькою окупацією… Хоч відділи УВВ були призначені виключно до охорони військових об’єктів як склади зброї, літунські майдани тощо, вони, з розвитком воєнних дій, зокрема на Східному фронті, часто брали участь у боях з большевицькими партизанами, а то й із реґулярною большевицькою армією. Відділи УВВ можна було бачити всюди, зокрема на розлеглих теренах України. Інші були стаціоновані в Польщі, Румунії, як теж у Хорватії, де вони часто встрявали в бої з большевицькими партизанами Тіта”[399].

У серпні 1943 р. до ЧА дезертирувала російська бриґада СС "Дружина”, сформована під контролем СД поблизу Пскова на основі З 000 солдатів батальйонів РННА колишнім командиром 47-ої стрілецької дивізії ЧА Гіль-Родіоновим[400]. Для Гітлера й Гіммлера це стало новим переконливим доказом ненадійності Східних військ і зручним приводом для їх розпуску. Насправді ж, за статистикою ОКГ, 97,5 % вояків Східних військ продовжували воювати на боці Німеччини й лише 2,5 % з них перебігли до ворожих військ — та й то в основному через помилки німецького персоналу[401]’. Незважаючи на це військово-політична верхівка райху прийняла рішення про поступове переведення українських та інших батальйонів Східних військ на Західний фронт[402].

В зв’язку з підготовкою широкомасштабного переведення українських батальйонів на Західний фронт командувач Східних військ Г. Гельміх 29 вересня 1943 р. видав російською, українською й кількома іншими мовами звернення ”До з’єднань добровольців, що переходять зі Сходу до боротьби на Заході”. Задля психологічної підготовки вояків-українців до дій на Західному фронті головний акцент у зверненні зроблено на тому, що Англія та США є союзниками головного ворога українського народу — сталінського режиму. При цьому наголошено, що переміщення центру їх бойових дій зі Сходу на Захід тільки тимчасове, а події на обидвох фронтах тісно взаємопов’язані. Воякам українських формувань дали зрозуміти, що в їх руках майбутнє України, доля якої вирішуватиметься також і на Заході[403].

У вересні 1943 р. прийнято рішення транспортувати одні батальйони Східних військ (в основному козацькі) на Балкани, а решту — до Франції, Італії, Данії, Голландії та інших окупованих райхом країн Західної Європи. Українські частини вирішено перевести поза межі України, щоб попередити перехід до національних повстанців створених із західних її мешканців формувань і перехід на бік радянських партизанів змішаних за національним складом батальйонів, сформованих зі східних українців та росіян, їх в основному переведено в Білорусь і Австрію — у тому числі ті, що доти діяли в Росії (див. табл. 12). Одні з них опинилися на території райху (відносно небагато, оскільки німецьке командування вважало їх недисциплінованими), інші — на землях окупованої вермахтом Польщі[404]. Вояки УВВ також вишколювалися й служили у Чехії, Хорватії, Сербії. Подібно до перебування в Україні, після переведення на Захід і впродовж перебування там українські батальйони не брали активної участі у воєнних діях, виконуючи переважно охоронні функції. Наприклад, переведені до Данії невеликі українські частини не залучали до військових дій, оскільки на території цієї країни тоді взагалі не велися бойові операції[405].

Деякі українські формування на той час служили у Південно-Східній Європі в складі збройних сил Німеччини або союзних їй країн. Від початку німецько-радянської війни найбільше українців діяли на боці німецької армії на Балканах у Хорватії. Тут для охорони українських родин від прокомуністичних партизанів у складі Хорватської Краєвої Армії (Домбрани) укомплектовано 1-шу сотню українських леґіонерів (1 sat Ukrajinska Legionara), вояки якої носили на уніформах тризуби. До створеного на її основі українського леґіону під командуванням підполковника Володимира Паньківа зголосилося 505 добровольців, у тому числі 150 з Боснії. На їх базі сформовано 1-ий Український добровольчий полк. Поступово його чисельність розширено до 1 500 вояків, які виконували охоронні функції та брали участь у бойових діях проти комуністичних боївок, за що були відзначені керівництвом Хорватії (відомо, наприклад, що за поданням командувача хорватських збройних сил особисто глава Хорватської держави Анте Павеліч нагородив малою срібною медаллю сотника Дмитра Луценка, хорунжого Петра Бучка й ще п’ятьох стрільців леґіону)[406]. Позбавлений можливості виїхати до України, він був кинутий в Боснію, а весною 1943 р. брав участь у спільних акціях хорватських та німецьких частин у Біхачських лісах проти юґославських комуністичних партизанів під керівництвом Йосифа Броз Тіто[407]. Українці також увійшли до батальйону, що поповнив створений у складі вермахту посилений піхотний полк № 369 (хорватський) (Verstärktes Infanterie Regiment 369 (kroatisches)); до його складу входили два хорватські і один боснійський батальйони. З початком німецько-радянської війни вони були переведені у Деллерсгайм (Döllersheim) в Австрію й далі на південний сектор Східного фронту. Після участі в боях під Харковом, Калачем й Доном їх кинуто під Сталінград, де майже повністю розбито. Після цього сформовано новий полк, що діяв у складі 369-ої піхотної дивізії (хорватської).

Подібно до інших іноземних формацій, що брали участь у бойових діях на боці Німеччини, українські військові формування часто змінювали місце дислокації. З огляду на технічну складність подання усіх цих місцевостей та частин, у таблиці наведено дані про більшість розкиданих по різних країнах Європи у 1943–1944 рр. найвідоміших з цих формацій із зазначенням того місця, де вони були довше.

Складено на підставі поданої у праці інформації, а також її співставлення з німецькими, радянськими й польськими даними: ВА. - RS 5 — Ersatz- und Ausbildungseinheiten, Schulen, Ergänzungs- und Fürsorgedienststellen der Waffen-SS; ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. -Спр. 196. — Арк. 34–36; Radziwoiiczyk К. Niemieckie sity zbrojne… [тара].

Таблиця 12 (закінчення) Місцевості за межами України, в яких у 1943–1944 рр.

вишколено кадри українських батальйонів, створених німецькими інстанціями

Нею командував генерал-лейтенант Фріц Найдгольдт (Neidholdt). У першій половині 1943 р. полк брав участь в боях у Сербії, а з середини 1943 р. до кінця війни у Хорватії. Восени 1943 р. українські військові підрозділи, що діяли на боці німецьких військ в Юґославії, стали вже доволі помітною силою, так що юґославські партизани навіть змушені були видати листівку ”До українців у німецькій уніформі!”. Вона закликала українців під час військової служби добре поводитися ”з цивільним народом”, не дозволяти нацистам "вбивати невинних мешканців” й уникати боїв із комуністичними партизанами та сприяти їх нападам на німецькі загони^215. Окрім сухопутних сил приблизно 500 українців поповнили Хорватський військово-морський леґіон (Hrvatska Pomorska Legija), створений у червні 1941 р. і розформований у жовтні 1943 р. Офіцер цього леґіону Едґар Анджелі в одній з доповідей підкреслив: "Українські добровольці виявили у боях на Азовському морі велику мужність та відмінні знання, які вигідно вирізнили їх серед членів леґіону”216.

Крім прагматично-утилітаристських міркувань, зберегти існуючі національні формування Гітлера спонукав ще один важливий аспект. Справа у тому, що на середину 1943 р. наявність російських, українських та інших національних частин у німецьких збройних силах виявилася потрібною для психологічного впливу не лише на червоноармійців по той бік фронту і мешканців окупованих територій. За умов погіршення воєнного становища не менш важливою була пропаґанда серед союзників Німеччини її підтримки східноєвропейськими народами. З цією метою вирі-

Корчак-Городиський О. Замість вигадок… — С. 25–26.

Бобков А., Царенко М. Українці у Хорватському військово-морському Легіоні // Вісті Комбатанта. — 2000. - 4.2. — С. 55.

шено використати німецькомовну пресу на Балканах та у нейтральній Швейцарії. Очевидно, що саме завдяки інспіруванню з боку АВП ОКВ й райхсміністерства пропаганди, на сторінках їх газет публікували матеріали на тему українських військових частин на боці Німеччини після їх розміщення на широких просторах Європи. 22 червня 1943 р. в опублікованій у газеті "Донауцайтунґ” статті про Україну німецький журналіст Мартін Швабе писав, що українські "добровольчі полки в рамках німецьких збройних сил, що мають також старшин з власних територій, вже давно проявили свою бойову вартість”. Унаслідок цього, за його словами, "країна над Дніпром” стала одним із наймогутніших союзників Німеччини ”у боротьбі проти смертельної загрози — більшовицького ворога”[408]. 4 жовтня у статті "Україна — об’єкт боротьби” кореспондент газети "Базлер Нахріхтен” зі Стокгольму писав, що серед характерних для України настроїв було прагнення створення з добровольців українського війська на боці Німеччини[409].

Однак пропаґандистські тези і надалі видавали бажане за дійсне, не відображаючи дійсного стану справ, для якого були характерні сталість неґативного ставлення впливових у райху осіб до російських, українських та інших батальйонів. Зокрема Гіммлер, у черговий раз дублюючи погляди Гітлера, виступив проти втручання сухопутних військ у політику та існування частин РОА й УВВ. У промові в Познані 24 жовтня 1943 р. райхсфюрер СС заявив, що він взагалі категорично проти пропаґанди Власова, бо вона дозволяла багатьом німецьким воякам писати, що росіяни не "унтерменші”, а шляхетний народ, який був поневолений. ”А пан Власов вважає, що Німеччина ніколи не переможе Росію! — обурювався Гіммлер. — І цій людині наші старші панове хочуть дати зброю, щоб він йшов з нею проти Росії, а одного дня, можливо — що дуже вірогідно — проти нас”. Гіммлер зауважив, що перевага німців полягає у їх вищості над іншими народами й наголосив: "Наше завдання: німецька людина повинна опановувати континенти й стати на чолі світу. А тепер, коли ми скажемо, що Росії не переможемо, що росіян може перемогти лише росіянин, тим самим ми себе вбиваємо. І у цьому небезпека Власова”[410].

На той час позицію Гітлера щодо недовіри до Східних військ повністю поділяв відомий своєю антиукраїнською політикою райхско-місар України Е. Кох. Ще 28 червня 1943 р. у розмові з німецьким журналістом Каушем він повторив позицію фюрера й зауважив, що краще було б поміняти півмільйона полонених червоноармійців на півмільйона захоплених у радянський полон німецьких вояків і вже їх використати проти СРСР. Кох заявив, що йому важко повірити, ніби 500 000 німецьких вояків зможуть замінити ненадійних 500 000 східних добровольців, яких він назвав "холодною кавою”. Під час наради з А. Розенберґом і Ф. Заукелем 13 липня 1943 р. Кох, знову вказуючи на доцільність розпуску добровольчих батальйонів і скерування їх вояків до примусової праці, підсумував: "Безпомилковий наказ фюрера у цій справі має бути виконаний”[411].

Використовуючи різні арґументи, Кох робив усе можливе, щоб звести до мінімуму кількість організованих українських батальйонів сухопутних військ. Його особисту політичну лінію в справі національних формувань при вермахті можна охарактеризувати як максимальне недопущення їх подальшого комплектування. Кох не оминув нагоди, щоб відмовитися підтримати генерала Східних військ Г. Гельміха щодо надання повноцінної з німецькими вояками соціальної опіки українським військовослужбовцям вермахту в РКУ. На запит генерала за дорученням Е. Коха його заступник П. Дарґель 7 жовтня 1943 р. відповів, що райхскомісар не займає у цій справі жодної позиції. Дарґель дав зрозуміти, що керівництво РКУ вважає дане питання неактуальним через начебто мізерну кількість українців у німецькому війську. При цьому він послався на листа В. Кайтеля до А. Розенберґа від 16 липня 1943 р., в якому вказувалося, що за даними ГШ ОКВ на той час у РКУ було лише 630 українських військовослужбовців вермахту[412].

Позиція Коха цілковито влаштовувала відданий Гітлеру генералітет, представник якого К. Цайцлер 19 жовтня 1943 р. заявив: "Східні війська стають все більше й більше ненадійними… Краще не мати жодних частин для підтримування безпеки в тилових районах, аніж мати непевні елементи, які в критичний момент дезертирують до партизанів зі своєю зброєю. Ненадійні місцеві батальйони мають бути розпущені по можливості в найкоротший термін”. Загалом у результаті такої позиції більшості представників військового і політичного оточення Гітлера, станом на 7 листопада усього з колишніх приблизно 160-ти національних та полінаціо-нальних батальйонів Східних військ збережено разом 100, і тільки меншість з них залишено на Східному фронті. Під впливом позиції фюрера Цайцлер погодився перевести 60 % вояків Східних військ на роботу до райху. Однак на практиці цей наказ застосовано лише щодо 5 000 осіб[413].

Отже, за даними ГШ ОКГ, на початок листопада верховний командувач вермахту в Україні К. Кітцінґер не мав у своєму прямому підпорядкуванні жодного українського формування. На той час найбільше збережених українських формацій діяли в складі 5-го армійського корпусу генерала піхоти Карла Альмендіґера (Allmendiger) та 49-го гірського корпусу 17-ої армії і особливо 44-го армійського корпусу генерала артилерії Максиміліана де Анґеліса (Angelis) відновленої 6-ої армії, що входили до ГА ”А”. Деякі українські формації були також у складі 11-го армійського корпусу генерала артилерії Вільгельма Штеммермана (Stemmermann) та 40-го танкового армійського корпусу генерал-фельдмаршала Фердінанда Шернера (Schömer) ГА "Південь”. Подібно до російських, козацьких чи інших батальйонів, українські курені і далі входили переважно до складу частин постачання окремих дивізій як допоміжні технічні (будівельні) батальйони. Наприклад, при ГА ”А” український будівельний батальйон № 64 діяв у складі 370-ої піхотної дивізії генерала Фріца Беккера (Becker) й три легко озброєні українські загони — в складі батальйону постачання № 150 50-ої піхотної дивізії генерал-лейтенанта Фрідріха Зікста (Sixt). При ГА "Південь” український будівельний батальйон № 111 був у складі 111-ої піхотної дивізії генерала піхоти Еріха Ґрюнера (Grüner), а український будівельний батальйон № 235 — у складі включеної до 1-ої танкової армії 198-ої піхотної дивізії, якою командував генерал Ганс-Йоахім фон Горн (Horn). При 44-му армійському корпусі будівельна сотня № 97 увійшла до складу 97-ої "мисливської” дивізії (Jäger-Division) генерала піхоти Людвіга Мюллера (Müller), 101-ша — до батальйону такої ж категорії 101-ої дивізії генерала гірських військ Еміля Фоґеля (Vogel). За офіційними даними ГПІ ОКГ, між 7 вересня і 23 листопада в складі німецьких сухопутних військ нараховувалося 10 українських батальйонів і понад 10 українських сотень та декілька чисельно менших підрозділів (див. табл. 13 і 14). Проте, через попереднє приховування командувачами німецьких армій справжньої кількості подібних формувань, навряд чи можна вважати ці дані повними.

Львівські вісті. - 4 грудня 1942. — Ч. 277 (401). — С. 3.

OKH/Gen.St.d.H. General der Osttruppen Nr 405/43 gKdos.Stand: 5.September 1943. Schematische Kriegsgliederung der landeseigenen Verbände // NAUS. — T-78. - Roll 413.-Frames 6 381 293-6381 293.

OKH/Gen.St.d.H. General der Osttruppen Nr 406/43 gKdos. Stand vom 22. November 1943. Schematische Kriegsgliederung der landeseigenen Verbände // NAUS. -T-78. -Roll 413.-Frame6 381 286-6 381 210.

Подальша наявність українських формувань у сухопутних військах Німеччини дала українським політичним та військовим діячам підстави вважати, що німецькі інстанції "законсервували”, але не відкинули ідею створення УВВ. Не чекаючи санкції німецького командування, деякі старшини колишньої армії УНР після довгих приготувань врешті зважилися на організацію штабу УВВ. Одним із основних авторів плану його утворення став уродженець Східної України, випускник Чугуївської військової школи, майор колишньої армії УНР і тогочасний активіст Союзу Українських Комбатантів у Варшаві Петро Крижанівський[414]. Перехопивши ініціативу Голуба, першим символічним кроком на шляху до організації штабу УВВ він вважав санкцію на реалізацію цього, плану керівництва еміґраційного уряду УНР на чолі з А. Лівицьким. Схвалення ним даної справи, на думку Кри-жанівського, надавало характер леґальності УВВ як національній військовій силі, створення якої мало привернути до українського питання увагу світової громадськості. Підвищений Лівицьким до ранґу підполковника, він вважав, що факт існування реґулярних українських з’єднань викличе серед вояків-українців у ЧА патріотичне піднесення й спонукає їх переходити на бік УВВ. Прибічники ідеї Крижанівського розглядали українців-червоно-армійців не як ворогів, а як своїх співвітчизників, змушених тимчасово воювати на боці СРСР, і як потенційну базу для комплектування УВВ.

Крім сприяння президента уряду УНР в екзилі А. Лівицького, Крижанівський вирішив заручитися підтримкою української церкви в особі колишнього капелана армії УНР і лицаря ордену "Хрест ім. С. Петлюри” архипресвітера Павла Пащевського, але той невдовзі помер*. Зустрічаючись із церковними ієрархами, Крижанівський спробував одночасно налагодити зв’язки з відомими національними громадськими та військовими діячами, які опинилися на території Польщі. Протягом осені 1943 р. П. Крижанівський робив усе можливе для фактичного здійснення планів створення українських збройних сил. Особливо наголошуючи на всеукраїнському характері УВВ, він залучив до співробітництва одного вихідця з Галичини та одного з Наддніпрянщини. Зважаючи на те, що шеф створюваного під егідою Власова штабу РОА Федір Трухін був генерал-майором, Крижанівський для підняття престижу УВВ докладав усіх зусиль, щоб його штаб очолив принаймні ранґом вищий генерал-хорунжий колишньої армії УНР М. Капустянський^226. Однак причетні до цієї справи представники німецького командування, які контролювали організацію штабу УВВ, не дозволили зайняти цю посаду генералові колишньої української армії, до того ж членові Проводу ОУН-М. Вони розраховували, що командувачем УВВ повинен стати колишній радянський офіцер-українець, як, наприклад, в РОА генерал-росіянин з ЧА. Підбір відповідного кандидата на цю посаду доручено редакторові "Українського Добровольця” Г. Которовичу, який після кількатижневих пошуків налагодив зв’язок із колишнім майором ЧА Кирилом Дацьком*.

Дацько працював співробітником, а з часом став керівником створеної поряд із російською української секції відділу (батальйону) пропаґанди військових кореспондентів СС (SS-Kriegsberichter Abteilung-SS-KBA). Відома з грудня 1943 р. як полк пропаґанди СС імені Курта Еґґерса (SS-Standarte Kurt Eggers), ця частина брала участь у підготовці пропаґандистських акцій для країн Східної Європи^227. Особливою перевагою його представників (журналістів, фотографів, кінооператорів тощо) було те, що з метою спрощення допуску до передових ліній фронту вони мали спеціальну документацію, відому як вільний паспорт (Freipass), що значно полегшувало їх переїзди. Ненімці здебільшого служили у своїх національних

Фурґала А. Маловідоме з історії Українського Визвольного Війська (УВВ) // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 5–6. — С. 107.

Кирило Дацько народився у 1912 р. на Наддніпрянщині. Перспективний кадровий офіцер, він міг швидко зробити кар’єру в ЧА, але потрапив до німецького полону в перші місяці війни. Невдовзі після цього його перевели в табір для полонених офіцерів і в 1942 р. звільнили. Дацько опинився у німецькому полоні зі своїми військовими документами, серед яких був наказ радянського командування про присвоєння йому ранґу підполковника і клопотання про підвищення його найближчим часом до ранґу полковника ЧА (Shandruk Р. Arms of Valor… — Р. 290).

формуваннях, але інколи їм доручали проводити окремі кампанії та звітувати про них у місцевій пресі[415].

Поступово навколо Дацька об’єдналося кілька колишніх молодих офіцерів-українців із ЧА, які в німецькому полоні змінили своє ставлення до Радянського Союзу. На підставі їх дописів до "Українського Добровольця” напрошувався висновок: спершу виховані (хоча й у комуністичному дусі) патріотами рідної землі, як вояки вони вважали себе зобов’язаними виконувати військовий обов’язок у той час, коли тисячі їх співвітчизників вмирали героями, вважаючи, що захищають свою Вітчизну. Проте швидке просування німецьких військ змусило багатьох із них задуматися над політичними причинами поразок ЧА. Роздуми на цю тему неминуче привели більшість цих людей до однозначного висновку: український та інші народи СРСР не бажають захищати радянську владу та створену нею систему насильства і воювати за сталінський режим, який маскувався святим для кожного з них ім’ям Батьківщини. Такі думки викликали у багатьох із них сумніви, чи доцільно проливати власну кров і чи це дійсно в інтересах українського народу. Керуючись такими міркуваннями, офіцери-українці з ЧА, які потрапили до німецького полону, свідомо вирішили взяти участь в українському визвольному русі проти СРСР, протиставивши радянському гаслу ”3а Батьківщину, за Сталіна!” заклик ”3а Батьківщину, проти Сталіна!”. Вони почали послідовно викривати механізми переслідування й терору НКВС, демаскуючи імперську сутність та злочинні прояви сталінського режиму.

Проте кандидатура колишнього майора ЧА на посаду шефа штабу української армії також швидко відпала. Дацько не погодився на пропоновані німецьким командуванням проекти створення УВВ лише на основі колишніх військовополонених, які народилися у Східній або Центральній Україні й виступив за формування українських збройних сил із представників усіх українських земель[416]. У відповідь на це Крижанівський знову звернувся до президента уряду УНР в еміґрації А. Лівицького, який уповноважив контролювати справи формування УВВ полковника М. Са-довського. Садовський, в свою чергу, доручив підтримувати постійний зв’язок із Крижанівським і взяти участь в організації УВВ полковникові колишньої армії УНР Михайлові Поготовку*. На той час Крижанівський та його однодумці (колишні генерал В. Савченко-Більський і полковник Василь Чабанівський', сотники армії УНР Михайло Шило, Леонід Василів, Голосів та інші) припускали, що німецько-радянська війна вступає в нову фазу й враховували можливість поразки Німеччини, але не вважали крах райху автоматичним кінцем українських військових формувань. Ініціатори створення штабу УВВ розраховували обмежити співробітництво з німецькими інстанціями переважно застосуванням військової допомоги вермахту при формуванні українських національних з’єднань. Для їх створення мали бути використані усі матеріальні можливості вермахту із врахуванням найсучасніших на той час засобів ведення війни. На думку Крижанівського та його прибічників, відступ німецьких сухопутних військ з території східних та центральних областей України мав переконати вищі відомства Німеччини в необхідності створення українських збройних сил. Висловлюючи своє тодішнє бачення розвитку подій, 25 червня 1943 р. М. Поготовко заявив перед офіцерами колишньої армії УНР: ”Ця війна мусить принести розв’язку проблеми Сходу Європи й саме час війни є найкращим часом, щоб таку важливу проблему розв’язати”[417]. Після повернення з Києва у приватній розмові з відомим українським письменником Уласом Самчуком у січні 1944 р. в Рівному своїми оцінками ситуації поділився інший прибічник ідеї створення УВВ Ю. Лісовський. На той час він був відомий під літературним псевдонімом "Юрій Горліс-Горський”; про його нелітературну діяльність у той час ходили неймовірні чутки. Він заявив Самчукові, що справу визволення України не програно. Його прогноз зводився до того, що навіть у випадку поновлення сталінського режиму в Україні Європа "одного разу отямиться” й "часи колоніальності” будуть недовго, чому сприятимуть також українці та дії українських національних партизанських формувань[418].

Представники командування вермахту тривалий час не наважувалися йти навіть на декларативне створення штабу УВВ. Тільки після того, коли з’єднання ЧА витіснили німецькі війська з Києва, німецькі інстанції врешті-решт дозволили на його офіційне заснування. Деякий поштовх цьому дала ініційована представниками військових кіл та РМО спроба змінити німецьку східну політику щодо творення великих козацьких з’єднань. Внаслідок цього в 1943 р. у Херсоні на базі козацьких частин, за сприянням фельдмаршала Е. Кляйста, сформовано козацьку дивізію, командувачем якої призначено німецького генерала Гельмута фон Панвіца (Pannwitz)232. До середини 1943 р. у її складі під командуванням німецьких офіцерів організовано полки: 1-ий Донський, 2-ий Сибірський, 3-ій і 4-ий Кубанські, 5-ий Донський (єдиний, яким командував ненімець І. Кононов), 6-ий Терський та батарею кінної артилерії. 1 червня 1943 р. Г. Панвіц став генерал-майором і почав іменуватися командиром усіх козацьких з’єднань (Kommandeuraller Kosaken verbände), але до складу його дивізії не ввійшла решта козацьких частин, що були підпорядковані іншим німецьким з’єднанням і дислокувалися в різних регіонах України^233. 10 листопада 1943 р. побачила світ декларація за підписом В. Кайтеля від ОКВ та райхсміністра А. Розенберґа від уряду райху про визнання історичних прав та споконвічних привілеїв козацьких формувань і проголошення їх союзниками Німеччини^234.

Після тривалих приготувань у ті самі дні оголошено про створення штабу УВВ на чолі з П. Крижанівським, якого Лівиць-кий підвищив до ранґу полковника. Відповідно до задумів українських офіцерів, після кількамісячного прискореного об’єднання українських частин в дивізії й поповнення, УВВ повинно було стати потужним чинником, що мав змусити рахуватися з собою командування вермахту та німецькі урядові структури. Крижанівський сподівався отримати з боку військових кіл Німеччини якомога більше засобів для збільшення чисельності частин УВВ із поступовою реорганізацією їх у національні збройні сили, потрібні Україні у майбутньому. Вперше про створення штабу УВВ він повідомив на зібранні українських фронтових вояків, що відбулося на початку листопада 1943 р. у Варшаві за участю представників німецького військового командування та РОА. Там само в присутності німецьких офіцерів Крижанівський заявив, що ”чи хто хоче, чи не хоче, а Україна незалежною державою буде”238. Відразу ж після цього у Варшаві як тимчасовому осередку очолюваного ним штабу почався офіційний запис добровольців до УВВ^236.

Див.: Kem Е General von Pannwitz und seine Kosaken. Sie kämpften für die Freiheit und starben am Westen. - Göttingen: Plesse Verlag, 1963.

Littlejohn J. Foreign Legions… — Vol. 4. - P. 276.

Казачьи ведомости. — Берлин, І. III. 1944. — № 8. — С. 2.

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 222.

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 37. — Арк. 13.

Варшавське середовище старшин колишньої армії УНР готувало для штабу УВВ, поряд із суто військовими, дві основні майбутні функції: спершу об’єднавчого центру вже діючих в структурі УВВ українських батальйонів в окремі дивізії й відтак Генерального штабу реґулярних українських збройних сил. У перспективі штаб УВВ мав стати основним військовим відомством загального українського визвольного руху. Відповідно до задумів Крижанівського та його найближчих співробітників, створені командуванням німецького війська українські військові частини у всьому мали підпорядковуватися штабові УВВ, а командуванню вермахту — лише на початковому етапі свого існування й тільки в оперативному плані. До українського військового штабу, за зразком існуючих на той час військових штабів воюючих країн, мали належати: оперативний відділ, персонально-організаційний відділ (кадрів), відділ розвідки, а також відділи зв’язку, тилу й топографії^237. Основними з них спершу стали б організаційний відділ та відділ підготовки старшинських кадрів. Поступово штаб УВВ також повинен був зайнятися питаннями науково-військових кадрів та збільшення вимог до старшин. Вишкіл усіх військовослужбовців УВВ мав відбуватися там, де вважав за потрібне його штаб^238.

Загалом військова організація формувань УВВ повинна була повторювати структуру армії УНР. До його складу мали належати дивізії, полки, курені, сотні, чоти та рої. Військовою уніформою й відзнаками УВВ мали стати форма та відзнаки колишньої армії УНР. Проте в умовах війни його вояки носили тільки радянські або німецькі мундири без цих відзнак переважно лише із нарукавною жовто-синьою емблемою з тризубом та літерами ”УВВ”239. Поєднання таких кольорів зайвий раз свідчило про те, що проект емблеми УВВ розроблено прибічниками уряду УНР в екзилі, офіційним прапором якої до кінця Другої світової війни вважався саме жовто-синій.

Окрему увагу організатори штабу УВВ планували звернути на підготовку власних офіцерських кадрів, котрі з часом мали взяти у свої руки командування з’єднаннями реґулярних українських збройних сил. Важлива роль у процесі створення УВВ мала належати психологічній службі — очолюваному майором К. Дацьком відділові пропаґанди УВВ, головним завданням якого була ідеологічна мотивація необхідності УВВ для українського визвольного

Дубровський В. Військові те загальновійськові штаби // Вісті… -Травень-червень 1954. — Ч. 5–6 (43–44). — С. 2–3.

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 223.

Littlejohn D. The Patriotic Traitors. A History of Collaboration in German occupied F.urope, 1940–1945. - London: Heinemann, 1972. - P. 328; ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. - Cnp. 37. — Арк. 5 зв. руху та дії проти психологічного наступу пропаганди ЧА. Ідеологічно-моральні основи УВВ мали випливати з ідеологічно-духовних принципів колишньої армії УНР, передовсім почуття обов’язку й гідного служіння національним інтересам України. На їх основі розроблено кодекс вояка українських бойових формувань у сухопутних військах Німеччини. В одному з його пунктів вказувалося, що "боротьба з більшовизмом — обов’язок кожного патріота” й наголошувалося: "Боротьба за визволення українців, що мучились під більшовицьким гнітом — це справа честі українського народу”. "Стаючи в лави визвольної армії, - зазначено далі, - доброволець повинен знати, чого від нього чекають Батьківщина й народ: 1. Дисципліни й послуху; 2. Залізної волі дощенту знищити більшовиків; 3. Чистоти ц охайності духу й тіла; 4. Порядного, чесного й одвер-того ставлення не лише до начальства, але й до своїх товаришів”240.

Загалом військова доктрина УВВ мала базуватися на національній доктрині українського визвольного руху, головна мета якого зводилася до здобуття й утвердження Української держави. Порівнюючи з аналогом РОА, у цьому аспекті ідеологія УВВ суттєво відрізнялася від ідеології частин створюваної під командуванням Власова армії, російське командування якої на той час фактично мало свою державу у формі Радянського Союзу. Згідно з планами авторів ідеї творення УВВ, його частини мали "створити гвардію нації”. Від офіцерів УВВ вимагалося, щоб політична твердість та національна цілеспрямованість в словах та справах нерозривно пов’язувалися з їх діловими якостями й відданістю національній ідеї та ідеї української державності^241.

Ідейним обґрунтуванням проекту творення УВВ було трактування його як прояву бажання українського народу добитися волі та ще однієї ланки в боротьбі українського народу за державність. Логічним завершенням оформлення УВВ як українських збройних сил мала стати розроблена на той час присяги його вояків на вірність Україні. ”Я обіцяю, — повинен був присягати кожен вояк УВВ, — обороняти Батьківщину свою Україну проти всіх ворогів її до останнього дихання й нехай допоможе мені Бог Всемогущий та Пречиста Мати. Амінь”242.

Проте німецькі інстанції прагнули, щоб Крижанівський очолював тільки фіктивний штаб частин УВВ, тоді як усі питання їх формування, матеріального забезпечення, вибору місця дислокації та залучення до бойових дій командування вермахту й надалі розраховувало зберегти за собою. Схильні випереджувати події,

Новий час. Український часопис Петриківської округи. — Петриків, 27 травня 1943. - № 35 (82). — С. 2.

Український Доброволець. — 16 грудня 1944. - № 83. — С. 2.

За волю і права. — 20 червня 1944. - № 1. — С. 1. наприкінці 1943 р. деякі з представників цих інстанцій запевнили Крижанівського в готовності сформувати в складі німецьких військ перше велике з’єднання УВВ — дивізію "Україна”243. Однак інстанції вермахту, не отримавши для цього ані відповідних повноважень, ані санкції свого вищого керівництва, змушені були відмовитися від подальших обіцянок організаторам штабу УВВ. При цьому, щоб не допустити до українських військових формувань при вермахті політичних впливів еміґраційного уряду УНР і під тиском органів безпеки (СД), німецьке командування погоджувалося на комплектування формацій УВВ не на базі колишніх вояків армії УНР, а лише з числа захоплених у німецький полон радянських бійців-українців^244.

Отже, німецьке командування бажало використати старпщх віком офіцерів колишньої армії УНР певною мірою з пропаґандист-ською метою, але при цьому критично сприймало втрату більшістю з них кваліфікації у міжвоєнний період, а тому з військової точки зору надавало перевагу молодшим полоненим червоноармійцям. Небажання політизувати справу українських військових формувань і чітко окреслювати з німецького боку функції штабу УВВ було викликано задумом використовувати його для політики райху, в той час як українські організатори прагнули перетворити його на інструмент суто української політики. Відсутність компромісів у цьому питанні викликали як суперечності між різними німецькими інстанціями в питанні створення УВВ, так і тертя в стосунках між ними з одного боку і українськими прибічниками ідеї створення УВВ з другого, що постійно загострювалися і набули свого кульмінаційного завершення на початку 1944 р.

Питання українських формувань в збройних силах Німеччини тісно пов’язувалося з планами використання на їх боці командира повстанських загонів Т. Бульби-Боровця, заарештованого у ті дні працівниками СД і переведеного до Варшави. З грудня 1943 р. командувач вермахту в Україні К. Кітцінґер повідомив ФГО, що Е. Кох в найближчий час при зустрічі з фюрером планує порушити питання "трактування бандитського вождя Тараса Бульби, з яким він не згоден” і разом із цим "вказати на зростаючу небезпеку Східних військ”248. Щоб пом’якшити його позцію, 18 грудня Східне міністерство розробило таємний проект із грифом "Після ознайомлення негайно знищити”, у якому запропоновано створити організацію українського визвольного руху під назвою Український Національний Союз Визволення Батьківщини (УНСВБ). "Український

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 34. — Арк. 48–48 зв.

Там само. — Спр. 7. — Арк. 38 зв.

WFSt./Op (Н). F. Н. Qu, den 3. 12. 1943. Vortragsnotiz. Betr.: Aufruf WB Ukraine // BA-MA. - RW 5/v. 464. - S. 49.

Національний Союз Визволення Батьківщини, — вказувалося в проекті, - повинен створюватися в зручній формі, але його резиденція буде розміщуватися при райхскомісарі України й перебувати у його підпорядкуванні. Що стосується необхідності особливо враховувати вимоги козацтва, то це завдання багато в чому співпадає із завданнями, що виникають при вирішенні російських проблем”246. Проте, як і слід було очікувати, подібно до попередніх планів творення УНК, цей проект не був реалізований, а Бульбу-Боровця було переведено до концтабору Заксенгаузен.

Деяким чином викликана пожвавленням акції Власова актуалізація справи українських військових формувань у німецькій східній політиці зацікавила провласовськи орієнтовані кола німецьких установ. 16 грудня 1943 р. керівник російської секції РМО Рудольф фон Кнюпфер (Knüpffer) через референта Паллона звернувся до спеціаліста зі східноєвропейських справ у відомстві А. Розенберґа Ґ. Менде з проханням з’ясувати позицію тогочасного генерала Східних військ Г. Гельміха щодо цих формацій^247. Після цього до Гельміха через свого офіцера зв’язку відразу ж звернувся Менде з проханням поінформувати, ”чи зміниться кількість призначених в Україні місцевих сил”, але не отримав відповіді^248. Поряд із відомим неґативним ставленням Гітлера, певною мірою це було зумовлено ще й тим, що тоді як в РМО розглядали проблему створення УВВ у політичному аспекті, військові кола її сприймали критично з точки зору технічної складності реалізації. Стримування формування УВВ виявилося наслідком розходжень навіть між Східним міністерством і армійськими відомствами — тобто інстанціями, які підтримували цю ідею з самого початку. Деякі розходження між РМО і командуванням вермахту в питанні створення УВВ упродовж 1943 р. Ґ. Менде згодом прокоментував так: "Головне командування вермахту не мало ніякої виразної думки щодо східної політики. Воно було лише зацікавлене в тому, щоб на Сході проводилось політику, яка допомагала б війську, що стояло в боях. Тому Головне командування підтримувало політику, яка могла б з’єднати симпатії народів Сходу… Міністерство Сходу від початку підтримувало організування перших з’єднань східних добровольців і постання української національної армії та пропонувало, в зв’язку з тим, запровадження для українських добровольців (наприклад, у батальйонах РОА) тризуба і напису ”УВВ”, як відзнаки, а також відокремлення українців у

NAUS. - T-454. - Roll 21. - Frame 000 913.

Dr. Pallon. Herr Professor von Mende im Hause. Berlin, den 16. 12. 1943. Betr.: Fürsorgemaßnahmen für ukrainischen Wehrmachtsangehörige. Pallon // NAUS. -T-454. - Roll 39. - Frame 000 992.

NAUS.-T-454.- Roll 39,- Frame 000 991.

Не бажаючи, щоб УВВ було тільки пустим пропаґандистським заходом, Крижанівський врешті-решт відкрито виступив перед німецьким командуванням за конкретні кроки щодо оформлення УВВ як реальних національних збройних сил. Однак це тільки погіршило ситуацію і призвело до конфлікту між представниками німецьких установ, з одного боку, і Крижанівським та його однодумцями, з другого. Вирішення проблеми створення штабу УВВ не належало до сфери компетенції німецького командування й було не стільки військовим, скільки політичним, і залежало від волі вищого керівництва Третього райху. Подібно до становища вояків українських частин при вермахті, становище організаторів штабу УВВ виявилося нестійким і залежним від німецьких органів безпеки, які на той час контролювали справу організації національних військових формувань у збройних силах Німеччини. Невдалі наслідки мала також спроба М. Поготовка заручитися підтримкою німецьких цивільних окупаційних інстанцій під час розмови українських суспільних діячів з губернатором дистрикту Варшава Л. Фішером (на зустрічі з котрим 20 січня Поготовко від імені української делегації заявив, що весь український народ має одностайну думку про те, щоб боротися проти відновлення в Україні терору НКВС)250.

На середину січня 1944 р. під тиском СД штаб УВВ фактично розпущено, хоча спроби організувати його ще деякий час тривали. В рамках вирішення пов’язаних зі створенням УВВ та його штабу справ на початку березня 1944 р. до Львова прибув К. Дацько. Проте, через відсутність сприяння командування вермахту й маловідомість серед українців Галичини, він не знайшов тут належної підтримки^251. Фатальною для долі штабу УВВ виявилася також загибель двох його провідних організаторів. З березня у Варшаві від кулі польського боївкаря з Армії Крайової (АК) помер один із найактивніших з них М. Поготовко, а в червні при остаточно нез’ясованих обставинах під Львовом загинув засновник першого штабу УВВ Голуб^252.

Передбачалося, що курені УВВ будуть розформовані, а їх вояки перейдуть до німецьких частин або до цивільної служби. Проте,

Пляни німців щодо України… — С. 3.

Рідна земля. Український популярний тижневик. — Львів, ЗО січня 1944. — Ч. 5 (122). — С. 2.

ЦЦАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 100.

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… — С. 74; Філоненко П. Збройна боротьба на Волині… — С. 56.

як і в середині 1943 р., німецьке командування не наважилося піти на остаточну ліквідацію українських батальйонів. Термін ”УВВ” і надалі використовувався лише з пропаґандистською метою щодо українських охоронних і переважно будівельних батальйонів різного підпорядкування, розкиданих на віддалених одна від одної ділянках тилу та фронту[419]. Через відому недовіру вищого політичного керівництва нацистської Німеччини до ідеї формування УВВ і некомпетентність у цій справі командування вермахту, так і не відбулося втілення її в життя з урахуванням змісту, вкладеного в цей термін його українськими авторами. Саме тому, за словами професора Лева Шанковського, тривалий час "плани створення УВВ не могли вийти поза створення українського відділу пропаганди [ОКВ]”[420].

Причислені до українських батальйонів вояки після розформування штабу Крижанівського продовжували виконання військової служби з емблемами із літерами ”УВВ”[421]. Частину з них передислоковано на Холмщину, де вони взяли участь у захисті українського населення від терористичних дій з боку польських збройних формувань. ”В обороні нашого (українського — А. Б.) населення від цих злочинств великі заслуги має Українське Визвольне Військо”, - визнав пізніше учасник тих подій Чеслав Міщук[422]. У Петрикові, зокрема, у січні 1944 р. розміщено 4 000 вояків УВВ[423]. Водночас у Ченстохові перебували дві сотні УВВ, якими опікувався Український Центральний Комітет (УЦК), що висилав їм пресу, книжки, а з часом і доповідачів для відзначення національно-культурних річниць[424]. Наприкінці лютого 1944 р. представники УЦК відвідали "Домівку українського вояка”, створену при одному з таких батальйонів УВВ. У ньому, завдяки докладеним його вояками старанням, налагоджено листування з рідними, організовано хоровий гурток і навіть поставлено драму ”Син”, написану одним із вояків УВВ Карпом Трелісом. Зі створеної при курені ж бібліотеки кожна чота щотижня брала по 40 книжок переважно історичного та мемуарного характеру. Описуючи свої враження від побаченого, один із представників УЦК В. Гаврилюк згодом писав: "Вояки УВВ, яких ми бачили,

Деякі українські батальйони без єдиного спільного командування надалі функціонували як самодостатні легіони самооборони, самі дбали про власне господарське забезпечення (в тому числі харчами), а подекуди й частиною зброї. Кілька з них, створених з ініціативи прибічників окремих політичних угруповань, своєю назвою повністю відображали функціональне призначення. Зокрема їх формували спочатку для оборони українського населення від терористичних актів з боку радянських або польських партизанських загонів і лише з часом їх діяльність підтримали німецькі інстанції. Деякі з таких легіонів, з початковою чисельністю не більше сотні, доведено до розмірів батальйонів лише з погіршенням становища вермахту на Східному фронті та при його відступі з території України на Холмщині, Волині та Буковині.

Один із перших такого роду куренів був зобов’язаний своєю появою офіцерові колишньої армії УНР Я. Гальчевському-Вой-наровському. За його ініціативою ще 16 червня 1942 р. у Грубе-шові старшини колишньої армії УНР для оборони місцевих українських установ від терору з боку польських боївок вирішили створити підрозділ, що отримав назву "Холмський Леґіон Самооборони” (ХЛС). Гальчевський-Войнаровський очолив дислокований у цьому місті штаб ХЛС, до складу якого увійшло п’ять українських старшин. Після вбивства Гальчевського-Войнаровського учасниками загону АК наприкінці березня 1943 р. ХЛС очолив Юрій Лукащук. Місцеві німецькі окупаційні органи влади дали напівофіційну згоду на існування цього легіону. Підготовлено емблему із тризубом та нараменники (погони) для підстаршин і старшин. Одночасно для стрільців організовано рекрутські вишколи, якими керували прибулі з Варшави та Львова поручники П. Оксентіїв і Горчин-ський та хорунжий Роман Кивелюк. Вирішено створити подібні формування в сусідніх населених пунктах. Наприклад, у Тарного роді загін самооборони очолив сотник Дармохвал.

Українським офіцерам вдалося перетворити ХЛС у дечому на незалежну тактичну частину не лише в питанні участі у військових діях, а й завдяки самостійному вирішенню питання про підвищення кваліфікації підстаршинських й формування власних старшинських кадрів. Навесні 1943 р. при ХЛС організовано школу підстаршин, яку закінчила група з числа 200 вояків, яких

поділено на дві сотні й озброєно зброєю дислокованої поблизу угорської частини. ХЛС здійснив рейд через Грабовець, Чорторию, Руський Горишів, Конюхів, Гонятичі, Вороновичі, Аделін-М’ягке, М’ягке, Борсуки та Марисин аж до Модрина поблизу Грубешова. Вояки легіону намагалися не допускати до спалювання українських сіл, практикованого загонами АК. Проте це не завжди вдавалося — польські боївки, як правило, проводили каральні операції в тому чи іншому українському селі на Холмщині саме після того, як легіон відступав з нього, через що жертвами терору ставали безборонні жінки, діти та люди похилого віку. Наприклад, на початку березня 1944 р. внаслідок вступу польських боївок у Грубешів загинули десятки з них, оскільки чоловіки з цього міста саме в той час перебували у складі ХЛС в сусідньому лісі. 29 червня 1944 р. з цього приводу один з діячів УЦК Льонґин Голейко в звіті своєму керівництву доповідав, що внаслідок терору польських боївок лише в Белзі опинилося 12 000 біженців з округи Грубешова. При тому він коротко згадав про діяльність ХЛС: ”В областях Грубешівської та Білгорайської округ добре розвивається українська місцева оборона. Вояки місцевої оборони також мають свій головний осередок у Холмській окрузі. Вояки місцевої самооборони частково добре оснащені й на даний час проходять вишкіл”[425].

З середини 1944 р. холмські легіонери також розпочали бойові операції проти більшовицьких саботажно-диверсійних груп. У червні 1944 р. в результаті одного з таких боїв у Гусинському лісі проти рейдуючого з Галичини радянського партизанського загону ХЛС захопив велику кількість зброї та амуніції. Завдяки цьому вояцький склад ХЛС значно збільшено й на початок липня 1944 р. у ньому було вже чотири сотні, в яких разом нараховувалося 500 вояків. 16 липня православний єпископ Іларіон посвятив прапор цієї частини, штаб якої розмістився у Білопіллі[426].

З-поміж решти такого роду частин, ХЛС був відносно меншою мірою пов’язаний з німецькими військовими інстанціями порівняно з іншими українськими батальйонами, створеними у ті дні на окупованій вермахтом території. Це проявилося у тому, що він не мав статусу німецької частини й у відсутності в ньому німецьких офіцерів чи навіть постійної підзвітності їм. Водночас легіон не діяв відокремлено від українського внутрішньополітичного життя. Поступово до нього приєдналося кілька десятків вояків створених мельниківцями повстанських загонів, які відмовилися ввійти до керованих членами ОУН-Б куренів Української Повстанчої армії (УПА). Відомо, що у 1943 р. штаб ХЛС також намагався налагодити зв’язки із загонами Т. Бульби-Боровця. У серпні 1944 р. одні вояки ХЛС відступили на Захід, а інші залишилися, щоб продовжувати боротьбу, й вступили до групи ”УПА-Захід”[427].

Відомішим українським батальйоном, номінально зарахованим до УВВ, був створений прибічниками ОУН-М і еміґраційного уряду УНР Український Леґіон Самооборони (УЛС). На історії цього формування хотілося б зупинитися дещо детальніше. Ще 18 березня 1943 р. для захисту населення від реквізицій радянських партизанів та терору польських боївок і нацистських каральних загонів член Луцького обласного Проводу ОУН-М Михайло Недзвед-ський ("Хрін”) створив Крем’янецьку сотню Волинського батальйону українських повстанців; незабаром референти Луцького районного проводу цієї ж організації Михайло Солтис ("Черкес”) і Арйон Поліщук ("Нечай”) сформували його Луцьку сотню. У липні 1943 р., після їх відмови підпорядкуватися командуванню УПА під політичним керівництвом ОУН-Б, ці сотні розпущено й збережено лише невеликі боївки. Наприкінці вересня працівники німецької таємної польової поліції захопили вояка однієї з них Ананія Федчука ("Окуня”) й через нього запропонували переговори командуванню мельниківських повстанців. У розмовах у с. Милупгі, а згодом у м. Луцьку з українського боку брав участь М. Солтис, з німецького — гауптштурмфюрер (згодом штурмбанфюрер) СД Зіґфрід Асмус (Assmus). У відповідь на звільнення українських політв’язнів у Луцьку, Крем’янці, Дубні та Рівному Солтис погодився сформувати окремий підрозділ, що мав діяти проти радянських та польських партизанів. 10 грудня вояки переїхали з лісу вантажними машинами до Луцька, а на початку січня 1944 р. отримали німецьку уніформу без відзнак. Організація леґіону розпочалася в с. Підгайці під Луцьком у приміщенні сільської школи. Через кур’єрів оголошено про його формування, після чого на місце комплектування прибули демобілізовані вояки Крем’янецької та Луцької сотень. Ними були переважно українці Крем’янецького, Луцького, Володимирівського та Дубнівського районів на Волині. На час формування леґіон періодично переміщували, й окремі його підрозділи дислоковано в селах Городин, Буратин-Веселе, Уляники, Жидичин, Усічі, Буяні, Городок. Новий підрозділ отримав неофіційну назву "Рейдуючий відділ” і 13 січня переїхав у с. Буяні, а 25 січня вирушив у напрямку Володимира-Волинського. Наприкінці січня 1944 р. УЛС, до якого входила тоді тільки одна сотня, з Підгайців передислоковано на західний бік Луцька. Після вступу до Луцька передових частин ЧА 1 лютого леґіон вирушив на захід й затримався на кілька днів у містечку Торчин, звідки відступив через Володимир-Волинський до м. Усти-луга над р. Буг. Тут він дислокувався до кінця лютого й взяв участь у бою із польським збройним загоном, після чого вирушив на Холмщину. Вже під час вишколу леґіон був залучений до бойових дій, у яких зазнав перших відчутних втрат. 11 і 12 січня в бою з радянськими партизанами загинуло кілька десятків леґіонерів, а в боях під Клеванем перша сотня втратила 39 вояків; незабаром також відбувся бій з польським загоном під Торчином[428].

На Холмщині сотня Михайла Каркоця розмістилася в с. Дияконові, а штаб із господарською частиною — поблизу с. Морочина. Поступово чисельний склад формування зростав. На початку березня 1944 р. у леґіон прибули полковник П. Дяченко ("Квітка”), а також з ХЛС сотник П. Оксентіїв ("Омелянів-Терлиця”), поручник Р. Кивелюк та інші старшини. Сформовану незабаром другу леґіонову сотню очолив Юрій Макух, а в середині березня під командуванням Кивелюка створено вишкільну сотню, до якої скеровано майже усіх дотогочасних командирів чот, роїв та найздібніших стрільців. Рейдуючий відділ перейменовано на Український Леґіон Самооборони (УЛС). З німецького боку цей курінь неофіційно трактувався як Український Леґіон Самооборони (Ukrainische Selbstschutzlegion), а формально як 31-ий батальйон СД (SD-Bataillon31) — хоча подекуди застосовували його подвійну назву. Офіційно його вояки мали ступені охоронного батальйону, але, як і в інших українських військових формуваннях у збройних силах Німеччини, неофіційно у повсякденному внутрішньо-військовому житті вживали українські ступені. В оперативному відношенні за час свого існування курінь підпорядковувався тій частині німецької армії, що оперувала на території його дислокації.

Упродовж березня УЛС поступово перетворено з партизанської на тактичну національну військову частину з українською командною мовою, керівні пости в якій зосередилися виключно в руках українців — за винятком двох німецьких зв’язкових офіцерів, які не втручалися в організаційні справи і внутрішнє життя леґіону. Його організатором і першим командиром був М. Солтис. Від часу дислокації УЛС в Клевані під Рівним і на Грубешівщині у першій половині 1944 р. зв’язковими старшинами між ним і німецькими інстанціями були 35-річний штурмбанфюрер 3. Асмус і його ад’ютант обершарфюрер Раулінґ (Rauling). Після участі в боях проти польських партизанських загонів на Волині УЛС діяв на Холмщині (Грубешів, Новий Санч, Криниця, Бохня, Тарговіце, Клай). На початку березня 1944 р. дві сотні УЛС здійснили наступальну операцію на загін АК, що виявилася невдалою через сильну снігову хурделицю й втрату зв’язку між підрозділами; у відплату польські боївки дощенту спалили села Модрин, Модринець та Чирничин[429]. Підсумовуючи наслідки діяльності УЛС на Грубе-шівщині весною 1944 р., керівник філії УЦК в дистрикті Люблін Л. Голейко у звіті для УЦК від 29 червня 1944 р. писав: "Окрім військових і поліційних відділів тут є так званий леґіон гаупт-штурмфюрера Асмуса, а саме загін українських добровольців з Волині. Цей загін взяв участь в акції проти терористів. Цей загін складається з вишколених, добре оснащених, цілком інтеліґентних молодих людей. Вони видають часописи, листівки та звернення до місцевого українського населення, що закликають його ставати до їх лав. З кандидатів відбирають і приймають лише найкращих”[430].

На озброєнні в УЛС була переважно трофейна радянська зброя: охолоджуваний водою важкий станковий кулемет "Максим”, автомат з дисковим маґазином "Фінка” на 70 набоїв (офіційно відомий в ЧА як ”ППШ”) та охолоджуваний повітрям ручний кулемет системи Дєгтярьова ("Діхтяр”) з диском на 45 набоїв. Кожен зі стрільців УЛС мав гвинтівку, тоді як на озброєнні усього леґіону було 20 легких кулеметів системи "Дєгтярьова”, два системи "Максим” і дві протитанкові трофейні радянські гармати. УЛС на середину 1944 р. складався з п’ятьох сотень (серед яких чотири піхотні й сотня важких кулеметів (Schwere-Maschinen-Gewehre-Котрапіеабо скорочено SMG-Kompanie). Ними командували відповідно сотники Іван Гуня ("Нечай”), М. Каркоць ("Вовк”), Ю. Макух, Зореслав Бористен і Євген Поповський. Задля більшої самостійності у складі леґіону спеціально виокремлені: кулеметна сотня під командуванням поручників Євгена Попівського та Степана Лугового, польова жандармерія, польовий суд сотника І. Гуні, Угренка та Костя Гірняка, розвідувальна група (до котрої належали Котьо, А. Федчук та Кобець, до дій яких часто підключався Раулінґ), польовий шпиталь доктора Івана Юрґенса і пропаґандистська група під керівництвом Володимира Трояна, що видавала неперіодичний часопис "Український леґіонер” і листівки до українського населення із закликом діяти лише проти СРСР та польських збройних формувань[431]. Незважаючи на офіційно пронімецьку позицію, шеф штабу леґіону П. Дяченко, бунчужний Яків Горбатюк ("Чмелик”) та інші члени й симпатики ОУН-М у леґіоні нелеґально підтримували зв’язки з підпіллям цієї організації[432]. Серед вояків УЛС упродовж усього часу його існування також перебували такі члени ОУН-М, часто зареєстровані у списках леґіонерів під своїми псевдонімами: Павло Горобець ("Вихор”), Федір Карасевич ("Коваль”), Микола Недзведський ("Хрін”), Р. Кивелюк ("Ворон") та інші. З УЛС виділився цілий ряд талановитих бойових командирів, у тому числі сотник Лук’ян Столярчук, Євстахій Браславський ("Шум”), Михайло Данилюк ("Блакитний”). У легіоні відправляли Богослуження православні капелани Палладій (Дубицький) та Іов (Скакальський). Формально моторизований, але насправді забезпечений для транспортування лише возами, УЛС нараховував у середньому 570 вояків. На вересень 1944 р. серед них було 16 старшин, 20 підстаршин та 528 стрільців із санітарним персоналом (медсестрами) й членами родин деяких вояків (див. табл. 15). При відступі УЛС з Волині до нього приєдналися цілі родини (як, наприклад, дружина М. Солтиса Антоніна, Володимир та Зинаїда Перчуки з с. Жидичин, Петро, Іван та Григорій Філіпчуки з с. Усічі, Кость і Ананій Шевчуки з с. Уляники, Михайло, Петро та Марія Каркоць з с. Городок, Арйон Поліщук з дружиною Вірою та Левко Куделя з дружиною Мар’яною з с. Буяні). Члени сімей легіонерів, з одного боку, займалися необхідною роботою у господарській частині, звільняючи стрільців для виконання суто військової служби; з другого ж боку, це сповільнювало пересування легіону, обмежуючи можливості маневреності.

У першій половині травня легіон залишив Морочин і Дияконів, перейшов Буг і знову деякий час діяв у районі Володимира-Волинського, де дислокувався в селах Бубнів, Бискупичі Шляхець-кі та Іваничі між Володимиром-Волинським і Порицьком. 16 липня УЛС знову вирушив на захід і наприкінці липня розташувався в Буковській Волі (приблизно за 40 км від Кракова). Тут М. Солтиса знято з посади, викликано до Кракова й на початку серпня страчено за звинуваченням у контактах із представниками УПА і польської АК. У дійсності справжньою причиною його арешту був протест проти німецького рішення перевести УЛС в окуповану столицю Польщі для боротьби з польськими повстанцями. Другим командиром УЛС у серпні 1944 р. став 42-річний майор колишньої армії УНР,»свого часу командир 6-го кінного куреня ім. Костя Гордієнка 6-^>ї Січової Стрілецької дивізії Володимир Герасименко ("Тур”), підвищений в легіоні до ступеня полковника^268. Фактичне політичне керівництво у леґіоні після усунення Солтиса перебрав Р. Кивелюк. Одночасно відбулися заміни німецьких старшин. Після вбивства 3. Асмуса польськими партизанами наприкінці липня поблизу Красностава під Любліном, німецькими зв’язковими офіцерами в УЛС стали штурмбанфюрер Біґельмаєр та з кінця 1944 р. його новий ад’ютант гауптштурмфюрер Вайхельт (Weichelt), який замінив Раулінґа. Характеризуючи тогочасний командний склад леґіону, учасник тих подій Олег Лисяк згадував: "Командувань було в УЛС три. Головним, так би мовити офіційним командувачем, був німецький майор; крім нього командував ще український полковник якого можна було назвати півофіційним командувачем. Нарешті, був ще третій провід, на чолі якого стояв молодий старшина (поручник) "Ворон” (Роман Кивелюк — А. Б.). Провід цей, що підлягав ОУН полк. Мельника, незважаючи на його неофіційність, німецьке командування до деякої міри терпіло і з ним рахувалось. Ця конструкція не повинна нікого дивувати, бо ж подібні містерії діялись у всіх інших подібних формаціях, на які німці давали свою згоду”269.

На відміну від свого попередника Асмуса, який не втручався в оперативну діяльність леґіону, новий німецький зв’язковий офіцер штурмбанфюрер СД Біґельмаєр відразу ж наказав легіоне-рам почати активні дії проти польських партизанських загонів. Однак, не отримавши жодних конкретних доказів участі легіонерів у бойових діях проти місцевих загонів АК, він повідомив командиру поліції безпеки і СД у Кракові про те, що УЛС не підпорядковується його розпорядженням і, правдоподібно, шукає контактів із збройними формуваннями антинацистського польського руху Опору. Внаслідок цього доносу в другій половині серпня полк німецьких спецчастин оточив Буковську Волю й без жодних пояснень поставив українцям вимогу скласти зброю. Після втечі однієї з його чот до У ПА легіон розділено на окремі підрозділи, але незабаром відновлено у складі приблизно 400 піхотинців та 100 кавалеристів. Завдяки переговорам із німецькими офіцерами у Мєхові всю зброю було повернуто за умови виїзду чисельно збільшеної сотні Ю. Макуха на чолі з полковником В. Герасимен-ком для рейду по окремих гірських районах. На місці розквартирування залишилися тільки одна бойова сотня, кулеметна, мінометна й кіннотна чоти, санітарна частина і штаб з господарською сотнею. Протягом двох тижнів очолювана Герасименком сотня пройшла від Нового Санча до Криниці й далі вздовж польсько — чеського кордону до Чорштина. Тоді через Висповий Бескид і Бохню вона повернулася в околиці Кракова й вирушила в прифронтову зону у с. Тарґовіско поблизу м. Клай. Між тим, сюди ж прибула решта підрозділів УЛС (у тому числі сотня М. Каркоця), вояки яких розмістилися в дерев’яних бараках. П. Дяченко, який у березні— листопаді 1944 р. очолював штаб УЛС, виїхав до Берліна для ознайомлення з ситуацією щодо можливості творення інших військових формувань, а новим шефом штабу УЛС став сотник П. Оксен-тіїв. Після повернення цієї сотні з рейду УЛС прибув із Мєхова на північ від Кракова в сторону Любліна до містечка Наблонів. Звідси,

Лисяк О. "Волинський Батальйон” (3 маловідомих подій в 1. УД)// Вісті… — Березень 1951. — Ч. З (5). — С. 2. за узгодженням із Проводом ОУН-М, 25 легіонерів скеровано до краю в напрямку Криниці, десантовано в Україну, але більшість з них затримали співробітниики радянських органів безпеки^2™.

Питання про забезпечення офіцерськими кадрами в УЛС вирішувалося аналогічно до ХЛС. Подібно до створеної для нього навесні 1943 р. школи підстаршин, весною 1944 р. для вояків УЛС на Холмщині функціонувала така сама школа, а в листопаді та грудні того ж року його підстаршини пройшли курс навчання у старшинській школі під Краковом і Бохнею на залізничній станції Клай^271. Її випускник Федір Цимбалюк згадував: ”Усі кандидати старшинської школи були майже усі підстаршинами, котрі закінчили підстар-шинську школу при УЛС, або наші друзі наддніпрянці, котрі мали старшинські і підстаршинські закінчені школи з радянської Червоної армії. Крім того, усі молодші старшини УЛС також були зобов’язані слухати лекцій. Склад викладачів був з високо кваліфікованих старшин, про котрих слід згадати: полк. Генштабу П. Дяченко, сот. Оксентіїв ("Терлиця”), пор. Уліян, пор. Личманенко, хор. Ромко [Кивелюк], хор. Харуцький та інші. Душею школи найбільш з них був пор. Личманенко, штабовий дивізійний старшина Червоної армії, котрий викладав тактику бойових операцій піхоти в співдії з панцерними частинами. Усіх кандидатів було понад 40, усі ми були звільнені від наших обов’язків в наших сотнях, однак ми усі жили при своїх частинах. До школи ходили регулярно на усі виклади, нас зобов’язувало одне навчання і ми на це мали багато часу; крім лекцій в школі переходили ми також тактичні польові заняття в терені”272. Здобуті знання вояки легіону застосовували в бойових діях до останніх місяців війни*.

Гірняк К. Український Легіон Самооборони. Причинки до історії. — Торонто: Накладом старшин і вояків леґіону, 1977. — С. 27–36. Див. також: Каркоць-Вовк М. Від Вороніжа до Українського Леґіону Самооборони. — Міннеаполіс, 1995.

Городиський О. Два дні в партизанці (причинки до історії Українського Леґіону Самооборони) // Самостійна Україна. — Чікаґо, липень 1962. —

Ч. 7 (161). — С. 23.

Цимбалюк Ф. В боях і рейдах УЛС. - [Рукопис, б. м.) — С. 3–4. Наприкінці війни в середині січня 1945 р. легіон вирушив у напрямку Карпат і деякий час перебував в околицях м. Закопане. Тут прийшов наказ прибути в південно-західному напрямку під Краків і брати участь в боях проти наступаючих частин ЧА. Проте наказ відкликано й УЛС відступив у північно-західному напрямку, перейшов колишній польсько — німецький кордон у районі Цєшина і прибув у район Моравської Острави в Чехії. Наприкінці січня окремим потягом легіон вирушив в Югославію для боротьби проти комуністичних партизанів під проводом Й. Тіто. У лютому він прибув на кордон Югославії зі Словенією під м. Марібор (німецька назва Марбурґ) і розташувався на північній стороні р. Мур в австрійських селах Обершварц, Унтершварц і Шпільфельд (Городиський О. Два дні в партизанці… - С. 23).

Упродовж 1944 р. за весь час участі в бойових діях УЛС втратив більше, ніж 1/4 або понад 25 % свого стрілецького складу навіть при тому, що з літа не брав такої активної участі в бойових діях, як у першій половині того року. Тільки сотня М. Каркоця, яку перебрав під своє командування П. Дяченко, брала участь у рейді в північному напрямку приблизно з середини вересня до кінця жовтня і деякий час була дислокована у Варшаві*. Внаслідок випадкової сутички тут вбито кількох вояків окремого підрозділу леґіону під командуванням полковника П. Дяченка, що прибув туди для виконання вартових функцій. 12 жовтня 1944 р. Раулінґ повідомив Біґельмаєру з Тарґовіска, що всього протягом останнього місяця були поранені 34 вояки й 10 вояків загинули^273.

Хоча впродовж 1944 р. інколи відбувалися заміни вояків куреня (одні гинули, інші поповнювали або залишали вояцькі лави), в основному він був сформований за регіональним принципом. Територіально старшини, під старшини і стрільці леґіону майже на 80 % походили з Волині та суміжних районів Тернопільщини, а вік переважної більшості леґіонерів складав 20–25 років

Деякі радянські публіцисти звинувачували УЛС у тому, що він брав активну участь у вбивствах цивільного населення під час Варшавського повстання в третій декаді серпня 1944 р. (Styrkul V. We accuse. - Kiev: Dnipro, 1984.-P. 273–276). Внаслідок непоінформованості цю тезу поділяли також деякі польські автори. Проте насправді українцям було приписано злочини російської бриґади ”РОНА” Камінського, що прибула до Варшави 4 серпня й з перших же днів взяла участь у супроводжуваних пиятиком пограбуваннях і вбивствах мирних жителів. У своєму дослідженні про Варшавське повстання 1 серпня

— 2 жовтня 1944 р. вчений з ФРН Ганс Краннгальс визнав, що в його ході вояки з сотні ”під командуванням Дяченка воювали в районі Чернякова, але в більшості на Повісле”. "Варшавське населення,

— разом із тим констатував він, — чомусь переконало себе у тому, що більшість злочинів, яких зазнало цивільне населення в жахливих днях серпня 1944 р., було справою "українців”. За його словами, здебільшого "мешканці Варшави не могли знати, представники яких націй були в німецьких уніформах”. У підсумку Краннгальс вказав на безпідставність "несправедливих узагальнень й приписування українському народові злочинів, здійснених здебільшого бриґадою Камінського” (Krannhals Н. Der Warschauer Aufstand 1944,- Frankfurt am Mein: Auflage Bernard& Graefe, 1964,-S. 318,311,135). Професор Януш Заводни пояснив причину звинувачень українців у злочинах тим, що "варшавські поляки роками вважали українців німецькими вислужниками і гнобителями й тому були схильні усіх ненімців у німецьких уніформах ототожнювати з українцями”. Насправді ж, за його словами, "бриґади Камінського і Дірлеванґера — частини, відповідальні за найбільші злочини в перші тижні повстання — не складалися з українців” (Zawodny J. К. Nothing but honour: the story of the Warsaw Uprising, 1944.-Stanford, CA (USA): Hoover Institution Press, 1978.-P.67).

S. M. d. SD-Batl. 31 (Ukr. Selbstschutzlegion, largowisko, den 12. 10. 1944. gez. Rauling, SS-Oberscharf. // BA. - Akten der Ukr. Selbstschutzlegion. - S. 2.

(див. табл. 16). Щомісячна заробітна платня у вояків була на порівняно достатньому рівні (наприклад, у жовтні 1944 р. хорунжий УЛС отримав 324 райхсмарки, чотовий — 243, десятник -162, санітар — 108, стрілець — 135* [433] [434]).

Іншим прикладом ініціатив мельниківців і підтримки їх німецьким командуванням (що дещо відрізнявся від УЛС) був локальний "самодостатній” легіон, створений на Буковині. У квітні 1944 р. сюди в с. Стрілецький Кут Кіцманського району з Галичини прибув учасник ОУН-М, колишній вчитель Василь Шумка ("Луговий”)[435]. Він очолив місцеву повстанську боївку самооборони; окремі групи самооборони розпочали діяти також у селах Вижниць-кого, Путильського та Чернівецького районів Чернівецької області. Саме у цей час в її гірські райони прибули десятки мельниківців і бандерівців зі Східної та Центральної України, а також біженці, які переховувалися від мобілізації до ЧА. На базі їх злиття в с. Мигове створено контрольований ОУН-Б вишкільний табір, який охопив своїми діями навколишні місцевості[436]. Саме у цей час змінилося ставлення до українських повстанців з боку командування ГА "Південна Україна” (колишньої ГА ”А”), котре зовсім не бажало мати у себе в тилу вороже настроєних національних партизанів і усіма силами намагалося їх нейтралізувати.

Штаб

У сотнях подано склад вояків зі ступенями від полковників до вістунів включно (за винятком стрільців) в ієрархічному порядку: спочатку командирів сотень, потім командирів трьох чот кожної сотні й потім командирів їх роїв.

В А. - Akten der Ukr. Selbstschutzlegion. - S. 3-21.

1-ша сотня (продовження)

2-ша сотня (продовження)

3-тя сотня (продовження)

Вояцький склад Українського Легіону Самооборони (вересень 1944 р.) 4-та сотня (продовження)

Санітарна чота

24 квітня 1944 р. в інструкції з’єднанням 17-ої армії шефа штабу ГА "Південна Україна” фон Ксиландера дозволено створювати й озброювати самооборону (Selbstschutz) ”в областях, яким загрожують банди”[437]. На підставі такого дозволу на початку червня штаб 7-ої піхотної дивізії генерал-лейтенанта Фріца-Ґеорґа фон Раппарда (Rappard) озброїв підрозділ Шумки через керівника його розвідки Володимира Павлюка для боротьби проти радянських військових загонів*. Укладенню згаданої угоди сприяло й те, що

саме на той час 19-та бригада внутрішніх військ НКВС і окремий батальйон 92-го прикордонного полку ЧА почали прочісування в гірських районах Чернівецької області. Певний час протистояти їм дозволило доволі непогане озброєння формації Шумки (чота "Наливайка”, наприклад, мала на озброєнні 3 ручні кулемети, 4 автомати, один міномет калібру 55 мм і гвинтівки)280. Леґіон чисельністю 600 осіб, що фактично вийшов з підпорядкування командування УПА, названо "Буковинська Українська Самооборонна Армія” (БУСА). Подібно до ХЛС, вона не мала німецьких зв’язкових офіцерів і статусу частини німецьких військ. Як і УЛС, цей леґіон також скерував групу своїх кадрів для вишколу в німецьку військову школу, на чому його зв’язок з німецьким військом перервався. Деякі вояки леґіону вступили до групи ”УПА-Захід”, а решта, відступивши в Словаччину, від початку 1945 р. приєдналася до інших українських військових формувань, що діяли на боці Німеччини^281.

Поряд із творенням таких піхотних батальйонів, частину з котрих розпущено до серпня 1944 р., німецькі інстанції вдавалися до експериментів, одним із яких був вишкіл українського десантного батальйону. Його створенню посприяли керівники ААА ОКВ, які, попри політичну протидію з боку РСГА, до кінця німецької окупації України намагалися використати невеликі мобільні українські формації для боротьби проти більшовицького партійного підпілля і радянського партизанського руху^4. У рамках цього в січні 1944 р. на території Німеччини у м. Мюнстері в таборі для військовополонених ААА ОКВ організував українську військову школу під кодовою назвою "Робітнича команда Ке 900” (Arbeitskommando Nr. 900), або, як її називали німці, "Особливий табір”

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь… — С. 208.

Квітковський Д., Бриндзан Т., Жуковський А. Буковина, її минуле… — С. 413.

Затриманий після війни радянськими органами безпеки заступник шефа 2-го відділу ААА ОКВ полковник Е. Штольце свідчив на допиті 29 травня 1945 р.: ”Абвер активно використовував українських націоналістів у ході всієї війни проти Радянського Союзу. З їх числа формувалися загони для боротьби проти радянських партизанів… Під час відступу німецьких військ з України по лінії абверу особисто Канаріс дав вказівку про утворення підпілля для продовження боротьби проти радянської влади”. Згадавши, що спеціально для вивчення й скеровування антибільшовицької діяльності націоналістичного руху в тилу радянських військ ААА ОКВ вирішив залишити підготовлених у своїх вишкільних таборах курсантів, Штольце підсумував: "Були дані вказівки про створення складів зброї, продовольства та ін. Спеціально для зв’язку із загонами скеровувалася агентура на парашутах” (ЦДАГО України. — Ф. 57. -Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 286).

(Sonderlager). Матеріальні витрати на підготовку кадрів взяв на себе абвер. Керівники ААА ОКВ розраховували, що сформовані ними українські загони здійснюватимуть саботаж і диверсії в тилу ЧА й надаватимуть німецькій розвідці через її аґентів інформацію про ситуацію в радянському тилу загалом і діяльність УПА зокрема. Функціонуючи офіційно під німецьким контролем, цей центр перебував на особливому становищі. Завдяки цьому його українські організатори в приватних розмовах між собою не приховували політичних розрахунків на можливість поразки Німеччини та виникнення війни між СРСР і СІПА, з початком якої випускники школи мали виконувати своє головне призначення — боротися за утворення незалежної Української держави*. Одним із керівників школи в Мюнстері був призначений старшина Сушицький. Сфери інтересів німецького штабу табору й українського керівництва курсів чітко розмежовано і їх стосунки нагадували такі, що складалися відповідно між командиром гарнізону й командиром розквартированої військової частини. В структурному відношенні школа у Мюнстері фактично була військовою частиною, створеною за зразком Запорізької Січі. Її склад поділено на коші, сотні, чоти та рої. Підготовку проводили з історії України, німецької мови та військової справи; періодично також зачитували лекції загальнополітичного характеру з історичним ухилом. При зарахуванні особлива увага зверталася на спроможність курсантів до агітації (в тому числі навіть на вміння співати, танцювати, декламувати вірші). Подібно до вояків УЛ у 1939 р. і леґіону ДУН у 1941 р., українці у цьому таборі проходили прискорену підготовку як керівники повстань у ворожому тилу. Після закінчення вишколу приймали рішення про найоптимальніше використання курсанта: як пропагандиста, підстаршини чи фронтового розвідника (хоча він мав бути готовим до виконання функцій усіх перерахованих категорій військовослужбовців). На їх базі сформовано парашутно-десантний курінь, вояків якого вирішено десантувати на територію України окремими чотами. Ці групи

Характерно, що факт цього визнали навіть працівники спецслужб СРСР. У складеній після закінчення Другої світової війни довідці керівництва радянських органів безпеки в Києві про українську військову школу в Мюнстері, зокрема, вказувалося: "Перебуваючи в безпосередньому віданні німецького розвідувального органу "Абвер”, "Зондертабір” був українським націоналістичним формуванням, або, точніше, школою, що готувала кадри пропаґандистів з подальшим використанням їх у боротьбі за відторгнення України від Радянського Союзу й створення самостійної Української держави. План відторгнення України зводився до того, щоб у момент виникнення війни між Радянським Союзом і США насадити в Україні свої кадри, які готувалися у "Зондертаборі” (ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. -Спр. 338. — Арк. 153).

повітряного десанту мали використовуватись як бази для розширення національно-визвольного руху. Усього за час проведення курсів у Мюнстері для одних лише десантних операцій підготовлено декілька груп в середньому по 20–30 людей із завданням діяти незалежно одна від одної, загальною чисельністю понад 200 осіб. В Україні вони мали стати керівниками повстанських загонів, що завдавали б частинам ЧА ударів із тилу. Осіб, котрі закінчували вишкіл, нелеґальним шляхом переправляли в Україну з метою створення на її території окремих сотень і поступового розширення їх до куренів. Вони повинні були забезпечити об’єднання незадово-лених сталінським режимом мешканців, організацію центрів визвольного руху й налагодження зв’язку з іншими центрами^282.

Значною мірою збереженню існуючих і навіть творенню деяких нових українських батальйонів сприяло те, що під впливом відступу вермахту з території Східної та Центральної України у Німеччині на початку 1944 р. значно активізувалися військово-політичні кола, які прагнули змінити політику своєї країни на Сході Європи й створити національні армії з представників східноєвропейських народів. Перша певна позитивна зміна у трактуванні діючих при німецьких військах іноземних частин відбулася тоді, коли у січні 1944 р. з офіційних німецьких документів щезла назва "Східні війська”, що викликала неґативну асоціацію з дискримінаційною відзнакою "Схід” (Ost) для східноєвропейських робітників у райху; її замінив і поступово витіснив термін "Добровольчі з’єднання” (die Freiwilligen-Verbände). Проте й новий термін не відображав дійсності — насправді більшість зареєстрованих штабом їх генерала іноземних формувань об’єднано (за поодинокими винятками 162-ої туркестанської та козацької дивізій) не в тактичні з’єднання (бриґади і дивізії), а переважно тільки в батальйони. 15 січня 1944 р. їх інспектора генерал-лейтенанта Г. Гельміха призначено командиром 243-ої піхотної дивізії вермахту (командуючи якою, він загинув 17 червня 1944 р. у боях на півострові Шербурґ). Бажаючи на прощання воякам Добровольчих з’єднань щастя й воєнних успіхів, він звернувся до них із такою короткою промовою: "Вояки! Ви прийшли добровільно до наших лав і я був радий сприяти вашому об’єднанню. Ми переслідуємо спільну мету — боротьбу проти більшовизму й плутократії. Напту боротьбу ми розпочали у важкий, але великий час. Майбутні покоління оцінять вашу жертовну роботу. Приймаючи нове командування, я дякую вам за вашу службу, ваші жертви й схиляюся перед героями, які впали в ім’я спільної справи”. Наступного дня до добровольців звернувся їх новий командир, яким вдруге після серпня — грудня 1942 р. знову став

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 153. генерал кавалерії Ернст Ауґуст Кестрінґ (Emst August Köstring)[438]. "Добровольці й леґіонери! — заявив він. — Перейнявши командування усіма Добровольчими частинами, бажаю їх офіцерам і солдатам у новому році щастя, воєнного успіху і повернення на звільнену Батьківщину. Ваші цілі й завдання залишаються колишніми. Вам сьогодні ще доводиться боротися далеко від Батьківщини. Нехай ваша частина на час воєнних дій замінить вам Батьківщину. Чим більше ви будете любити свою частину, чим спаянішими будуть ваші лави, тим ближче ми будемо до нашої спільної мети, тим швидше настане момент нашого повернення до своїх сімей на рідну землю”[439].

Подібно до деяких інших представників генералітету тогочасної Німеччини Кестрінґ підтримував Розенберґа й неґативно ставився до расової ідеології і практики Гіммлера. Тривалий час проживаючи в Росії, він набагато краще орієнтувався у російських проблемах і крізь їх призму дивився на українське питання[440]. Однак після призначення генералом Добровольчих з’єднань Кестрінґ почав активніше цікавитися українськими військовими частинами[441]. Цьому певною мірою сприяв його особистий ад’ютант Ганс Герварт фон Біттенфельд, котрий вивчав інформацію про Україну і подавав її до відома генерала Добровольчих з’єднань, очевидно, впливаючи на рішення Кестрінґа щодо українських справ (про які після закінчення Другої світової війни Герварт навіть написав дослідження "Німеччина і українське питання”).

Під впливом зближення позицій Кестрінґа і РМО питання про масове залучення українців та росіян до воєнних дій на боці Німеччини у лютому 1944 р. почало обговорюватися частіше. 4 лютого В. Кінкелін, який підпорядковувався і РМО, і шефові СС-ГА Ґ. Берґеру, знову майже після однорічної перерви повернувся до цієї справи. Він мотивував свою позицію доволі прагматично і якоюсь мірою подібно до своїх попередників з ОКГ: "Чому на п’ятому році війни повинна кривавитися лише Німеччина, чому не можна використовувати слов’ян, передовсім українців? Треба брати за приклад англійців, які завжди власну шкіру захищають чужими руками”287. Таку ж позицію поділяли деякі представники окупаційної адміністрації. 10 лютого 1944 р. колишній генеральний комісар Таврії (Криму) Альфред Фрауенфельд підготував "Меморандум про проблеми управління окупованими східними територіями”. Критикуючи лінію Е. Коха в РКУ, автор наголосив на тому, що видані свого часу пропаґандистські листівки "армії Власова” викликали дуже багато перебіжчиків із ЧА, в тому числі офіцерів. Наступним логічним кроком німецького уряду, на його думку, мала бути організація національних репрезентативних комітетів із представників східноєвропейських народів, після чого слід було "створити з місцевих з’єднань, перебіжчиків та полонених, які зголосилися добровільно, Українську та Російську Визвольні армії”288. У відповідь на популяризацію цієї теми 12 лютого 1944 р. Ґ. Менде від імені РМО вдруге після грудня 1943 р. звернувся до Кестрінґа із запитом, чи є знову актуальною справа загального охоплення заходів опіки для усіх формально підконтрольних йому частин і чи надалі чинною є статистика ОКВ про ”630 українських військовослужбовців вермахту” за 16 липня 1943 р.289 Проте саме на той час вона менш-більш відображала дійсний стан справ, оскільки у підпорядкуванні генерала Добровольчих з’єднань перебувало тільки сім українських сотень: 4-та будівельного батальйону № 111 і 5-та залізничного № 546 6-ої армії та спеціальна № 35 44-го армійського корпусу ГА ”А”, 4-та залізничного батальйону № 576, будівельна № 235

Torzecki R. Die Rolle der Zusammenarbeit mit der deutschen Besatzungsmacht in der Ukraine für deren Okkupationspolitik 1941 bis 1944 // Europa unterm Hakenkreuz. Okkupation und Kollaboration (1938–1945). Beiträge zu Konzepten und Praxis der Kollaboration in der deutschen Okkupationspolitik. Zusammengestellt und eingeleitet von Werner Röhr. - Berlin: Heidelbcrg-Hütig Verlagsgemeinschaft, 1994. - S. 259. NAUS. - T-175. - Roll 125. - Frame 2 650 701.

Ibid. - T-454.- Roll 39. - Frame 000 994.

8-ої армії і сотня безпеки № 218 1-ої танкової армії ГА "Південь”, а також будівельна № 134 ГА "Центр”[442].

Суттєвим застереженням проти актуалізації тем УВВ та РОА залишалася думка про те, що мобілізовані й озброєні слов’яни можуть у критичний момент повернути зброю проти німців. Керівники СС-ГА все ж вирішили скерувати проти СРСР взяту ним на озброєння й дещо модернізовану на той час концепцію панславізму. Це мотивувалося тим, що слов’янська країна Болгарія воює на боці Німеччини й, отже, до цієї боротьби можна буде привернути росіян, українців, білорусів та представників інших слов’яно-східноєвропейських народів. Однак, незважаючи на відчутні поразки на Східному фронті, німецькі урядові структури навесні 1944 р. не пішли на зміну політики щодо України навіть у пропаганді. Про це свідчить документ під назвою "Керівні вказівки відносно трактування українського питання в пресі та пропаганді”, підготовлений у Східному міністерстві 22 квітня 1944 р. Як чітко вказувалося у розпорядженнях, їх основні положення спрямовано на трактування українського питання передовсім серед мешканців ще окупованих Німеччиною територій, серед українських робітників у Німеччині та "українських добровольчих з’єднань” (ukrainischen Freiwilligen-Verbänden). У згаданих вказівках Східного міністерства не було нічого конкретного про майбутню долю України, за винятком критики радянської системи й акценту на тому, що німецькі війська тимчасово відступають і ще повернуться в Україну[443].

Під впливом Кестрінґа й деяких штабних офіцерів з його оточення німецьке командування поступово все ж почало запроваджувати зміни у ставленні до вояків українських та інших частин. Ще 14 лютого 1944 р. ОКВ надало офіційний дозвіл добровольцям української та інших національностей бути нагородженими Залізними хрестами та іншими німецькими нагородами і навпаки — нагороджувати вояків вермахту Відзначеннями за хоробрість для представників східних народів[444]. 7 квітня після клопотань Кестрінґа ОКГ дозволило на укладення шлюбів між добровольцями і робітницями зі Сходу[445]. Започатковано також заходи щодо покращення соціального забезпечення східних добровольців. В основній масі вояків російських та українських батальйонів у сухопутних військах Німеччини доти утримували за стандартами інших іноземних частин вермахту, що були нижчими від норм утримування німецьких вояків. Після урівнення в правах із вояками-німцями їх матеріальне становище покращилося настільки, що, незважаючи на відносно невелику платню й в деяких випадках необхідність утримувати евакуйовані сім’ї, вояки частин УВВ не забували про матеріальну допомогу тим своїм співвітчизникам, які опинилися в значно скрутнішому становищі. Наприклад, у 115-му охоронному батальйоні навесні 1944 р. зібрано понад 3 000 райхсмарок і передано керівництву УЦК для розподілу серед малозабезпечених біженців зі східних областей України, які на той час опинилися в Галичині^294. 4 червня 1944 р. багатьом своїм співвітчизницям, які працювали в таборах у Берліні, вояки частин УВВ організовано передали подарунки, куплені на власні гроші^295.

Позитивною зміною став також дозвіл на носіння ненімецькими вояками німецьких відзнак. Наказами генерала Добровольчих з’єднань Е. Кестрінґа від 20 лютого й організаційного відділу ГШ ОКГ від 18 березня 1944 р. вояцькому складу східних частин, так само як і добровольцям допоміжної служби, дозволено носіння німецьких петлиць та погонів разом із нарукавними знаками та кокардами, запровадженими раніше. Цими ж наказами надано право носити усі зразки одностроїв та спорядження, що покладалося на частини постачання вермахту, і заборонено використання запропонованих раніше сіро-блакитних уніформ. Проте через матеріальні ускладнення аж до закінчення війни колишня строкатість мундирів була характерною для добровольців, які носили погони та відзнаки як німецьких, так і Добровольчих з’єднань^296.

Факт існування українських, російських та інших національних формувань у німецьких військах позитивно вплинув також на спроби зміни у ставленні до східноєвропейських робітників у райху, яку заініціювало керівництво РМО. В адресованому шефові 4-го управління РСГА Г. Мюллеру листі від 24 березня 1944 р. Розен-берґ порадив надалі трактувати східних робітників не як ”остар-байтерів”, а як іноземних робітників із країн Заходу ”з огляду на сучасне перебування представників народів Сходу в німецькому вермахті та з’єднаннях [військ] СС”. Керівник РМО наполягав звільнити від обов’язку праці східних військовослужбовців "місцевих з’єднань вермахту і [військ] СС, передовсім тих, які поранені

За волю і права. — 20 червня 1944. - № 1. — С. 3. Хлібороб. — 21 червня 1944. — № 25 (58). — С. 2. Internet: www.slavic-legion.narod.ru/rusvver.html або хворі”297. Під впливом цих арґументів, постановою Ради міністрів райху в справі оборони держави від 25 березня 1944 р. й інструкцією генерального уповноваженого з використання і розподілу робочої сили Ф. Заукеля, вони отримали таку саму заробітну платню й умови постачання, що й інші іноземні робітники; на них також без будь-яких обмежень поширено німецьке урядове рішення про наднормову й преміальну працю^298. Через місяць після цього для робітників з окупованих східних територій у Німеччині скасовано дискримінаційний знак ”Ост” і запроваджено їх національні емблеми, а саме: для українських робітників — із зображенням тризуба в синьо-жовтих барвах, для російських — із синім Андріївським хрестом на червоному тлі та для білоруських — з червоними колосками із зубчаткою на білому тлі^299. Позцяк їх не всюди виконували, 7 червня 1944 р. ці положення відповідним розпорядженням особисто підтвердив тогочасний райхсміністр внутрішніх справ, райхсфюрер СС Г. Гіммлер. Однак навіть упродовж другої половини 1944 р. практичну зміну політики щодо українських робітників впроваджували недостатньо. Це, у свою чергу, неґативно впливало на українців та представників інших народів Сходу Європи, які воювали у системі Добровольчих з’єднань. 18 грудня 1944 р. Розенберґ у листі міністрові юстиції райху визнав, що погане поводження з робітниками зі Сходу і далі неґативно впливає на "позицію представників народів Сходу, які перебувають в райху” і ”на бойову мораль Добровольчих з’єднань східних народів”300.

в) УВВ і український рух Опору

Перші самооборонні військові формування після вступу німецьких армій на територію України організували деякі місцеві українські активісти, дії котрих ініціювали різні політичні групи та середовища (ОУН-Б, ОУН-М, УНР, гетьманці й навіть УНАКОР). Розпустивши одні з цих частин, військові установи Німеччини перебрали у своє підпорядкування більшість тих, які було збере-

Reichsminist. für die besetzten Ostgebieten. P 1 145 a/44 g[eheim]. Berlin, den 24.März 1944.1) An das Reichssicherheitshauptamt z. Hd. von SS-Gruppenfuuhrer Müller, Berlin. 2) An den Generalbevollmächtigten für den Arbeitseinsatz. In Vertretung // NAUS. -T-454. - Roll 104. - Frame 000 991.

Reichsgesetzeblatt. - Berlin, 1944. - Nr. 1. - S. 68; Reichsarbeitsblatt. - Berlin, 15 April 1944.-Nr. 10.

Українець. Тижневик для українських робітників. — Берлін, 3 травня 1944. —№ 18 (101). — С. 2.

Internet: www.koblenz.de/sehenswertcs/erlebt/guh2.htm жено й перейменовано в охоронні команди. Водночас ще впродовж перших місяців німецько-радянської війни цілі групи учасників ОУН-Б отримали від свого політичного керівництва завдання вступати на службу до створюваних німецькими інстанціями українських батальйонів з метою набуття військового досвіду. Це давало можливість учасникам революційної фракції ОУН якийсь час контролювати дії цих допоміжних частин. 12 вересня 1941 р. у газеті "Вільне слово” констатовано: "Український народ, який докладно діє за інструкціями Проводу ОУН, несе німецькій армії всесторонню допомогу: помагає їй громити большевицькі військові частини, виловлювати енкаведистів і звідунів, заводити лад тощо, але не хоче й не може обмежитися тільки до пасивного споглядання на події, які на довгі роки вирішають його "бути чи не бути”. За всяку ціну бажає взяти в хрестоносному поході на большевиків активну участь, бути ковалем власної долі”301.

Проте, внаслідок відомого неґативного ставлення керівництва нацистської Німеччини до ініціатив ОУН-Б щодо відновлення Української держави, вже з перших місяців комплектування деяких українських військових частин німецькі інстанції намагалися позбавити їх вояків імовірного впливу радикальних ідей українського націоналізму. Особливу увагу цьому приділено після арештів активістів згаданої організації в Західній Україні з середини вересня 1941 р. "Слід чинити перепони впровадженню всередину допоміжних команд бандерівської пропаганди або інших політичних прагнень”, - вказувалося у наказі начальника оперативного відділу штабу ГА "Південь” від 14 листопада 1941 р.302 Деякий час подібні директиви інстанції вермахту виконували не відразу. 29 грудня керівник передового пропагандистського загону ”У-3” інформував із цього приводу начальника тилового району ГА "Південь”: "Всюди можна спостерігати посилену діяльність націоналістичних кіл, які відкрито намагаються захопити усі провідні пости і посади. Особливу увагу потрібно звернути на українців, які працюють у німецьких установах і носять німецьку військову форму”303.

Однак, у рамках поступового виконання згаданої вказівки, нацистські каральні органи стратили кілька десятків бандерівців, котрі діяли на різних посадах в окремих з’єднаннях німецьких сухопутних військ в Україні, в тому числі багатьох перекладачів (наприклад, у Кривому Розі був розстріляний Теодор Найдич, у Кременчуці — Володимир Вережак, Богдан Мазяр та Павло Для-бога, в Макіївці у Донбасі — Омелян Ортинський, у Криму —

Вільне слово. — Дрогобич, 12 вересня 1941. — Ч. 29.

NAUS. — Т-501. - Roll 6. - Frames 000 545 — 000 546.

Ibid. - Roll 10. - Frame 000 140.

Євген Швед, у Маріуполі — Теодор Гриців)[446]. Були заарештовані також члени ОУН-Б в охоронних куренях (як, наприклад, Архип-кевич та Владика з 115-го батальйону ”Шума”)[447]. Одночасно окупаційна влада переслідувала тих українських офіцерів, які взагалі відмовилися з нею співпрацювати. Відомо, наприклад, що німецькі інстанції звернулися до полковника колишньої армії УНР Дмитра Жупінаса (який свого часу командував її полком ім. П. Сагайдачного), щоб він організував свій військовий підрозділ, поставивши при цьому певні вимоги, що суперечили його уявленням про національні інтереси свого народу. За те, що він не погодився їх виконати, його перевели до гітлерівського концтабору, з якого він вийшов тільки через деякий час[448].

Під впливом нацистських переслідувань членів ОУН-Б і запровадження брутального курсу окупаційної політики в Україні радикальне українське націоналістичне підпілля зайняло неґативну позицію щодо створюваних німецьким командуванням охоронних формувань та загонів ”гіві”. Провід націоналістів-бандерівців засудив дії тих українців, котрі покладали великі сподівання на підтримку Німеччини й пішли на співпрацю з вермахтом. Видана з цього приводу влітку 1942 р. листівка ОУН-Б закликала: "Ніхто не сміє поступити на воєнну службу. Ми не бажаємо боротися в чужій армії за чужі інтереси. Ми поступимо лише в українську армію, яка бореться за самостійну Українську державу”[449].

Отже, в перші місяці війни намагання бандерівців проникнути на командні посади в створювані сухопутними військами частини закінчилися трагічно для деяких з них. Набагато успішнішими виявилися спроби впровадити своїх активістів у батальйони ”Шума” задля здобуття впливу для мельниківської ОУН, член Проводу якої М. Капустянський короткий час навіть видавав накази для 115-го охоронного куреня в Києві. Про це виразно свідчить "Місячний звіт для генеральної округи Київ” за лютий 1942 р., складений командиром німецької поліції безпеки і СД у Києві. В звіті читаємо: "У той час, як перші сформовані сухопутними військами частини порядку (міліції) перебували частково під керівництвом людей Бандери або в них було багато бандерівців, ОУН[-М] намагається здобути вплив на так звані охоронні команди, що перебувають під керівництвом охоронної поліції… "Якщо на п’ять німців буде п’ятдесят міліціонерів, то хто тоді буде мати владу?” — такими є їх арґументи. І дійсно, створення численних охоронних батальйонів на периферії, що здійснюється поліцією порядку, приховує у собі велику небезпеку. На кожну сотню припадає лише двоє-троє німців. Формування батальйонів суттєвим чином залежить від кількості добровольчих зголопіень. Контроль за ними та перевірка їх майже неможливі. Тому для зацікавлених у цьому кіл не існує жодних перешкод для того, щоб заповинити ці батальйони своїми людьми. На чолі охоронного батальйону в Києві, наприклад, до 27. 2. перебував відомий як активний член ОУН паризький еміґрант (М. Калустянський — А. Б.), котрий також намагався організувати охоронні частини поза генеральною округою”[450].

Завдяки нелегальному впровадженню своїх людей до охоронних батальйонів ОУН-М справді вдалося розгорнути приховану від німців активну діяльність в їх лавах. У звіті командира поліції безпеки і СД у Києві за 15 вересня 1942 р. ця діяльність характеризувалася так: "Напрямкові Мельника вдалося поширити свій вплив і в лави українських охоронних частин із наміром скористатися ними як першим ступенем при створенні Української Національної Армії. Останнім часом у Києві заарештовано кількох військовослужбовців 115-го і 118-го охоронних батальйонів; їх звинувачували в радикально-націоналістичній пропаганді у лавах своїх частин. У них було знайдено картини, що зображували символи руху Мельника і брошуру під назвою "Наша мета”. У цій брошурі між іншим говориться, що тільки з допомогою збройної боротьби можна вигнати окупантів з України”[451].

Антинімецька агітація бандерівської ОУН і поширення патріотичних підпільних брошур ОУН-М, як також брутальні дії німецької адміністрації на окупованих східних територіях, викликали приховане небажання служити в охоронних батальйонах у багатьох їх вояків в Україні. Поінформовані про це своїми органами безпеки, німецькі інстанції почали масово переводити їх до Білорусі. Характеризуючи викликані цим гнітючі настрої стрільців охоронного батальйону Хе 201, його капелан І.-В. Дурбак писав на початку жовтня 1942 р. митрополитові Української Греко-Католицької Церкви (УГКЦ) А. Шептицькому: ”Не бачимо кінця. Березовими хрестами встелюємо наш вояцький шлях, що колись мав іти на Київ. Кочуємо аж по багнах Білорусі й надію вже тратимо, чи доведеться нам ще зобачити золотоверхий [Київ], чи, може, прий-деться встелити молодим трупом чужу землю, за чужу справу”[452].

Під впливом загострення колоніального курсу окупаційної політики Третього райху в Україні майже одночасно більшою мірою ОУН-Б і меншою прихильники уряду УНР в екзилі та ОУН-М почали створювати власні бойові загони, в яких гуртували невдово-лених гітлерівським режимом активістів національного визвольного руху. Основні кадри дали колишні військовики, серед яких були також недавні вояки створених німецькими інстанціями формувань. Зокрема основу повстанських формацій прибічника еміґрацій-ного уряду Лівицького Т. Бульби-Боровця, сформованих на той час на Поліссі, склали деякі вояки військової частини, іцо в липні-вересні 1941 р. діяла в засязі дій 213-ої охоронної дивізії. Колишні українські вояки сформованих німецькими установами частин вступили також до створених ОУН-Б у жовтні 1942 р. перших повстанських сотень на півночі Волині. Звістки про зростання національного повстанського руху в згаданих регіонах викликали також перші випадки групового дезертирства з лав охоронних батальйонів. Наприклад, наприкінці 1942 р. з одного лише 115-го батальйону "Шума” втекло понад 50 осіб, у тому числі лейтенанти Лисенко, Олійник та Остапенко^3”.

Брутальна поведінка німецьких підстаршин також спричинила дезертирство українців, росіян та військовослужбовців інших національностей, іцо поступово почало набувати характеру поширеного явища, особливо на Київщині[453]. Його ж кульмінаційним проявом став масовий перехід у повстанські лави вояків частин, дислокованих у Західній Україні або суміжних регіонах України, Білорусі та Польщі. Наплив перебіжчиків став настільки відчутним, що серед учасників національного Опору України значної популярності набула ідея створення власної повстанської армії з визначенням "визвольна”. У результаті цього впродовж 17–21 лютого 1943 р. на 3-ій конференції ОУН-Б (тоді ОУН Самостійників-Державників, скорочено ОУН СД) прийнято рішення про перехід українського руху Опору до масової збройної боротьби й створення власних військових частин під загальною назвою "Українська Визвольна Армія (УВА)”. Однак могло видатися, що це є копією назви "Українське Визвольне Військо” і на той час вже набула популярності назва "Українська Повстанча армія (УПА)”, запроваджена Бульбою-Боровцем для своїх загонів. Тому керівництво ОУН-Б, з метою уникнути можливої плутанини між ”УВВ” і ”УВА”, надало повстанським формуванням українського руху Опору загальну назву "УПА”[454].

Відкинувши назву ”УВА”, керівництво українського руху Опору своїми діями водночас намагалося стримувати формування частин УВВ. Один із успішних прикладів цього — невдала спроба створення у Рівному полку на основі куреня, сформованого з українців ще в липні 1941 р. На початку 1942 р. німецьке командування планувало використовувати цю формацію як основу для створення нових українських військових частин, що мали діяти на боці вермахту. Проте наприкінці 1942 р. з її українськими старшинами налагодили безперервний зв’язок організатори повстанських підрозділів ОУН-Б. Характеризуючи подальшу долю згаданого формування, його підстаршина С. Гуляк писав: "Зв’язок між полком і УПА стає дедалі тісніший. Тоді як давніше полк перешколював людей і вони "дезертирували” після перевишколу в ліс, то тепер все частіше трапляється, що до полку — згідно з домовою з чинниками УПА — надсилаються цілі відділи з ”лісу” для перевишколу, як теж висилаються кращі інструктори на деякий час до лісу й там їх використовується для посиленого вишколу відділів УПА… Курінь зазнав тієї самої долі, що й десятки ”шуцманшафтів” по Україні: хто вспів вийти в ліс, а кого опісля вивезли до Німеччини, де їх включено до військових частин, як от УВВ (Українське Визвольне Військо) тощо”. У березні 1943 р. у Рівному на базі куреня знову передбачали створити український полк, формування якого зірвав перехід його вояків до УПА на заклик Центрального Проводу ОУН-Б на Волині. Тоді ж колишній шеф штабу створюваного полку Л. Ступницький очолив перший штаб УПА, реорганізований наприкінці 1943 р. у штаб групи ”УПА-Північ”[455].

Серед одних із перших організаторів УПА було багато учасників різних українських формацій, що діяли на боці збройних сил Німеччини. Відомими діячами українського руху Опору, наприклад, стали недавні вояки леґіону Сушка Євген Пришляк (псевдо "Ярема”, окружний і незабаром обласний референт Служби Безпеки (СБ) ОУН-Б на Дрогобиччині й у 1949–1951 р. — окружний і відтак обласний провідник ОУН-Б на Львівщині, відбув 25 років ув’язнення в радянських концтаборах), Є. Врецьона (член Української Головної Визвольної Ради (УГВР) — найвищого політичного органу українського визвольного руху, створеного в липні 1944 р.), В. Щиґельський (якому присвячено повстанську пісню ”Про сотника "Бурлаку” і- який під час рейду на Захід потрапив у радянський полон під м. Тепліце у Словаччині в 1947 р.). Вони та інші колишні леґіонери передали здобутий на німецькому вишколі військовий досвід багатьом учасникам національно-визвольної боротьби. Ще більше вступило в УПА колишніх членів сотень ”Веркшуцу”: сотенний 1-ої сотні УПА Григорій Перегіняк (загинув весною 1943 р. на Волині), Іван Федорук (заарештований нацистськими каральними органами за активні антинімецькі дії й помер у в’язниці в Рівному від туберкульозу), брат Миколи Лебедя Василь (загинув на Перемиїплянщині в бою проти військ НКВС), шеф Головного Військового Штабу УПА Д. Грицай (загинув у 1946 р.), Василь Чебиняк (загинув у 1948 р.) та інші[456]. Серед колишніх перекладачів у німецких військах, котрі перейшли до УПА, варто згадати діяча ОУН-Б Євгена Стахіва та перекладача дивізії СС ”Ляйбпггандарте Адольф Гітлер”, діяча ОУН-М Костя Білика, котрий у лютому 1943 р. перейшов у підпілля, а у жовтні того ж року очолив повстанський курінь УПА в Холодному Ярі (загинув під час переходу на західноукраїнські землі у засідці на. Поділлі 24 грудня 1943 р.)[457].

З початку 1943 р. повстанські загони також поповнено кадрами українських охоронних батальйонів, які заклали основу перших куренів УПА. Вже у січні 1943 р. Провід ОУН-Б дав наказ членам організації в 201-му охоронному курені відірватися від німецького командування й з усім озброєнням перейти на Полісся. Наказ цей не виконано тільки тому, що вояки куреня перед тим відмовилися підписувати контракт ще на один рік військової служби й були демобілізовані. Тогочасний провідник ОУН-Б в Україні М. Лебедь пізніше писав: ”Стрільців-рядовиків звільнили і відпустили додому, де вони мали зголоситися в місцевих станицях німецької поліції, а тих старшин, які не встигли втекти, німці арештували. Тому що стрільці не зголошувалися в місцевих командах поліції, німці хвилево звільнили старшин, щоб не створювати паніки та таким способом евіденційно (очевидно — А. Б.) охопити всіх стрільців. Цей момент використано, і з цією хвилиною майже весь склад куреня переходить у підпілля, щоб здобуте військове знання використати для рідної справи і передати його іншим для дальшої боротьби з ворогом”[458].

Колишні офіцери батальйонів "Нахтіґаль” та ”Роланд” і згодом створеного на їх основі 201-го охоронного куреня склали значне ядро командного складу УПА. Його сотник Р. Шухевич ("Тарас Чупринка”) з листопада 1943 р. став головнокомандувачем УПА. Відомими старшинами групи ”УПА-Північ” стали колишні вояки куреня сотник Василь Сколоздра ("Грабенко”), сотник артилерії Військової Округи (ВО) "Тури” Захарій Дармохвал ("Розважний”), сотенний ВО "Тури” на Дубенгцині Дмитро Корда ("Кінаїл”) і багато інших, відомих лише під псевдами ("Баклажка”, ”Мельник”, "Поручник”)[459]. Незрівнянно більше колишніх офіцерів і стрільців батальйону опинилося на вищих командних посадах у групі "УПА-Захід”. Наприклад, О. Луцький влітку 1943 р. був першим командиром створених у Галичині куренів Української Народної Самооборони (УНС), реорганізованої на зламі 1943–1944 рр. у групу ”УПА-Захід”, якою з січня 1944 р. командував підвищений до ранґу майора В. Сидор. Деякі курені в її складі очолили колишні вояки "Нахтігалю” Василь Лаіцак ("Перемога”) та Омелян Польовий ("Остап”) і колишній вояк "Роланду” В. Андрусяк ("Різун”). На інпщх командних або відповідальних службових посадах, в УПА опинилися командир відділу охорони Р. Шухевича Василь Дєдик, офіцери і командири чот В. Брилевський ("Боровий”), О. Линда ("Ярема”), Ю. Лопатинський ("Калина”), керівник школи "Дружинники” С. Левицький ("Мікадо”), а також П. Ґудзоватий ("Очеретенко”, "Василь”), сотенний у Перемиському лісі Михайло Дуда ("Громенко”), сотник на Тернопільщині Чайківський (”Трач”) і Юліян Ковальський, який був одним із перших вояків куреня, котрі полягли в боротьбі проти німецьких окупаційних каральних відділів[460]. Коментуючи їх перехід на бік УПА, С. Бандера згодом писав: "Особливе, що вони принесли з собою — це пізнання організації, стратегії і тактики партизанської боротьби, стасованої большевиками в Другій світовій війні, та німецьких методів поборювання партизанських відділів. Це знання було дуже корисне в творенні УПА і в розгортанні її боротьби”[461].

Тривалий час керівники ОУН-Б/і ОУН-М не хотіли відмовлятися від своїх "леґальних сил” тих українських охоронних батальйонів, які перебували під ідеологічним впливом і політичним контролем однієї з двох фракцій ОУН. Однак рішення спровокованих діями червоних партизанів німецьких поліційних служб роззброїти й перевести ці частини поза межі України прискорило відхід багатьох їх вояків у ліси. Характеризуючи мотиви, що спонукали керівництво визвольного підпілля закликати їх до такого кроку, активіст ОУН-Б Ярослав Гарасименко згадував: ”3 приходом німців на наші землі по всіх містах Волині були організовані військові школи. Все це робилось за дозволом і під контролем німців. В тих школах вишколювалися тільки українці. Командирами та інструкторами в них також в основному були українці.

У всіх тих школах підпільно працювала ОУН. Восени 1942 р. німці задумали школи перекинути на захід, у Францію і Голландію. Тоді ОУН дала команду всім тим школам і шутцполіції забрати якомога більше зброї й амуніції та йти в ліс. На цей заклик ОУН тоді зі зброєю в руках пішло в ліс понад 4 тисячі. Вони і стали основним кістяком наших загонів УПА”[462].

Відразу ж після переходу на бік українського Опору вояків батальйону в Рівному та 201-го, навесні 1943 р. до УПА перейшли тисячі вояків і'осподарського куреня в Луцьку, 103-го батальйону ”Шума” з Мацієва, аналогічного формування з Ковеля й деяких інших охоронних частин на Волині[463]. Подібно до колишніх вояків 201-го куреня, багато з них стали основою кадрів групи ”УПА-ІІівніч”. З-поміж колишніх вояків господарського куреня в Луцьку, котрий вночі 20 березня 1943 р. перейшов на бік повстанців, особливо відзначилися сотенний Володимир Лукаїцук (в УПА — курінний "Кропива”), сотенний Яків Яковлів (курінний УПА "Кватиренко”, який діяв в окрузі Федора Воробця ("Верещаки”)), Володимир Кривенюк як сотенний УПА "Роман”, Іван Лень (”Лев”), Степан Сорока, Ілько Кошпаль, Іван Вінцюк, Григорій Савчук[464]. Коментуючи факт весняного поповнення лав УПА вояками ’ТІІума”, райхскомісар України Е. Кох 25 червня 1943 р. скаржився А. Розенберґу: "Створені вермахтом і поліцією місцеві частини виправдали себе мало. У зв’язку з кризою на Східному фронті збунтувалося й перейшло до банд багато козацьких батальйонів. Від березня цього року серед охоронних команд також встановлено сильні настрої на користь дезертирства. Багато [вояків] батальйонів вбили своїх німецьких офіцерів нагляду й перейшли до радянських, точніше націонал-українських банд”[465].

Таку ж тактику заохочення переходу вояків "Шума” на бік повстанських загонів керівництво українського Опору обрало щодо українських охоронних батальйонів у Білорусі, Галичині та суміжних з ними землях. У середині 1943 р. видано листівку з підписом "Головна Команда (ГК) УПА” до решти українських "шуцманів”, які не перейшли до УПА. Вона закликала: "Беріть собі за приклад з волинської і поліської поліції, яка станула в ряди Української Повстинної Армії до боротьби за волю народу. Кожний Ваш добрий і злий вчинок залишиться в пам’яті народу”. Листівка закликала "шуцманів” не давати німцям використовувати себе для боротьби проти представників інших націй, котрі є природними союзниками українського руху Опору в його боротьбі проти гітлерівського й сталінського імперіалізмів[466]. Як підсумовано у пересланому незабаром для ФГО звіті ”До питання національних рухів у Галичині”, основу всіх куренів УПА склали колишні вояки-українці ”з польської армії і люди, які здобули свій вишкіл та досвід у німецькій армії. На підставі інформацій, які походять з ”УПА”, з 15 000 українців, які у 1941 р. служили у німецькій армії, половина після їх звільнення у 1942 р. були виключені з лав націоналістів, а інша половина опинилася в лавах ”УПА”[467]. Одночасно, в рамках створення спільного визвольного фронту народів, поневолених Німеччиною й СРСР, учасники національного Опору України вирішили використати організовані з представників інших національностей батальйони "ПІума” та частини вермахту для формування іноземних загонів УПА. Видані у червні 1943 р. переважно російською мовою листівки закликали переходити на бік українських повстанців також військовослужбовців Східних леґіонів — узбеків, казахів, таджиків, башкирів, татарів й інших представників народів Центральної Азії та Кавказу[468].

З переходом до УПА перших тисяч вояків охоронних частин на Волині українські організатори формувань на боці Німеччини стали об’єктом критичних випадів керівництва національного руху Опору в Україні. Офіцери УПА та лідери бандерівської ОУН як її ідеологічного керівництва вважали, що відверте співробітництво з командуванням окупаційних військ тільки дискредитуватиме український визвольний рух в очах не тільки українців, а й країн Заходу. Тогочасна преса ОУН-Б критикувала дії РМО, що вигадало нову "націю козаків” і "зібрало в себе різних "козацьких” діячів, між іншим, і нашого землячка Остряницю”[469]. Як і у випадку закликів до вояків українських охоронних батальйонів, це дало деякі успішні результати. Завдяки інтенсивній пропаґанді і зверненням до учасників козацьких формацій, вояки українського загону І. Волошина-Бірчака почали співпрацю з українськими національними повстанцями в боротьбі проти СРСР, а з часом перейшли на їх бік для антинімецької боротьби[470].

Об’єктом критики українського Опору були також прихильники ідеї створення УВВ. У серпневому номері за 1943 р. пресового органу ОУН-Б "Вільна Україна” вказано, що лише внаслідок ударів УПА німецька пропаганда вигадала "ще один підступ — видавати провокативні газети”. При тому пресовий орган УВВ "Український Доброволець” охарактеризовано як "нову провокаційну німецьку газету на українській мові”[471]. Під критичним оглядом про УВВ також згадав член Проводу ОУН-Б І. Гриньох у виданій восени 1943 р. під псевдонімом ”1. М. Коваленко” брошурі "Цілі і методи німецької імперіалістичної політики на окупованих теренах”. "Після захоплення Харкова, — стверджено в ній, — створено там т. зв. "Український Визвольний Комітет”, що мав би зайнятися організуванням ”УВВ” на взір росіян, що під проводом генерала Власова організовують від довшого часу російських добровольців. Набір "добровольців” відбувається так, що хто не хоче йти до війська, того беруть на роботи”[472]. У виданому в листопаді 1943 р. "Бюлетні” КП ОУН-Б західноукраїнських земель (ЗУЗ) піддано критиці та сумнівам можливість створення УВВ. ”В самий розгар більшовицького маршу на захід, — вказано у "Бюлетні”, - читали ми про "нових союзників”, саме тоді слухали ми авдицїї (повідомлення — А. Б.) про Український Визвольний Комітет, про Українське Визвольне Військо. Однак кілька тижнів після затримання більшовицької офензиви (наступу — А. Б.) справа цього "Визвольної«Війська” затихла”[473].

Українське національно-визвольне підпілля, відповідно до вказівок Проводу ОУН-Б, використало свою нелегальну мережу для скерування на місця інструкцій про безкомпромісне засудження будь-яких спроб залучення українців до боротьби на боці Німеччини. У розісланих відповідним референтам підрайонів ОУН-Б вказівках політичної референтури її Проводу влітку 1943 р. факт створення українських військових батальйонів при вермахті оцінено неґативно. "Усіх, хто йде до німецьких лав, засуджуємо, як зрадників”, - підсумовано в інструкції[474]. Поряд з осудом вербування українців до батальйонів УВВ український рух Опору провів "бойкот” примусового рекрутування мешканців України до дивізій військ СС. У розісланій на початку 1944 р. "превентивній” інструкції обласного проводу ОУН-Б Тернопільщини від 31 грудня 1943 р. для районних провідників організації вказано: ”Є можливою мобілізація в СС, і то недобровільна. Належить повідомити терен, що до мобілізації не йдемо. Не допустити створення навіть однієї сотні СС-ів. Бойкотуємо всі пропаґандивні зібрання, сходини, свята, які будуть мати на меті захопити народ до СС-ів. Не гнучка тактика — лише принципово: не йдемо”[475].

Незважаючи на офіційний осуд керівництвом національного Опору факту існування українських формувань при німецьких військах, конфронтації між їх вояками і УПА не існувало. їх розділяли тільки неоднакове бачення тактики визвольного руху за відновлення української державності й різні шляхи досягнення цієї мети. Тому обґрунтованих підстав для протиставлення частин УВВ куреням УПА немає. І хоча керівництво ОУН-Б та командування УПА вбачали у творцях УВВ політичних суперників, які шкодили розгортанню українського руху Опору, прибічники планів творення УВВ ніколи не розглядали УПА як конкуренційну військову силу й постійно підтримували діячів обидвох фракцій ОУН. Вартий уваги той факт, що ідея формування УВВ виникла за кілька місяців до створення УПА й не була прямим протиставленням намірам українського руху Опору. Більше того, частини неіснуючого УВВ ніколи не брали участі в боротьбі проти українського повстанського руху й формувалися здебільшого до середини 1943 р. з мешканців Східної та Центральної України, де до того часу загони УПА взагалі не діяли. Характерно, що український охоронний батальйон № 157, дислокований під Миколаївом, був скерований у м. Сталіно (нині Донецьк) офіційно для придушення радянського партизанського руху. Однак на півдорозі батальйон повернено назад через те, що його вояки відмовилися їхати далі після того, як дізналися, що насправді діятимуть проти боївок ОУН-Б[476]. Зв’язок з українськими старшинами цього батальйону встановив один із керівників підпілля бандерівської ОУН на Донеччині Євген Стахів. У датованому 8 вересня 1943 р. "Звіті з Донбасу” ОУН-Б з цього приводу настрої вояків згаданого куреня під впливом ідей національного Опору охарактеризовано так: "Німців не люблять. До червоних відносяться з ваганням, за виїмком (винятком — А. Б.), що вірять в перемогу совітів. Шукають, отже, третього. Між тими, що були на Правобережжі і що вже довший час в добровольцях, ведеться наша робота. Один унтерофіцер добровольців, коли ми хотіли з ним зв’язатися, сказав, що вже давно знають цю справу, читають літературу, і що вони знають, що їм треба робити, коли б розвалювалася Німеччина… Нам треба повести посилену пропаґандивну роботу між ”добро-вільцями”, даючи їм цей "третій” вихід із сучасного положення”[477]. "Коли я нав’язав контакт з батальйоном і роздав самостійницьку літературу, — згадував пізніше Стахів, — весь батальйон станув під стяг української самостійницької боротьби. Члени батальйону доставляли зброю, перевозили і розкидали листівки, робили пропаґанду в інших батальйонах, виконували атентати (замахи — А. Б.) на німців, займалися кур’єрською службою, а коли дістали наказ перейти до УПА в Холодний Яр, вони, вистрілявши німецьку команду, перейшли в ліс”[478].

Без відома німців після створення перших українських повстанських сотедь штаб УВВ наприкінці 1942 р. виділив для підтри_7 мування з ними контактів зв’язкову. Однак приховані зв’язки з УПА у 1943 р. були доволі небезпечними для вояків УВВ і загрожували їм у разі розкриття органами СД звинуваченням у "братанні з ворогами райху” й депортацією до нацистських концтаборів. Характеризуючи ставлення організаторів штабу Голуба до українського національного руху Опору, учасник 1 і 2-го Зимових походів армії УНР і згодом вояк УВВ П. Філоненко писав: "Нами був зайнятий великий готель у Звягелі (тепер Новоград-Волинський — А. Б.) — це був наш бункер. Полк. Голуб сказав, що будемо пускати Захід на Схід. Не було ні однієї такої ночі, щоб в нас не ночувала молодь з обох відділів Організації Українських Націоналістів — мельниківців і бандерівців. Ми не бавилися в партії, але всім тим, що йшли бити ворога — допомагали”. Часто вояки УВВ знешкоджували представників радянського підпілля, які знищували активістів ОУН-Б навіть під час їх зборів. "Підпільна партизанка червоних, — згадував Філоненко, — завжди дізнавалася про такі сходини, і вечорами вони приходили й забирали ту молодь, що належала до бандерівців, і розстрілювали. Тут, як приклад, подаю імена двох українських учительок: одна з села Вировки — Ганя Онопленко, а друга з села Познанич — Єлизавета Поліковська. Совєтська боївка вивела ці жертви в поле й змасакрувала їхні тіла "штиками”, а керував тією совєтською боївкою тутешній учитель Антон Мостович. Незабаром той Мостович був пійманий нашими відділами, що належали до Укр. Визвольного Війська”[479].

Особливо значну практичну підтримку УПА надав безпосередньо причетний до творення українських збройних формувань при німецьких військах полковник колишньої армії УНР П. Дяченко. У споминах про нього керівник господарського відділу Краєвого Військового Штабу групи ”УПА-11івніч” Роман Петренко (псевдо "Омелько”) писав: "Крім документів, полк. Дяченко передав для УПА, через відомі тільки йому джерела, певну кількість зброї (зокрема, короткої, і Гранат). У період боїв за місто Ковель, на Волині, курінь УПА "Лисого” мав труднощі пробитись, згідно з вказівками штабу УПА, за фронтову лінію, в совєтське запілля, але при допомозі полковника курінь виконав цей наказ… Винятково прислужився підпіллю полк. Дяченко, коли уможливив вишколити підпільні курси радистів. Це був великий ризик, бо він знав, що ці люди ніколи німцям служити не будуть. Одначе дав згоду й усю відповідальність взяв на себе. Одинадцять осіб успішно закінчили цей вишкіл і одного дня вернулись в підпілля продовжувати протинімецьку боротьбу”[480]. Втім, періодичну співпрацю між вояками УВВ і УПА обмежено короткочасними локальними контактами. Через контроль своїх зв’язкових офіцерів її не допускало німецьке командування, побоюючись, що частини УВВ під впливом пропаганди ідей Опору перейдуть на бік українських повстанців, як це до того зробили тисячі вояків охоронних батальйонів.

Розходження між обіцянками щодо формування національної армії з боку "Українського Добровольця” і відсутністю поступу в справі її реального створення спричинило різкий спад кількості добровольців до УВВ. Це ж викликало критику тверджень про можливість творення українського війська на боці Німеччини навіть у багатьох читачів цієї газети, які на собі пізнали негативний досвід німецької окупації (примусове вивезення на роботу до райху, сумнозвісні умови утримування в нацистських таборах військовополонених тощо)*. На початку 1944 р. почастішали випадки переходу на бік УПА тих вояків окремих українських батальйонів, які отримували відпустку для відвідин родичів у ще окупованій вермахтом Західній Україні. Наприкінці лютого 1944 р. у ГШ ОКГ під тиском німецьких органів безпеки й ”з національно-ідеологічних підстав” розроблено проект наказу про подальші відпустки для українських військовослужбовців місцевих частин на Сході по можливості в супроводі (тобто фактично під контролем) німецьких вояків. Проте дотогочасний досвід проведення спільних відпусток українськими та німецькими вояками часто давав зворотній ефект: спілкуючись з українцями, багато німецьких вояків почали неґативно ставитися до політики Третього райху щодо України, а деякі з них спільно з вояками УВВ перейшли до УПА. Певною мірою цьому сприяла пропаґанда ОУН-Б, в одному з тогочаснцх документів якої рекомендовано "повести роботу освідомлення з зазнайомленням з нашим рухом серед німців з висвітленням можливості національної революції, яка закінчить імперіалістичну війну”[481]. Зважаючи на це, 1 березня 1944 р. шеф відділу "Політика” РМО О. Бройтіґам звернувся до свого керівництва з проханням вплинути на відкликання і заборону згаданого проекту ОКГ. Він мотивував своє рішення тим, що "райхсдойче, які живуть з українцями під одним дахом, більше не придатні для залучення до бойових дій на Сході. Тому після цього усі німецькі вояки, які перебували з українцями у відпустці, більше не повинні використовуватися на Сході”[482].

Між тим, усвідомлюючи реальні вигоди від можливості використання українських військових формувань у німецьких військах задля зміцнення своїх сил, наприкінці 1943 р. багато учасників українського руху Опору почали змінювати свою безкомпромісну позицію. Щораз більше з них розглядали ці формації як суттєвий допоміжний фактор українського визвольного руху і як ефективний засіб вишколу старшин для УПА. "Кадрами антибольшевицьких армій будуть вояки УВВ, РОА і т. ін.”, — вказувалося в інструкції ОУН-Б, виданій у цей час[483]. У рефераті "Із думок на актуальні теми” активний діяч ОУН-Б Михайло Рубань писав в листопаді 1943 р., що "такі організації як СС "Галичина”, УВВ” "дають можливості легально організувати військо і готувати старшин”. Автор реферату рекомендував "держати живий зв’язок” із цими "легальними військовими чинниками, частинами української народності” та "впливати на вироблення самостійницької думки, щоб в рішаючий момент не наступила розгубленість і розпорошеність сил”[484]. Чисельні українські військові формування при німецьких з’єднаннях поступово стали настільки суттєвим фактором, що керівництво ОУН-Б враховувало їх у більшості своїх зовнішньополітичних комбінацій. Наприклад, у переговорах з членом Центрального Проводу (ЦГІ) ОУН-Б І. Гриньохом у лютому 1944 р. на бажання української сторони про них згадав представник румунських урядових кіл полковник Іон Пержу. Він припустив, що в разі сприятливоі'о розвитку подій "всі українські військові підрозділи німецької армії” перейдуть у розпорядження командування У ПА й будуть переведені в район Чорного моря, звідки вони почнуть діяти для повного визволення України від німецьких і радянських військ[485].

Під впливом повідомлень СД представники керівної верхівки Третього райху здогадувалися про плани ОУН-Б щодо українських військових формацій у збройних силах Німеччини. Тому вони утримувалися від формування з українців національного війська, вбачаючи у ньому своєрідного "Троянського коня” України для райху й не виключаючи можливості його виступу проти окупаційних частин в разі загострення брутального курсу гітлерівського режиму. Водночас німецькі інстанції вирішили посилити агітацію проти українського руху Опору. Поширюючи з весни 1943 р. ідею створення УВВ, пропаґандистські установи райху розраховували відштовхнути українців від підтримки їх національного руху Опору й спонукати учасників УПА переходити на бік вермахту. Переважна більшість військовослужбовців УПА проігнорували цю пропаґанду. На таку своєрідну провокацію "піймався” лише командир частини українських повстанських підрозділів Бульба-Боровець. Повіривши у можливість створення з українців національних збройних сил за підтримки вермахту, він наважився піти на переговори із представниками сухопутних сил Німеччини. З цією метою 16 квітня 1943 р. Бульба-Боровець особисто написав поручникові Ковальчуку в м. Рівне листа, у якому просив встановити зв’язок із уповноваженими німецьким командуванням старшинами й надіслати йому їх письмові пропозиції. Через місяць, 17 травня, Боровець делегував сотника М. Ковтуна, поручника І. Козла та хорунжого Д. Гаврилюка у Сарни для проведення переговорів з офіцерами німецької армії, під час яких з українського боку поставлено вимогу звільнити С. Бандеру та інших політичних в’язнів і створити національне військо[486]. Як свідчить повідомлення ФГО від 11 червня 1943 р., серед умов співпраці розглядалася можливість виступу "бульбівської пропаґанди за вербування до Східних військ [Osttruppen]”[487].

Однак ці попередні переговори на півроку перервалися. Внаслідок цього 1 серпня 1943 р. в часописі "Оборона України” — пресовому органі очолюваних Бульбою-Боровцем загонів Української Народно-Революційної Армії (УНРА) — з’явилася стаття, спрямована проти УВВ. На початку цієї публікації під заголовком "Нова німецька провокація” визнано факт боротьби на боці вермахту проти СРСР на початку німецько-радянської війни багатьох тисяч українських патріотів, які "були переконані, що, допомагаючи німцям, служать Україні, що самі творять своє майбутнє”. При цьому засуджено намір німецького командування "творити Українську Визвольну Армію на Волині під командою генерала Омеляновича-Павленка молодшого”. "Большевики, — йшлося у статті, — в цих областях не встигли перевести евакуації, тому лишилось багато української патріотичної молоді. Її то й рішили німці зловити на гачок творення української армії”. "Армії нема, — відзначено далі, - але Гестапо списки має. По цих списках можна вивести старшин на каторгу, можна й розстріляти. Старшин замість армії вивозиться до Відня — ще одну частину української інтелігенції відривається від Грунту, де вона може діяти. Геть з німецькою провокацією! Місце української молоді не в братніх могилах, а в рядах Української Народньої Революційної Армії, щоб копати могилу всякому окупантові”[488].

Командувач УНРА відновив переговори з представниками командування вермахту тільки пізньої осені 1943 р. Саме у той час один з ініціаторів практичного втілення в життя ідеї творення УВВ Голуб вирішив, що настав сприятливий час для залучення до йото організації учасників українського руху Опору німецькій окупаційній політиці в Україні. Спершу приховано від німецьких установ, а відтак із санкції шефа штабу ФГО ОКГ Р. Ґелена і ААА ОКВ він розпочав з Бульбою-Боровцем переговори щодо об’єднання сил і спільної боротьби проти СРСР з використанням німецької військової допомоги. Розроблені Бульбою-Боровцем у середині листопада 1943 р. пропозиції для німецького уряду щодо можливої співпраці серед іншого передбачали: "Негайне утворення української військової влади з енергійною підтримкою з боку інших держав та їх союзників, особливо відносно інструкторів та спорядження”[489]. 19 листопада 1943 р. він розпочав переговори в Рівному, звідки 22 листопада переїхав до Польщі для подальшого узгодження своїх дій з представниками "Спеціального штабу ”Р” у Варшаві[490] (де саме у цей час з ініціативи П. Крижанівського проголошено створення штабу УВВ). У третій декаді листопада 1943 р. переговори Бульби-Боровця з представниками командування вермахту перервали працівники СД, які його заарештували та ув’язнили*. Унаслідок проведеного розслідування співробітники німецьких органів безпеки розцінили ініціативи "Спеціального штабу ”Р” як політичні кроки, на які він не мав відповідних повноважень“. Водночас вони погрожували притягнути до військового трибуналу всіх німецьких офіцерів, причетних до самочинних розмов із повстанцями — в тому числі колишнього сотника УГА, гауптмана Г. Коха, повноваження на ведення переговорів якому дав генерал-лейтенант барон Дітріх Зоннтаґ фон Лєвенгаупт (Lövenhaupt)[491].

Доречно відзначити, що тоді як багато стрільців, підстаршин і старшин українських батальйонів перейшло на бік національного Опору, деякі вояки УПА опинилися в УВВ навесні 1944 р. Ними були переважно захоплені в німецький полон повстанці, яким за вступ до українських військових частин обіцяли амністію за дії проти райху. Колишній повстанець (пізніше вояк УВВ) Андрій Фурґала згадував: ”При кінці березня 1944 року німці зробили облаву під Карпатами на УПА, тоді нашу групу взяли до полону, привезли до Львова до тюрми, а відтак до ляґеру у Польщі, а в травні нас звільнили і відіслали до РОА до Леґіонова під Варшавою, звідки ми перейшли до штабу УВВ полк. Петра Крижа-нівського і полк. Петра Дяченка”[492] [493] [494].

Незадовго до цього до УВВ перейшла деяка частина українських повстанців-мельниківців, що проявилося у формальному зарахуванні до його складу згадуваного раніше Українського Леґіону Самооборони (УЛС). Відголоском переходу УЛС на бік вермахту стала поява листівки з історією цього леґіону. Листівка під заголовоком "Вірний шлях. Українські націоналісти боряться в рядах німецької армії” містила підпис "Українське Визвольне Військо” й адресувалася воякам загонів УПА. Тираж в кілька тисяч примірників розповсюджено вже навесні 1944 р. над місцем дислокації українських повстанських військових частин. На зворотній сторінці віршований текст закликав до вступу в УВВ: Хіба не бачите панове з УПА, як Сталін радіє з Кремля.

Подивіться краще як УВВ большевиків завзято б’є.

Краще Вам побрататись і з німцями об’єднатись. Як приємно одяг мати, скоростріли і гармати^852.

Інша складена у віршованій формі листівка УВВ закликала: Не складе ніхто з нас зброї. Ставай до нас у лави, поки ворог ще стоїть, залиш блукать у млі;

поки наша Україна здобудеш мир і волю

у ярмі большевиків. для рідної землі^852.

Такі листівки розповсюджувалися в Україні до останніх тижнів німецької окупації. Описуючи своє прибуття до Умані в середині березня 1944 р. через кілька днів після вступу туди частин ЧА, англійський кореспондент газети "Сандей тайме” та радіокомпанії Бі-Бі-Сі Олександр Верт писав, що подекуди вулиці міста засипали цілими пачками "добре віддрукованих барвистих листівок українською мовою, що вихваляли "німецько-український союз”. ”Ці листівки — згадував Верт, — були, очевидно, елементами однієї з наспіх започаткованих німцями спроб створити антирадянську "українську армію” на зразок власовської”[495].

Проте німецька критика дій радикальних українських націоналістів не сприяла зменшенню їх популярності. Мобілізовані до німецьких військ українці незважаючи навіть на отримані там нагороди — при зручній нагоді переходили на бік УІ1А, де їх призначали здебільшого на командні посади. Наприклад, Володимир Олійник під час свого перебування в дивізії військ СС "Тотенкопф” отримав Залізний хрест 1-го класу, Відзначення за участь у піхотних штурмових атаках та Відзначення за поранення в сріблі. Невдовзі після переходу на бік українських повстанців на початку 1944 р. під псевдонімом "Орел” він очолив курінь УПА, що діяв у Кам’янко-Струмилівській окрузі в Галичині^355. Водночас, незважаючи на здійснені з німецького боку заходи проти дезертирства, зросли випадки масових втеч до УПА вояків українських частин, переведених на галицькі землі України. Зокрема після перевезення охоронного куреня № 109 до Тернополя на початку березня 1944 р. десятки його вояків перейшли на бік збройних формувань українського руху Опору^356.

Водночас, незважаючи на протидії з боку німецьких органів безпеки, вояки різних українських формувань, що діяли на боці Німеччини, також поповнили лави повстанських загонів, створюваних мельниківцями. Після арештів нацистами А. Мельника і провідника ОУН-М в Україні Олега Кандиби-Ольжича за наказом заступника Мельника М. Капустянського колишній вояк леґіону Сушка й одного з українських куренів у Києві І. Кедюлич став командувачем усіх створюваних мельниківцями збройних формувань в Україні. Іншого військовика Степана Касіяна ("Карпа”) призначено командиром збройних загонів ОУН-М у Карпатах. Однак, оскільки загальна їх чисельність не перевищувала сотні осіб, з часом вони приєдналися до куренів групи ”УПА-Захід”, що діяли під політичним керівництвом ОУН-Б^357.

Унаслідок зростання чисельності випадків групового переходу вояків УВВ на бік УПА в суміжних із західними центральних областях України, на території яких діяли повстанські загони, німецьке командування почало залишати в їх межах лише неукраїнські національні леґіони, сформовані переважно з росіян та представників народів Кавказу і Центральної Азії. В результаті цього, а також внаслідок відступу вермахту з українських земель, навесні 1944 р. формально зараховані до структури УВВ частини опинилися поза межами України — починаючи від польських та білоруських областей і закінчуючи країнами Західної Європи. Лише після переведення їх до цих регіонів німецькі інстанції дозволили ідеологам УВВ солідаризуватися з УПА. Певного мірою цьому

ЦДАВО України. — Ф. 4628. — Оп. 1. — Спр. 2. — Арк. 1.

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь… — С. 95.

Гіммельрайх К. Спогади командира відділу особливого призначення ”УПА-Схід” // Літопис УПА. — Т. 15. — Торонто, 1987. — С. 22. сприяв шеф головного політичного штабу РМО Ґ. Берґер. 14 березня 1944 р. у листі райхсміністерству народної агітації і пропаганди він вказав, що потане трактування "гіві” й цивільних робітників посилює опір військовослужбовців ЧА, а незадоволення населення, в свою чергу, деморалізовує військові частини, іцо воюють на боці вермахту. Він же наголошував, що це також посилює позиції збройних формувань антинімецьких рухів Опору й закликав проводити гнучкішу пропаганду серед вояків Східних Добровольчих з’єднань^358.

Позиція Берґера сприяла тому, що пресові органи УВВ врешті змогли офіційно задекларувати свою солідарність з діями УПА — щоправда, спрямованими тільки проти сталінського режиму. 19 березня 1944 р., зокрема, орган українських добровольчих частин при німецькій армії ”Нора Доба” вмістив паралельно надруковану в "Українському Добровольці” передову статтю під назвою "Українські партизани на тилах большевиків”. "Повідомлення про бойові дії українських національних партизан на тилах совєтських військ свідчить про масовий відрух збройного чину навіть тих кіл української молоді, що з тих чи інших причин стояли досі осторонь рядів та ідей УВВ”, - вказано у ній. Віддзеркалюючи ставлення організаторів та вояків частин УВВ до УПА, стаття закінчувалася твердженням: "Добровольці українських з’єднань вітають радісно звістки про партизанський анти-большевицький рух в Україні”359.

Одночасно зі схваленням німецькою пропаґандою антибільшовицьких дій українського Опору навесні 1944 р. німецьке командування дозволило на взаємодію проти СРСР між українцями створених при німецьких арміях частин і загонами УПА шляхом спеціально підготовленого десанту в тил ЧА. Підтримку українцями у Німеччині їх національно-визвольного руху не обмежили тільки теоретичними деклараціями й невдовзі вона перейшла в площину практичних дій. З цією метою в німецьких військових школах від початку 1944 р. організовано курси, що мали у стислий термін — впродовж двох-трьох місяців — підготувати спеціальні диверсійні групи для переправлення переважно повітряним гпляхом через лінію німецько-радянського фронту. В Україні вони повинні були встановлювати зв’язок із місцевими сотнями УПА й спільно з ними здійснювати напади на тилові частини ЧА і виявляти та знищувати об’єкти стратегічного значення (різноманітні склади, залізничні колії, мости тоїцо). Наприклад, завданням випускників школи у Мюнстері, яких повітряним шляхом десантували в Україну, було гуртування невдоволених сталінським режимом мешканців, створення центрів антибільшовицької боротьбгі й

NAUS.-Т-454,- Roll 92.-Frame 000 209.

Нова Доба. — 19 березня 1944. - № 12 (135). — С. 1. налагодження зв’язку з іншими центрами українського визвольного руху — зокрема з підрозділами УПА та осередками підпілля ОУН на місцях^360. Навесні 1944 р. подібну школу відкрито також у Львові під керівництвом колишнього шефа штабу УВВ Голуба, який з метою її створення прибув із Житомира за сприянням гауптмана Ґеорґа Пулюя й за дозволом ААА ОКВ у Берліні наприкінці 1943 р., про що стало відомо радянським органам безпеки*. Затримана згодом органами НКДБ співпрацівниця Голуба К. Стрельцова на допиті засвідчила: "Останнім часом, зокрема з переїздом із Житомира до Львова, націоналістична робота Голуба та інших співробітників ОКВ активізувалася й дещо змінився її характер. Тобто, якщо перебуваючи в Житомирі, проводили роботу в основному на окупованій території, то у Львові вони готували для роботи в радянському тилу людей, яких повинні були закидати літаками”361. У базованому на цих даних повідомленні штабу 13-ої армії радянського 1-го Українського фронту про становище на Львівщині 24 червня 1944 р. згадано: ”У Львові є розвідшкола, що готує командний склад і розвідників… У середині червня підготовлено 120 чоловіків, які у формі офіцерів Червоної Армії готуються до пересилки через фронт у бандгрупи бандерівців, що діють на нашій території, і для шпигунської роботи в нашому тилу”362.

Проте такі акції виявилися переважно безуспішними, оскільки радянські органи безпеки виявили й затримали сформовані з українців парашутні групи у західних та суміжних з ними центральних областях України. Наприклад, у липні 1944 р. співробітники органів НКДБ Рівненської області, прочісуючи

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 153.

Затриманий після закінчення німецько-радянської війни органами НКДБ керівник розвідувального відділу ”1-ц” штабу німецьких окупаційних військ в Україні Ю. Лацарек з цього приводу 27 травня 1946 р. під час допиту засвідчив: ”У розмові із зондерфюрером Пулюєм — співробітником 3-го відділу контррозвідки і відділу ”1-ц” штабу окупаційних військ України, який перебував у Львові, - я йому розповів, що маю завдання створити диверсійну сітку в Західній Україні, на що в мене немає людей, котрі б знали місцеві умови й могли б мені у цьому допомогти. Пулюй мені заявив, що з м. Житомира прибув до Львова колишній петлюрівський полковник, співробітник 3-го відділу німецької контррозвідки і ”1-ц” Голуб, який має зв’язки серед українських націоналістів в усій Україні. Я надіслав запит командуванню в Берліні й просив передати Голуба в моє розпорядження. У січні 1944 р. я отримав дозвіл підпорядкувати собі Голуба й став із ним працювати” (ЦДАГО України. — Ф. 57. -Оп. 4. — Спр. 340. — Арк. 44).

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 340. — Арк. 44.

Львівщина у Великій Вітчизняній війні (1941–1945). Збірник документів і матеріалів. — Львів: Каменяр, 1968. — С. 118.

автомагістраль Рівне-Корець з метою ліквідації антирадянських диверсійних груп, з-поміж інпіих затримали офіцерів УВВ В. М. Фи-лимончука та А. І. Хоменка. У квітні 1944 р. у складі групи вояків-українців їх спрямували в керовану німецькими інструкторами диверсійну школу у Львові, після закінчення якої з відповідним завданням закинули в Рівненську область. Тут група мала налагодити зв’язок із діючими загонами УПА й розгорнути активну бойову діяльність^36’’. 7 серпня 1944 р. на території Ободівського та Чечельницького районів Вінницької області десантовано перших 27 випускників навчального центру з м. Мюнстер, одягнутих у форму офіцерів ЧА під керівництвом старшин Миколи Муравського та Сірого. Для виконання поставлених завдань разом із десантом на восьми вантажних парашутах скинуто чотири ручні кулемети, вісім автоматів, півтора мільйона радянських карбованців, ящик з пропаґандистською літературою, чотири українські національні прапори, приблизно тисячу значків із зображенням тризуба та рацію з новим обладнанням до неї. Через кілька годин більшість десантників затримано радянськими органами безпеки^364.

"Вжитими заходами частина диверсантів була затримана, — констатовано з цього приводу у повідомленні управління НКДБ Вінницької області від 9 серпня 1944 р. — У ході розслідування встановлено, що перед учасниками десанту абвер поставив такі завдання: 1. Проведення диверсійної роботи у районі дій 3-го Українського фронту шляхом підриву мостів, залізничних колій, складів із боєприпасами й обмундируванням, знищення та пошкодження ліній зв’язку і вантажів, котрі підвозяться до фронту. 2. Здійснювати терористичні акти над представниками командування Червоної Армії, радянсько-партійним активом та представниками влади на місцях. 3. Вести серед населення широку антирадянську пропаґанду, поширювати націоналістичні листівки та відозви. Абвер доручив Муравському встановити контакт з діючими в тилу бандами УПА, довести свою групу до чисельності полку і розгорнути активну збройну боротьбу”. Невдовзі другу групу чисельністю 25 осіб під керівництвом офіцера школи Удода скинуто у тій самій місцевості й з тими ж завданнями, про що знову довідалися керівники НКДБ^366. До іншої групи належали скеровані восени 1944 р. у Криницю 25 вояків УЛС, які були вихідцями з Волині: уродженець с. Ульники Луцького району Волинської області Андрій Беюмен, уродженець Торчинського району тієї ж області Микола Тиндюк, уродженець с. Литва того ж району Олександр Мульчак та інші. 18 листопада 1944 р. цю

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 340. — Арк. 43.

Там само. — Арк. 47.

Там само. — Спр. 338. — Арк. 154.

Однак такого роду ініціативи не змінили офіційного негативного ставлення керівництва українського руху Опору до мобілізації українців для участі в бойових діях на боці Німеччини. В інструкції керівництва ОУН-Б окружним і повітовим провідникам організації від 25 травня допускалися лише окремі випадки добровільного зголошення до частин німецьких військ чоловіків за їх власним бажанням. Цей допуск трактувався не як відступ від "генеральної лінії, тільки як вихід з скрутного становища”. Наголошено, що мобілізовані повинні вбачати своє завдання у тому, ”щоб навчитися воєнного ремесла і на поклик Організації піти після в боротьбу за Українську державу”[496] [497]. Видане також у травні звернення командира загону ім. Івана Богуна до українців збройних частин німецьких військ також критикувало спроби командування вермахту залучити українців до боротьби на боці Німеччини[498]. Інша листівка українського руху Опору за червень того ж року закликала українців із частин у складі німецьких військ у Галичині при кожній сприятливій нагоді (особливо при відступі вермахту з українських земель) бути готовими перейти на бік УПА[499]. У скерованій окружним осередкам та повітовим референтурам пропаґанди інструкції Львівського обласного осередку пропаґанди ОУН-Б від 5 липня 1944 р. містився заклик "заборонити вести пропаганду за набір українців до німецької армії навіть на випадок проголошення німцями примусової мобілізації. Противно, треба протидіяти і поборювати ворожу пропаґанду за вступлення в німецьку армію, хоч би вели її і деякі незрілі українці”[500].

Деякий час подібну агітацію представники українського Опору проводили також серед вояків козацьких з’єднань. Наприклад, восени 1944 р. у районі дій куреня "Месники” групи ”УПА-Захід” під м. Любачів на Люблінщині на українсько — польському етнічному прикордонні її організував провідник ОУН-Б на Закерзонні Ярослав Старух. Він, зокрема, поширював листівки про Тихий Дон та "донську вольницю” серед вояцтва дислокованої тоді у цьому районі 1-ої дивізії донських козаків. Після цього її вояки коректно поводилися з українським населенням і зовсім не виявляли бажання воювати проти повстанців. Були випадки, коли

Арк. 87.

Спр. 4. — Арк. 29, 48.

Спр. 3. — Арк. 13.

козаки не стріляли при зустрічі з національними партизанами, давали зайву зброю, попереджували про відомі їх розвідці акції диверсійних груп НКВС[501]. Під впливом подібної пропаґанди на Лемківщипі з кількох десятків українських вояків, що залишили різні частини німецьких військ, створено окрему чоту рейдуючого там повстанського куреня[502].

Незмінно засуджуючи мобілізацію українців до німецьких чи чи будь-яких іноземних формувань у збройних силах Німеччини, керівництво національного Опору з розумінням сприйняло бажання патріотично настроєних десятків тисяч українців, які вирішили з німецькою допомогою боротися проти СРСР, сподіваючись створити українську армію й вибороти своїй Вітчизні державність. Тому до кінця Другої.світової війни до УПА мали доступ усі українці, які брали участь у бойових діях на боці вермахту. Водночас власовців та німців оголошено ворогами повстанців як репрезентантів російського та німецького імперіалізмів. Тому стабільно неґативною залишалася реакція ОУН-Б і УПА на примусове залучення українців до частин РОА, що знайшла своє віддзеркалення у гострій критиці дій Власова у виданій тоді ж листівці ОУН-Б під назвою "Політика двох поразок і ”вла-совщина”[503]. Аналогічною була реакція створеного у липні 1944 р. верховного керівного органу самостійницького руху українців на їх Вітчизні — Української Головної Визвольної Ради (УГВР). Визначаючи тактику українського руху Опору щодо формування німецьким командуванням з українців нових частин для боротьби проти СРСР, керівник політичної референтури штабу групи ”УПА-Північ” на Волині й член УГВР Йосип Позичанюк у ті дні писав: ”В підготовчій фазі ми не мусимо будь-де і будь-чим протидіяти. Нехай, оскільки це формується сила антибільшовицька, озброюється й екіпірується, в тім числі (і то в абсолютній там більшості) українські маси, дістаючи належні засоби для збройної боротьби”. Вказуючи, що треба серед цих мас створювати "запільну мережу” й проводити "посилену ідейно-політичну виховну роботу”, Позичанюк підсумував: "Німці організовують і озброюють антибільшовицьку силу — це для нас важне. Які ж плани німці з цим пов’язують, то нам нема чого цим тепер перейматись, бо які б ті плани не були, вже вони ніколи не зможуть здійснитись. Вже рік, як Німеччина не керує подіями і ніколи вже ними не керуватиме попри всі сподівання німецьких тупоголових політиків.

Започаткування так званого "нового курсу” — це єдиний розумний їхній захід, у боротьбі з більшовизмом, але самі вони від цього мало що виграють. Виграти від цього мусимо ми. І насамперед ми”[504].

Виступаючи з політичною доповіддю на 1-му Великому Зборі УГВР 14 липня 1944 р., член ЦП ОУН-Б Мирослав Прокоп заявив у тій же справі, що "українські частини у Німеччині можуть набути нового значення” лише внаслідок нової війни західних союзників проти Радянського Союзу й саме з такої перспективи повинні трактуватися ”усі примусово мобілізовані українці”. Інший член ЦП ОУН-Б Роман Ільницький з цього самого приводу так справедливо підсумував позицію своєї організації щодо українських формацій в збройних силах Німеччини у другій половині 1944 р.: ”ОУН-Б була готова визнати політичне значення українських військових формувань у вермахті лише в одному випадку, а саме в разі німецького сепаратного миру з Англією і тим самим сподіваної англо-німецької війни проти Радянського Союзу”[505].

Після відступу вермахту з території України наприкінці 1944 р. вермахт переправив в Україну десантні групи вояків кількох частин, створених при німецьких військах. Це дало підставу для поширення серед вояків батальйонів УВВ гасел солідарності з УПА на кшталт ”Хай живе український повстанчий рух — вірний побратим УВВ!”, а в газеті "Український Доброволець” побачила світ стаття колишнього вояка УПА ”Ми вернемося до тебе Батьківщино мати Україно!” за підписом "колишній партизан національної групи, тепер доброволець УВВ Дворниченко”[506]. Проте такий пропагандистський маневр не дав бажаних успіхів для німецьких інстанцій. У зв’язку з десантуванням згаданих груп командування УПА видало спеціальну вказівку, якою наказало затримувати ці групи, сформовані ”з людей обдурених або примусово мобілізованих із зовсім позитивних українських патріотів” і після перевірки органами СБ ОУН-Б "переводити до УПА або боївок, як звичайних стрільців з правом авансу”. "Якщо на тій чи іншій території, - зазначено далі, — будуть з’являтися чужі національні парашутні підрозділи (власовці, німці), то останніх по можливості обеззброїти і знищити”[507].

Під час відступу вермахту з України, попри запобіжні заходи нацистських органів безпеки, загони УПА знову поповнили сотні вояків українських формацій збройних сил Німеччини. У лавах повстанців у боротьбі проти внутрішніх військ НКВС і тилових частин ЧА вони використали не лише німецьку уніформу та озброєння, а й знання, здобуті у німецьких військових школах. На це, для прикладу, вказує доповідь № 00/1266 політичного управління 48-ої запасної стрілецької дивізії ЧА генерал-майора Князева від 11 квітня 1945 р. про операції проти УПА у жовтні 1944 р. — квітні 1945 р. Згідно з нею, в Західній Україні загони УПА складалися переважно з колишніх українських вояків різних підрозділів німецьких військ, які "пройшли німецьку школу”[508].

г) Українські збройні формування і РОА

При просуванні на Схід нацистська Німеччина окупувала тільки мізерну кількість районів Росії. Саме тому російський генерал А. Власов надавав у своїх планах великого значення як основній мобілізаційній базі рекрутів до РОА повністю окупованій райхом Україні, з якою його пов’язувала колишня служба в ЧА*. Плануючи, що Росія має зайняти важливе місце у майбутній "Новій Європі”, ще під час допитів він заявив представникам німецького командування про те, що Україна, на його думку, перебуватиме в тісному зв’язку з Росією. Як вказувалося у переданій шефові МЗС Німеччини Й. Ріббентропу записці про допит радянських офіцерів, генерал Власов вважав, що Німеччина повинна "надати Росії та Україні [можливість] існування у формі протекторату”. У відповідь на це радник МЗС Німеччини, колишній радник німецького посольства у Москві Ґустав Гільґер (Hillger) "чемно поставив на місце” полоненого генерала і оголосив, що Україна та Балтія "повинні будуть увійти до складу Німеччини”[509]. Після цього Власов деякий час не висував далекосяжних політичних вимог щодо України, але й не відмовився від них. Плануючи створити РОА й розширити масштаби її впливу, російський генерал не оминув увагою полонених радянських бійців української національності. Він практично прагнув створити альтернативну до ЧА "інтернаціональну” російську армію з представників усіх народів СРСР. Однак як в ЧА, так і в РОА однаковою мірою проявилося прагнення підпорядкувати українських вояків російським командирам з великодержавною ідеологією та російською командною мовою[510].

Притримуючись тієї точки зору, що "шлях на Росію лежить через Україну”, російський націоналіст-великодержавник Власов виступав проти поділу СРСР на суверенні держави. Він негативно ставився до самостійницьких рухів неросійських народів і трактував прибічників ідеї створення незалежних від РОА УНК і УВВ як "радикальних сепаратистів”. Вийти поза рамки своїх стереотипів Власову та його оточенню не дозволяла вкорінена у їх свідомості більшовицькою ідеологією ворожість до ідеї самостійної України, проти якої багато з них воювали в 1918–1921 рр. Відкидаючи практичну співпрацю росіян із неросійськими народами як рівних з рівними, навіть цілковито залежний від волі німецьких установ Власов не хотів, щоб неросійські народи отримали незалежність і проводили самостійну політику. Він демагогічно стверджував, що "сепаратистські рухи” тільки зміцнюють сталінську пропаґанду. Неросійські політичні діячі не заперечували проти його пропаґанди серед росіян та антисталінських виступів, але й не хотіли, щоб він діяв від їх імені та приписував РОА боротьбу представників їх народів проти СРСР[511]. Таке приписування не відповідало дійсності, оскільки найбільше не бажали воювати за Сталіна представники саме неросійських народів. Росіяни ж в основному тримали фронт до останнього й навіть у складі російських частин німецької армії переходили на бік ЧА, а сам Власов потрапив у полон в 1942 р. тільки тоді, коли вщент розгромили його армію.

Щоб не допустити розпорошення українців у російських батальйонах німецьких військ, організатори українських військових частин при вермахті розглядали їх творення до певної міри як контракцію на задеклароване установами райху формування РОА. Тому не. дивно, що прийняте 10 лютого 1943 р. рішення представників АВП ОКВ і Східного міністерства про створення УВВ викликало затяжний конфлікт між українськими авторами цієї ідеї і представниками штабу Власова. Прихильники утворення української армії не знаходили з німецького боку того належного розуміння, яким користувалися прибічники ідеї формування РОА. Інстанції райху підтримували діяльність агітаторів Власова серед радянських військовополонених, аналогічної ж роботи на користь створення УВВ не було. У своїх спогадах колишній червоноармієць у німецькому полоні Микола Сергієнко так описав типову в цій справі ситуацію з одним із своїх табірних друзів і співвітчизників після оголошення набору добровольців до РОА у березні 1943 р.: "Василь вагався. "Піду запитаю в перекладача, чи не передбачається набір до УВВ”, — сказав він Каганові і вийшов. Повернувся розстроєний: пропагандист [РОА] посміявся з його запитів”[512].

Виразне протистояння між прихильниками РОА і УВВ загострила редакція пресового органу для російських військовополонених ”3аря”, яку очолював колишній політрук ЧА Мелетій Зиков (справжні ім’я та прізвище — Цезар Нольпе, за національністю єврей). На сторінках цієї газети популяризовано ідею об’єднання навколо генерала Власова усіх поневолених СРСР народів[513]. Характеризуючи конфлікт між прибічниками РОА і УВВ, редактор "Нової Доби” Г. Которович згадував: ”Шеф власовської преси, колишній армійський політрук капітан Зиков робив усе можливе, щоб нашу працю припинити, обвинувачуючи нас постійно в поширенні ідеї українського націоналізму”. Характерно, що у відповідь на закид Зикова й здійснене АВП ОКВ слідство у цій справі 13 лютого 1943 р. Которович надіслав відповідь, в якій спростував закиди власовців. На якийсь час боротьба проти пропагандистів РОА закінчилася перемогою Которовича — цьому сприяло несподіване зникнення Зикова (дехто пояснював це тим, що він нібито працівник радянських спецслужб). Одним із наслідків протистояння прихильників ідей створення УВВ і РОА стала поява у травні 1943 р. газети УВВ під назвою "Український Доброволець”, що, згідно із задумами представників АВП ОКВ, мала бути тільки українським варіантом пресового органу РОА "Доброволець” ("Доброволец”). "Незважаючи на те, що ця газета була задумана лише як українська паралеля до газети "Доброволець”, яку видавали вже сильні власовці, нам вдалося зробити її під кожним оглядом українською”, — писав згодом Которович[514].

Через підтримку Власова багатьма представниками німецьких військових кіл конкретні наслідки українських протидій були вкрай незначними. 2 травня 1943 р., пишучи з Відня ректорові Богословської академії у Львові Йосифові Сліпому, громадський діяч Маркіян Дзерович, вказуючи на деякі тогочасні контакти українських політиків з німецькими урядовцями, зауважив: ”Та не треба забувати: багато з тих людей — це балтійські німці, що у своєму серці є більше москалі (росіяни — А. Б.), яким кожна ідея про Україну згори зненавиджена та осоружна і тому вони, знаючи точно наші стремління, роблять саме наперекір під покровом тези, Що Німеччині Росія все буде потрібніша, чим Україна, та находять послух у інших чинників, що, не визначаючись в тих справах, механічно кермують державну наву (кермо — А. Б.) в бік проросійської тези”[515]. Сучасниця тих подій, допису-вачка до українських газет у Берліні Марія Лівицька в приватному листі від 6 червня того ж року визначила своє бачення проблеми так: "Основна моя думка, що німецька влада і тепер, як у 1918 році, робить таку саму помилку, бо знов орієнтується на інспірацію росіян, яка довела до краху всю справу в 1918 році. Верстви вже не ті, замість військового офіцерства і залишків аристократії — більшовицька безпринципність і залишки зросійщеного міщанства, але націоналізм — погірдливий і ворожий однаково як до німців, так і до українців — все той самий”[516].

Гітлер, під впливом розмов із деякими проросійськи орієнтованими в східній політиці німцями (в тому числі вихідцями з Росії або країн Балтії), 19 травня 1943 р. заявив Розенберґу, що українці завжди підтримували й підтримуватимуть росіян[517]. Поінформовані про погляди свого райхсканцлера, після консультацій з працівниками РМО представники командування вермахту вважали за краще не створювати частин УВВ з українців, а спрямовувати їх до російських батальйонів або у розпорядження штабу Власова в школу пропаґандистів РОА, створену в лютому 1943 р. у Дабендорфі під Берліном. Зокрема, на підставі виданого наступником шефа ГШ ОКГ Ф. Гальдера генералом Куртом Цайц-лером наказу про евакуацію з прифронтових смуг в Україні мешканців віком від 14 до 65 років, боєздатних українських чоловіків скеровували у розпорядження РОА[518]. У результаті такої політики на середину 1943 р. не створено жодного табору українських військовополонених для формування їх національних батальйонів при верховному командувачеві вермахту в Україні, хоча під його контролем були інфільтрований пропаґандистами Власова табір для радянських військовополонених у Вінниці та леґіоновий табір у Бердичеві для РОА (Legionslager Berditschew für ROA)[519].

Як свідчать архівні матеріали, українські вояки Східних військ не бажали воювати спільно з солдатами РОА чи в складі російських частин вермахту, про що відверто заявляли в розмовах із німцями[520]. І до, і після появи пресового органу УВВ пропагована Власовим ідея створення РОА ніколи не була популярною в Україні, на що вказують навіть радянські документи того часу. Повідомлення партизанського з’єднання Шитова від 28 травня 1943 р. інформувало, що "офіцери ”РОА” приїздять в Україну з метою вербування населення, але успіху не мають”. У звіті про партійно-політичну роботу з’єднання радянських партизанських загонів Рівненської області за червень та липень 1943 р. підтверджено: ”Власов не має жодного авторитету серед українського народу. Всі спроби Власова втягнути українців до своєї армії не увінчалися успіхом”[521]. Тим не менше, вже до осені 1943 р. прибічникам Власова різноманітними обіцянками або примусом все ж вдалося залучити до батальйонів РОА велику кількість військовополонених червоноармійців-українців і мешканців України російської національності. Українці, котрі опинилися в таборах РОА, як правило, зазнавали психологічного тиску з боку шовіністично налаштованих росіян[522]. Тому не дивно, що більшість з них розглядали своє перебування в частинах РОА як тимчасове становище й очікували тільки зручної нагоди, щоб залишити створювану Власовим армію. Такою нагодою для багатьох стала звістка про організацію штабу УВВ.

Перший організований масовий перехід українських військовослужбовців з РОА до УВВ відбувся відразу ж після проголошення створення його штабу на зборах українських офіцерів у Варшаві на початку листопада 1943 р. Під час цих зборів, розраховуючи на те, що УВВ буде союзним РОА військом, голова Російського Комітету у Варшаві С. Войцеховський заявив: "Росія бажає, щоб постала й існувала велика, сильна, незалежна Українська держава”. Після такого виступу до УВВ виявили бажання вступити шість офіцерів-українців з РОА, при чому присутні росіяни привітали цей вчинок оплесками[523]. Проте зроблений офіцерами РОА ”жест приязні” у бік українців не став правилом, оскільки спроби перейти з армії Власова до УВВ набували масового характеру. Типовий приклад — офіцерська школа РОА у Дабендорфі, де наприкінці 1943 р. навчалося 65 % українців. Щойно їм стало відомо про формування українських збройних сил, вони відразу ж прибули до штабу УВВ. У березні 1944 р. до частин УВВ перейшло 160 осіб із числа 200 українців з очолюваного полковником Матвієм Сахаровим комплектувального пункту РОА у Штеттіні (тогочасна німецька назва сучасного міста Щецін у Польщі)[524].

На підставі розпорядження ОКГ від 29 травня 1944 р. усі ще збережені на той час багатонаціональні Східні батальйони Добровольчих з’єднань мали перейменувати відповідно до їх основного національного складу (на російські, українські і т. д.), а всі українські військові частини мали бути відокремлені від формувань РОА й реорганізовані в батальйони УВВ[525]. Однак німецькі армії не поспішали втілювати в життя згадану директиву ОКГ. Сприятлива для українізації русифікованих Східних батальйонів ситуація тривала недовго і вже влітку 1944 р. почався зворотній процес. Крім того, пропаґандисти Власова за сприянням впливових німецьких кіл прагнули залучити до агітації на користь РОА українців Галичини. З цією метою на початку червня 1944 р. у Львові перебував редактор офіціозу СС ”Дас Шварце Корпс” штандартен-фюрер СС Ґюнтер д’Алькуен, який намагався завербувати до РОА 50 пропаґандистів-українців[526]. Однак саме галичани чинили

найбільший опір спробам перевести українців до частин РОА. Особистий перекладач Власова, офіцер вермахту Свен Штеенберґ згодом згадував, що відмову співпрацювати з ним вони пояснювали тим, що воюють за свою самостійну державу, а "Власов є втіленням російського імперіалізму”. "Особливі напруження, — писав Штеенберґ, — були із західноукраїнськими представниками з колишньої польської Галичини, населення якої є [греко-]католиками на відміну від православних східних українців. Там мешкає 5–6 % з 35 мільйонів українців. Вони були фанатичними націоналістами, як і східні українці, котрі належали до СРСР. їх тезою було те, що росіяни захоплюються Сталіним, бо він зробив Росію більшою, ніж царі. Вони стверджували: "Співпрацюючи з Власовим, не здобудемо симпатій серед російського народу, а лише втратимо довіру серед неросійських народів”. Це відповідало поглядам Розенберґа. З його допомогою вони намагалися перешкодити акції Власова”[527].

Після аудієнції в Г. Гіммлера 16 вересня 1944 р. Власов добився для співробітників свого штабу права агітувати вступати до РОА вояків неросійських іноземних формувань при німецьких військах. Це, як і слід було очікувати, викликало незадоволення прибічників ідеї створення української армії, яких представники СС-ГА намагалися заспокоїти твердженням, що надання пріоритету російському генералу продиктовано "інтересами великої політики”. У відповідь 27 вересня 1944 р., під час зустрічі з представниками Гіммлера оберфюрером СС Ергардом Креґером, Ґ. д’Алькуеном та його заступником штурмбанфюрером Кріґбаумом, Г. Которович та К. Дацько виступили проти підпорядкування українських формувань Власову[528].

Подібні протести зробили також представники інших національних секцій пропаґанди вермахту, у чому їх підтримав шеф АВП ОКВ Г. Ведель. Він наголосив, що треба використовувати "сепаратизм” інших народів паралельно з акцією Власова не задля популяризації ідеї "єдиної Росії”, але в рамках "об’єднаної боротьби проти більшовизму”. 7 листопада 1944 р. АВП ОКВ видав директиву "Пропаґанда Власова серед неросіян”, у якій вказувалося: "Хоча є необхідним загальне охоплення усіх антибільшовицьких сил для спільної боротьби проти радянської терористичної системи, немає наміру включення неросійських частин до РОА. Подальше окреме існування національних частин кавказців, туркестанців, українців та козаків має бути пов’язаним із відповідними національними групами”. Проте з посиленням позицій інстанцій СС відділ пропаґанди вермахту втратив свою автономність і фактично перейшов під контроль представника д’Алькуена Кріґбаума, внаслідок чого перестав існувати як політичний фактор^39®.

Щоб не допустити до протидій Східного міністерства підпорядкуванню неросійських національних частин рухові Власова, до проведення його установчих зборів не підключено РМО. Керівника РМО навіть не поставлено до відома, в якій формі Гітлер схвалив "акцію Власова” (про що Розенберґ 8 листопада 1944 р. особисто поскаржився Г. Ламмерсу та М. Борману[529]). Усе це сприяло тому, що Гіммлер зміг отримати дозвіл Гітлера на організацію об’єднаного політичного центру різних народів, під керівництво якого повинні були перейти усі східні частини, на які претендували їх національні представництва. Центр мав отримати назву "Комітет визволення народів Росії” (Комцтет освобождения народов России — КОНР). На той час Гіммлер вважав, що з численними національними комітетами буде важче домовитися й складніше їх контролювати. Він розглядав майбутній комітет, насамперед, як об’єднану організацію представництв різних народів і водночас як зручний орган керівництва великою кількістю військовополонених радянської армії та робітників зі Сходу, котрі на той час опинилися в Німеччині[530].

У складі КОНР мала бути створена в усьому підпорядкована Власову українська секція. В її відання номінально повинні були перейти справи частин УВВ, якими насправді керував би штаб РОА. При цьому Власов жодним чином не розкрив власних планів щодо України. Представникові майбутньої української секції КОНР В. Василакію він тільки дуже невиразно заявив, що після закінчення німецько-радянської війни на користь Німеччини й поразки більшовизму українці стануть "правителями на своїй землі, де повинна запанувати вільна праця”[531]. Подібні заяви були й в друкованих органах РОА. У російськомовному часописі "Доброволець” від 22 жовтня 1944 р., наприклад, вказувалося: ”Перш за все народи повинні об’єднатися у боротьбі проти більшовизму — цього спільного ворога! Згодом народи будуть самі вирішувати, як їм будувати свої відносини один із одним”[532].

За такої невизначеної позиції Власова щодо визвольного руху українців, єдиного ставлення до російського генерала з боку українських еміґрантів, котрі опинилися поза межами України, не було. В основному вони стали в опозицію до ”власовщини”, усвідомлюючи загрозу для ідеї незалежної України цього велико-державницького руху, заініційованого вермахтом, згодом перехопленого інстанціями СС і підтриманого звільненими з німецького полону червоноармійцями. Однак окремі представники громадськості зі Східної та Центральної України у Німеччині все ж підтримали ідею створення КОНР. Оскільки цей представницький орган закликав до боротьби проти СРСР, вони надавали великого значення деструктивній ролі згаданого комітету на першій фазі боротьби за розвал Радянського Союзу. 14 листопада 1944 р. у Празі відбулися установчі збори КОНР, на яких проголошено створення його української секції, керівником якої став професор Федір Богатирчук, а його заступником — свого часу автор одного з перших проектів створення УНК Ю. Музиченко, який отримав ступінь майора РОА. До неї увійшли також українці Дмитро Форостівський, свого часу пропонований до складу фіктивного УНК В. Майковський, В. Василакій, В. Гречко, А. Демченко, І. Медведюк, В. Лук’яненко, Комар, Архипенко. У розробці проекту Празького маніфесту КОНР також брав участь заступник редактора часопису ”3аря” українець Ковальчук. У цьому документі, проголошеному на установчих зборах комітету того ж дня, про УВВ згадано поряд із РОА українською мовою з російською транскрипцією. Зроблено недвозначний натяк на те, що керівництву КОНР підпорядковуватиметься більшість східних формацій (а саме ”растущих и организующихся вооруженньїх сил — Русской Освободительной Армии, Украинского Вьізвольного Вийска”)404.

РОА за рахунок включення до її складу інших національних частин мала отримати назву "Збройні сили КОНР — ЗС КОНР” (Вооруженньїе сильї КОНР — ВС КОНР), але через подальшу непід-порядкованість цих формацій Власову надалі часто трактувалась як ”РОА”. Тоді ж українська секція КОНР, щоб завоювати симпатії українців, видала україномовну листівку, в якій йшлося про його створення і нібито координацію дій РОА з УВВ і навіть з УПА. її поширювали серед українців на все ще окупованих Третім райхом територіях Східної Європи, а також скидали з літаків на суміжні з ними землі України, зайняті тоді з’єднаннями ЧА з метою поширення серед цивільного населення та червоноармійців на передніх лініях німецько — радянського фронту. В листівці зазначалося: "Збройні сили Української і Російської Добровольчих Армій, Козачих Відділів та інших національних бойових частин, а також протибольшевицьких сил в глибокому совєтському запіллі, які щохвилинно збільшуються, являються запорукою того, що в відповідну хвилину буде нанесено рішучий удар”. Листівка зак-

Archiwum Panstwowe w Krakowie. - Sygn. m. Krakowa 745. - Akt 209. - S. 344–347. ликала українців переходити на бік німецьких військ або в ліси й приєднуватися до "національних визвольних відділів, які чекають сигналу до рішаючої битви”. Прикметно, що листівка закішіувалася традиційним на той час для українського визвольного руху гаслом "Слава Україні!”405.

Незважаючи на позицію Гіммлера, Розенберґ продовжував виступати проти претензій КОНР. 1 грудня 1944 р. "Фелькіпіер Беобахтер” опублікував інспіровану ним статтю "Міліони у проти-більшовицькому фронті”. У ній критикувалися спроби Власова підпорядкувати собі українські формування й серед іншого зазначалося: "Допоможемо спільній справі, стримуючи деяких занадто запальних прихильників РОА перед причеплюванням Андріївського Хреста Російської Визвольної. Армії також і тим, що досі билися під своїми емблемами”. Застерігаючи водночас від надмірного відокремлення УВВ від РОА, що "було б прислугою Сталінові”, стаття закликала не забувати факт того, що не росіяни, а саме ”сотні тисяч українців (у підпіллі ОУН і загонах УПА — А. Б.) своїм активним і пасивним спротивом наносять важких шкід більшовизмові в його запіллі”406.

У відповідь на цю статтю 7 грудня Власов дав інтерв’ю журналістові часопису "Фелькіпіер Беобахтер” зі схваленням дій українських повстанців проти СРСР. Передрукувавши цю розмову українською мовою, пресовий орган УВВ додав свій коментар: "Заява провідника росіян, що виступили до боротьби проти більшовизму, генерала-ляйтенанта Власова — це ще одно авторитетне ствердження величі і ваі'и українського повстанського національного руху з уст чужонаціонального чинника. Український народ, зокрема Українське Визвольне Військо, сприймає цю заяву як доказ правильности свого шляху і вірить, що приклад героїчної боротьби українських повстанців викличе такий же рух між масами російського народу. А це й буде скріплення спільного фронту поневолених червоною Москвою народів у їх нещадній боротьбі за своє незалежне існування”, — вказувалося, зокрема, в номері пресового органу УВВ від 23 грудня 1944 р.407

Однак, на словах декларуючи повагу до визвольної боротьби українців, Власов і його пропагандисти насправді виступили проти створення незалежних від ЗС КОНР українських військових формувань і навіть свідомо намагалися вбити клин між вермахтом і українськими прибічниками ідеї творення УВВ. На той час Власов був переконаний, що за 2–3 місяці він створить щонайменше половину із запланованих ним десятьох дивізій і здійснить похід

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Спр. 63. — Арк. 120–120 зв.

Український Доброволець. — 2 грудня 1944. - № 81. — С. 2.

Там само. — 23 грудня 1944. - № 84. — С. 2. на територію України через наявність там потрібних йому матеріальних та людських ресурсів. Коли б населення не сприйняло його політику, він був готовий воювати проти українського визвольного руху. Через стримане ставлення до його заяв українських та інших політиків (білоруського Радослава Островського, грузинського Михайла Кедії, представника народів тюркської мовної групи Валі Каюм-Хана та інших) Власов не зміг досягнути значних успіхів у своїй "політиці приєднування” і реально йому вдалося лише кілька разів зустрітися з ними в рамках координації спільних дій проти СРСР^408.

Як свідчать заяви Власова, найбільше, на що могли розраховувати частини УВВ у складі ЗС КОНР — тільки на певну автономність "декоративного характеру”. Однак це зовсім. не означало його згоди на негайне об’єднання українців з російських батальйонів у національні формування у складі ЗС КОНР. Внаслідок цього, за весь час існування російських частин німецького війська, питома вага українців в їх лавах залишалася досить значною серед не тільки солдатського, а й старшинського і ще більше підстаршинського складу. На це, зокрема, вказують вже самі прізвища їх офіцерів. Заступником шефа відділу пропаґанди штабу ЗС КОНР Федора Трухіна, наприклад, був нащадок українського козацького ватажка Гамалія, випускник Воєнної академії імені Михайла Фрунзе і свого часу ад’ютант маршала Радянського Союзу Михайла Тухачевського, колишній полковник ЧА Володимир Боярський, підвищений у РОА до ступеня генерал майора. Дописувачами часопису РОА "За мир і свободу”, відповідальним редактором якого він працював, були офіцери-українці А. Максименко, О. Петрусевич, М. Сергієнко, лейтенант Т. Гавриленко^409.

Десятки українців опинилися на керівних посадах більшості відділів штабу ЗС КОНР. Зокрема майор Б. Климович був офіцером для особливих доручень, Григорій Кременецький — шефом зв’язку, капітан Науменко — начальником відділу кадрів, майор Григорій Свириденко — начальником одного з підвідділів 7-го (мобілізаційного) відділу, полковник А. Денисенко — начальником 2-го підвідділу (військові школи) 8-го відділу (військової підготовки), старший лейтенант М. Ващенко — начальником 3-го підвідділу (кавалерії) 9-го (командного) відділу й полковник М. Панкевич

— начальником іншої секції цього ж відділу, капітан А. Сопченко

- інспектором з пропаґанди 10-го відділу серед добровольців у з’єднаннях вермахту. Адміністративну секцію очолив капітан С. ІПушкевич, спецзв’язку — М. Томашевський. При штабі ЗС

Shandruk Р. Arms of Valor… — Р. 233.

За мир и свободу. Орган Народного Антибольшевистского комитета (Укра-инский фронт). 2-й год изд. — 27 июня 1944. - № 48 (121). — С. 2. КОНР також створено резервний офіцерський табір під командуванням підполковника М. Мелепікевича з офіцерським батальйоном, командиром якого був М. Голенко. Серед офіцерів розвідувального відділу цього штабу були майор І. Кирпа, лейтенанти Ярослав Марченко, Юрій Ситник, А. Главай, С. Пронченко.

Багато українців опинилися на командних посадах у різних зарахованих до ЗС КОНР військових з’єднаннях і частинах із військовими ступенями від сержантів до полковників. Винятком був командир 1-ої дивізії ЗС КОНР Сергій Буняченко*, якому Власов надав ступінь генерал-майора. Серед інших офіцерів 1-ої дивізії були: ад’ютант Буняченка підполковник Руденко, начальник розвідувального відділу капітан Ольховник, начальник відділу пропаґанди майор С. Боженко. Командиром артилерійського полку цьоі'о з’єднання був майор Костенко, командиром його полку постачання — підполковник Герасимчук; дивізійним інтендантом — капітан Паламарчук, офіцером зв’язку — лейтенант Редько. Авіаційним полком військово-повітряних сил РОА командував полковник Байдак, їх парашутно-десантним батальйоном — підполковник Козар. Членом штабу 2-ої дивізії ЗС КОНР був старший лейтенант Богун, а їх запасною бриґадою чисельністю понад 5 000 вояків керував полковник С. Т. Койда. Однак усі вони віддавали свої військові знання не для зміцнення українського визвольного руху, а на користь армії Власова, нагороди від якого отримали полковники: Байдак, А. Ярославець, П. Сердюк, М. Щербина, Я. Скобченко, В. Строкун та багато інших офіцерів-українців^410. У російських частинах також були тисячі солдатів-українців, які свідомо відмовилися від думки про перехід до частин УВВ офіційним шляхом подання заяв, побоюючись, щоб їх знову не відправили до таборів військовополонених^411. Внаслідок цього майже 40 % військовослужбовців частин РОА були українцями^412. Усього серед більше ніж 50 000 вояків ЗС КОНР (у тому числі 20 000 в

Сергій Буняченко народився у 1912 р. Уродженець с. Коровякова Глушківського повіту Курської губернії в Росії. З 1919 р. член ВКП(б). Закінчив сільську школу і в 1936 р. академію ім. М. Фрунзе. З 1918 р. в ЧА. 1937 року за критику колективізації виключений з партії й поновлений тільки після суворої догани. Відзначився в боях під Бердичевом і у серпні-вересні командував 37-ою армією Південно-Західного фронту. У вересні 1942 р. за чужі прорахунки засуджений до смертної кари, заміненої на 10 років ув’язнення й скерування на передові лінії фронту. Остання посада в ЧА — командир 59-ої стрілецької бригади в ранзі полковника (Колесник А. Грехопадение… — С. 114). Хоффман И. История Власовской армии… — С. 24, 27, 31, 50, 68, 88–89, 121.

Сергієнко М. В кігтях тиранів… — С. 225–227.

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 37. — Арк. 15 зв, 7. 1-ій і 12 000 в 2-ій дивізіях ЗС КОНР) перебувало приблизно 20 000 українців^413. Таке надання німецькими інстанціями переваги Власову викликало в деяких тогочасних українських військових та політичних діячів дещо гіперболізоване враження про ніби його особливий вплив на східну політику Німеччини. За дещо перебільшеним твердженням Т. Бульби-Боровця, німецький саботаж творення українських з’єднань був інспірованою Власовим провокацією, внаслідок якої кількість українців у підпорядкованих російському генералу частинах сягнула майже 70 %414.

Поряд із дивізіями ЗС КОНР українці служили в інших російських або козацьких формаціях німецького війська, номінально підпорядкованих Власову лише наприкінці війни. Наприклад, лейтенант С. Хмельницький командував батальйоном сформованого в березні 1942 р. у Белграді в Сербії добровольчого полку СС "Варяг” (Freiwilligen SS-Regiment Wariag), а Микола Григорович Яненко — укомплектованим 1 червня того ж року у Бобруйську в Білорусі при ГА "Центр” 1-им Східним добровольчим полком (1. Ost-Freiwillige-Regiment), до складу якого входили батальйони "Дніпро” та "Березина” (з вересня Східні батальйони № 601 і 602). Вояки українського походження поповнили також лави козацького Кубанського Війська, отаман якого В. Науменко тільки 22 березня 1945 р. видав наказ про підпорядкування усіх очолюваних ним частин Власову^415.

Одним із найбільше укомплектованих українцями формувань був створений 12 вересня 1941 р. у Белграді російський охоронний корпус (Russisches Schutzkorps) Бориса Штейфона, який 30 листопада 1942 р. у складі п’яти полків перебрав у своє підпорядкування вермахт^416. Наприклад, членом його штабу був генерал-майор Кириєнко, командиром бриґади — генерал-майор І. Киприєнко, членом її штабу — генерал Д. Драценко. Лейтенант Бойко очолив

1- ий полк, 2-им батальйоном якого командував генерал-майор Зборовський. Українці на інших командних постах були розподілені таким чином: 1-ий полк — старший лейтенант Дузьменко,

2- ий полк — лейтенант Донченко, 8-ма козацька сотня 1-го полку — полковник Головко, 9-та сотня — полковник Нестеренко, 10-та сотня 2-го полку — старший лейтенант Пашенко, 12-та сотня —

Русак А. В. Союзники гитлеровской Германии в войне против СССР 1941–1945. — К.: Институт истории Украиньї НАН Украиньї, 1998. -С. 216.

Бульба-Воровець Т. Армія без держави… — С. 311.

Ленивов А. Под казачьим знаменем… — С. 177.

Munoz А. J. For Czar & Country: А History of the Russian Guard Corps, 1941–1945. -Bayside (NY): Axis Europa Books, 1999. - P. 5–50; Russkiy Okhranniy Korpus // Internet: www.skalman.nu/third-reich/collab-serbia-russiahtm полковник П. Бузун, 10-та сотня 5-го полку — лейтенант Бондаренко, 11-та сотня — старший лейтенант Мірошниченко, зв’язок — підстаршини Авдієнко та Кузьменко. Серед офіцерів також були українці полковник Зінкевич (командир батальйону), майор Рудько, капітан Ячук, лейтенанти Чуприна, Гоженко, Климчук, Кравченко, Міщенко, Назаренко, Прокопенко, Пустовойтенко, Тимченко, Фоменко. В боях відзначилися старшини Дончук, Панасенко, Танасійчук, Черниченко, Шевченко, Семчук, а також підстаршини С. Буцько, Нерем’юк, Вучкович та Палагнюк, які були нагороджені Залізними хрестами 2-го класу. Українці також поповнили допоміжний та медичний персонал корпусу (у 1-му і 5-му полках, наприклад, працювали відповідно лікарі Плішенко та Бандурко)417. У вересні 1943 р. до цього формування вступило багато українців з кількох районів Чернівецької та Одеської областей, окупованих до того часу румунськими військами. Найбільші бої корпусу, в кожному з яких полягли десятки українців, відбулися 12 червня 1943 р. у Роґончі в Хорватії, у липні 1944 р. в Укосаві та Мачері, у серпні в Рудніці, у жовтні в Зеймарі, у листопаді у Волєві в Сербії й на початку 1945 р. у Травніку в Боснії. Значних втрат також зазнали його полки, що брали участь у боях як оперативно самостійні частини: у березні 1944 р. у Сербії 2-ий полк в бою під Крало і 3-ій полк у Лисковані й у вересні 4-ий полк у Кришівані та Рудніці^418.

У деяких випадках саме втручання пропаґандистів РОА перешкодило поповненню лав українських формувань українцями, які на примусових роботах у Німеччині виявляли бажання вступити до УВВ, водночас відмовляючись від запропонованої їм альтернативи переходити до армії Власова. Сучасник тих подій Леонід Полтава описав у своїх споминах випадок, коли кілька хлопців із Вінниччини, які перебували на роботах у Берліні, виявили бажання зголоситися до УВВ, яке українці називали "армією генерала Дацька”. "Але німецький герр обер-ляйтенант, комендант, — згадував Полтава, — не взяв їх заяв до уваги, сказавши, що можуть іти до армії ген. Власова. Хлопці розуміли різницю, і так вони залишились в таборі”419. Це викликало спонтанні протести, один з яких на початку 1945 р. висловлено в пресовому органі УВВ, що замість назви "Український Доброволець” отримав назву "За Україну”420. Найбільшу кількість вояків

Ukrainians in Russian fonnations // Internet: www.geocities.com/ssgalitsija/Rus.htmI Список поляглих вояків 1-ої Української дивізії УНА та українців інших військових формацій в ІІ-ій світовій війні. — Нью-Йорк: Видання Братства ”Броди-Лев”, ІНК, 1992. — С. 58, 104 та ін.

Полтава Л. Спогад про дивізію "Вільна Україна” // Визвольний шлях. — Мюнхен, 1981. — Ч. 6. — С. 751–752.

За Україну. — Берлін, 18 січня 1945. — Ч. 6. — С. 2. частин УВВ наприкінці 1944 р. примусово скеровано в табір 1-ої дивізії ЗС КОНР у Мюнзінґен (Münsingen). Учасник тих подій Р. Крохмалюк з цього приводу згадував: "Німецька поліція силою роззброювала на дорогах українську поліцію та членів УВВ і відсилала їх до таборів РОА. Тільки завдяки дезорганізованості і хаосові, що панували в таборах, наші люди втікали по двох-трьох і, діставшися до більших міст, находили контакт з нашими комітетами (філіями УЦК — А. Б.), які ними займалися та приміщували у знайомих німців на роботу”[533].

Незважаючи на тривалі розходження, протягом останнього півроку німецько — радянської війни штаби Гіммлера та Розенберґа виявили готовність до певного зовнішнього компромісу і взаємоузгодження ідей існування ЗС КОНР і національних військових частин інших народів. З одного боку, передбачено зберегти рух Власова як провідну силу у війні проти СРСР, з другого — довести представникам інших народів, що внаслідок співдїї з ним вони не зазнають утисків[534]. Незважаючи на їх протести, Власов не перестав думати про підпорядкування собі усіх бойових одиниць, сформованих при німецьких військах із мешканців окупованих східних територій. Хоча офіційно українські формування не включено до складу ЗС КОНР, причетні до їх творення українці постійно протистояли претензіям Власова. У більшості випадків лише втручання старшин УВВ не допускали російських агітаторів у ці формування. Стараннями офіцерів УВВ, наприклад, агітацію російських пропагандистів призупинено серед молодих українців, причислених до протилітунських (протиповітряних) формувань. У німецький вишкільний табір у Гамбурзі, де зосереджено найбільшу кількість українських юнаків протиповітряної оборони, на початку 1945 р. навіть делеговано цілу групу українських пропаґандистів на чолі з підстаршиною УВВ Бондаром[535].

За словами учасника Другої світової війни О. Корчак-Городи-ського, від появи назви ”УВВ” номінально причислені до нього частини були, образно кажучи, ”в тихій залежності” від РОА[536]. Разом із тим, постійні зусилля офіцерів УВВ, спрямовані на те, щоб не допустити приєднання його батальйонів до РОА, призвели до того, що, за словами колишнього вояка УВВ А. Фурґали, протягом усього часу свого існування "Українське Визвольне Військо не мало нічого спільного із РОА генерала Власова”[537]. "Також [Власов] хотів був підкорити УВВ (Українське Визвольне Військо), але це йому також не вдалось, — згадував колишній вояк РОА М. Лесь. — Німці, що теж не бажали допустити до великих з’єднань, тримали українських старшин та вояків у своїх відділах. Пізніше українці, що були у Власова, частково вивтікали до УВВ, а частково відійшли до цивільної роботи, помітивши в діях та ідеології власовців дух російської імперіалістичної політики, спрямованої на використовування іншонаціональних старшин і вояків як гарматного м’яса… Нам бо доводилося спостерігати масовий відхід українців в лави УВВ; але — саме серед того прийшла капітуляція Німеччини та закінчення війни”[538].

ґ) УВВ у радянських оцінках

Реагуючи на викликані несприйняттям більшовицького режиму випадки групового дезертирства з ЧА у перші місяці німецько-радянської війни, Сталін вдався до ряду заходів, що мали упередити їх переростання в масове явище вздовж усієї лінії фронту. Насамперед він проголосив війну "Великою Вітчизняною”, що мало асоціюватися з Вітчизняною війною 1812 р. і викликати серед росіян піднесення боротьби проти німецьких військ. За його ж ініціативою, щоб піднести престиж військової служби в ЧА, відновлено скасовані більшовиками золоті погони царської армії й постановою Верховної Ради СРСР запроваджено військові відзначення на честь відомих російських полководців — Ордени ім. Олександра Невського, Олександра Суворова і Михайла Куту-зова. З пропаґандистською метою Сталін також вирішив використати російську православну церковну конфесію і взагалі релігію, яку до того часу офіційно називали в СРСР "опіумом для народу”. Така свого роду фаворизація російських патріотичних настроїв дозволила Сталіну подолати кризу й забезпечила йому підтримку переважної більшості росіян. Зовні патріоти Радянського Союзу вони, звичайно, змогли б підтримати боротьбу Власова проти більшовицької системи, але значно сильнішими арґументами для них виявилася можливість втрати панівного становища російського народу в Східній Європі в разі перемоги Третього райху. При цьому, як Гітлер у ставленні до ненімецьких народів, так і Сталін при стимулюванні радянського російського націоналізму не довіряв іншим народам і зводив форми їх національного життя на підконтрольних територіях до суто етнографічних[539].

З вимогами подібного стимулювання патріотизму власного народу від початку німецько-радянської війни до першого секретаря Центрального Комітету Комуністичної партії (більшовиків) України (ЦК КП(б)У) Микити Хрущова звернулося кілька відомих українських громадських діячів. Серед них — видатний письменник та кінорежисер Олександр Довженко, який ЗО серпня 1942 р. у своєму щоденнику записав: "Попрошу М[икиту] С(ергійовича) організувати Українську армію, бодай український корпус червоного козацтва, "Запорозьку Січ” зі зразковою політчастиною і видатними, заслуженими кадрами. Яке б велике це мало значення політичне, яке сильне враження справило б це на народ під час наступу!”[540].

Проте так само, як і Гітлер, Сталін усвідомлював, що будь-які організовані з представників інших народів військові формації рано чи пізно стануть зі зброєю в руках на захист національних інтересів власного народу. Саме тому він у жодному випадку не погоджувався на комплектування українських чи білоруських військових частин у структурі ЧА, що за мовою й ідеологією була фактично російською збройною силою. Поінформовані керівником НКВС СРСР Лаврентієм Берією про створення німецьким командуванням українських формацій на окупованих східних територіях, Сталін та його найближче оточення протягом першого року німецько — радянської війни взагалі сумнівалися в можливості підтримки українцями ідеї відновлення більшовицької системи в Україні. Командир одного з перших радянських партизанських з’єднань у Північно-Східній Україні Олександр Сабуров згадував: "Коли я прилетів до Москви (кінець серпня 1942 р. — А. Б.), то почув таку версію: населення окупованих районів України зрадило радянську владу й пішло в "козачки”. Подібну думку серед багатьох висловлював і П. (Пантелеймон — А. Б.) Пономаренко (начальник радянського Центрального Штабу Партизанського Руху (ЦШПР) — А. Б.). Розмова на цю тему виникла й на прийомі у Сталіна. Я йому відповів: "Ви, Йосипе Віссаріоновичу, неправильно поінформовані”. "Чому неправильно? — насторожився він. — Ось Лаврентій Павлович може підтвердити, що це так”[541] [542].

Під впливом таких настроїв у Кремлі упродовж 1942 р. вище керівництво СРСР інертно сприймало повідомлення НКВС УРСР про створення українських та інших формацій при німецьких військах, які регулярно складали на підставі даних розвідки радянських органів безпеки^480. Однак, демонструючи зовнішню байдужість до формування німецьким командуванням російських, українських та інших батальйонів у структурі Східних військ, на практиці Сталін та його політичні співробітники все ж приділили деяку увагу вивченню цієї справи. Як наслідок вони дали через НКВС СРСР вказівку "посилити пильність” у з’єднаннях ЧА. Метою цього було виявлення й попередження можливих антирадянських настроїв і недопущення ситуацій, при яких червоноармійці могли б перейти на бік згаданих частин. Контролювати ситуацію у кожній радянській дивізії повинні були загороджувальні загони — 33 НКВС (заградительньїе отрядьі — ЗО НКВД). Вони розташовувалися в тилу на певній віддалі від фронтових частин — на перехрестях доріг, у лісах з метою ловити й розстрілювати усіх дезертирів[543].

430

Безпосередньо у військових з’єднаннях 33 НКВС посилили особливі відділи (OB) НКВС (особьге отдельї — ОО НКВД)*. Основним їх завданням було виявлення й фізичне знищення в ЧА усіх, хто не хотів воювати за Сталіна. їх аГенти ініціювали дружбу з солдатами та командирами ЧА, викликаючи на "відвертість”, періодично "заходили в гості”. Чітко функціонувала також цензура листів. Кожного, хто викликав підозру в нелояльності до радянської системи, викликали на допит, слідчий НКВС проводив слідство, після якого начальник OB дивізії червоним олівцем ставив резолюцію: заарештувати й віддати під "правильний і швидкий” суд, вирок якого знав переважно одну міру покарання — розстріл. Засудженого, як правило, розстрілював особисто комендант OB НКВС. Для постраху іншим інколи розстріли здійснювали перед вишпку-ваною для того колоною бійців. З цієї нагоди для виконання судового рішення з кожної роти викликали по троє солдатів. Таким чином у ЧА відбувалися чітко відпрацьовані в НКВС слідство й розправа, від яких не рятували ні чини, ні звання, ні бойові заслуги. 18 квітня 1943 р. OB НКВС були перейменовані у відділи контррозвідки — ВКР (отдельї контрразведки — ОКР) "СМЕРІП” (що означало скорочення від заклику "Смерть шпигунам” ("Смерть шпионам”)) й переведені у підпорядкування Головного управління контррозвідки "СМЕРІП” Народного комісаріату оборони (ГУКР "СМЕРШ” НКО) СРСР[544].

За умов відсутності офіційної реакції вищого керівництва СРСР на створення командуванням вермахту національних частин із радянських військовополонених командири радянських армій намагалися подолати причини появи перебіжчиків з лав ЧА лише з допомогою OB НКВС. Особливо домагалися активізації їх дій командувачі тих радянських з’єднань, проти яких виступили колишні вояки ЧА в складі Східних батальйонів на боці вермахту. У письмовому донесенні штабові командувача радянського Південно-Західного фронту від 6 травня 1942 р. генерал-майор Город-нянський, наприклад, ситуацію, що склалася в підпорядкованих йому військових частинах, характеризував так: "Становище загострюється. Під натиском противника частини стрілецьких дивізій відступають назад майже без опору. Червоноармійці масами самовільно залишають позиції. В ряді випадків помічена стрілянина по командному складові. Політробота розвалилась, бо комуністів на бойовій лінії не видно, всі окопались у штабах. Ще гірше з 319-ою стрілецькою дивізією, проти якої ведуть наступ частини, в яких є колишні військовополонені червоноармійці. Частішають випадки, коли підрозділи 319-ої стрілецької дивізії кидають фронт і поспіхом перебігають до противника. Необхідно вжити заходів і прислати працівників особливого відділу”. Однак силові засоби тільки посилювали конфронтацію між офіцерами ЧА та НКВС і збільшували чисельність перебіжчиків. Значну їх кількість складали перекинуті на передові лінії фронту солдати й командири молодшого офіцерського складу ЧА, яких обурювала несправедливість того, що офіцери НКВС продовжували користуватися усіма привілеями, котрі вони мали за мирного часу*.

Здавалося, що злагоджене функціонування сталінської каральної машини й атмосфера терору та страху повинні призвести до внутрішнього збройного повстання в СРСР і підтримки його жителями будь-якого антибільшовицького руху, що виник би по той бік фронту. Проте на допомогу Сталіну прийшов Гітлер зі своєю відверто колонізаційною політикою на Сході Європи. Під час розвитку німецько-радянської війни керівництво Третього райху відштовхнуло від співпраці українців на окупованих східних територіях своєю брутальною політикою: стримуванням національного розвитку, безжалісною експлуатацією людей, нищенням військовополонених, розстрілами цивільних осіб тощо. Така практика була вигідною для СРСР, оскільки настроювала місцевих мешканців проти німців. Сталін чудово розумів — кардинальна зміна східної політики Німеччини може бути початком кінця для СРСР. Саме тому за його вказівками з метою підриву німецького тилу й провокування нацистського терору проти цивільного населення в окупованих областях України до середини 1942 р. на основі парашутних десантних груп НКВС створено кілька партизанських загонів. Координацію їх дій мала здійснювати диверсійна організація під назвою "Український Штаб Партизанського Руху”, скорочено УШПР (Украинский Штаб Партизан-ского Движения — УШПД). Однак окреслення "український” у даному випадку було суто географічним. Про це виразно свідчить той факт, що усі офіційні звіти радянських партизанських з’єднань складали і передавали для УШПР виключно російською мовою[545].

Оскільки відповідальність за вчинені радянськими партизанами теракти проти німців окупаційна влада доволі часто перекидала на місцевих мешканців у селах, доведені до відчаю селяни самі виявляли зацікавлення в самообороні від радянських партизанів. З початку 1942 р. селяни були змушені вступити в створювані німецькими інстанціями збройні загони для захисту сіл від візитів і грабунків диверсійних груп НКВС, або, принаймні, робити вигляд такого захисту. Залучення до боротьби проти радянських партизанів вже перших створених командуванням вермахту українських військових підрозділів дало успіпіні наслідки і слугувало підставою для запровадження позитивних змін у німецькій політиці щодо українців. У доповідній записці А. Розенберґу від 27 березня 1942 р. керівник 7-го відділу Східного міністерства (що відав справами військового управління в Україні) Ф. фон Вранґель наголосив, що українці не лише не підтримують радянський партизанський рух, а й, навпаки, активно поборюють його силами допоміжної охорони (Hilfswachmannschaften). ”Тому, — наголошував фон Вранґель, — найбільшого значення німецька сторона повинна надавати правильному поводженню з українцями”[546].

В Україні не було значних радянських з’єднань до призупинення наступу вермахту на Сході в середині 1942 р., коли радянське командування почало перекидати на українські землі численні групи парашутистів з Росії[547]. Слабкість соціальної бази перших радянських партизанських загонів зумовило запровадження окупаційною владою суворої відповідальності за участь у партизанському русі як щодо окремих осіб, так і щодо членів їх сімей. Важливе значення мала їхня нелеґальність — як правило, радянські партизани залежали від зовнішніх джерел і діяли в німецькому тилу віддалено від фронтових з’єднань ЧА. За таких обставин багато місцевих мешканців перед альтернативою вступу до партизанських загонів надавали перевагу вступові до українських охоронних батальйонів, щоб взяти під свій захист селян перед можливими зловживаннями окупаційної цивільної адміністрації і провокаціями радянських партизанів. На початку 1943 р. радянські партизанські загони в Україні були малочисельними, тоді як загальна кількість створених німецьким командуванням українських військових формувань, причислених до УВВ, перевищила 40 000 вояків. Більшовицькі листівки стверджували, що добровольців до згаданих формацій було небагато, тому окупанти здійснили примусову мобілізацію, але через протидію радянських партизанів та населення ця акція не дала жодних результатів. Цієї тези не підтверджував наплив до них навесні 1943 р. тисяч людей зі Східної та Західної України. Саме тому радянські партизанські загони, розглядаючи українські частини при вермахті як конкуренційні збройні формування, почали вивчення стану їх організації та дій. 27 серпня 1942 р. М. Коваленко, повідомляючи УШПР про створені командуванням вермахту українські військові формування у Донецькій області, доповів: "Залізничні шляхи охороняються патрулями з т. зв. "добровольчої народної української армії”[548]. Начальник оперативної групи УШПР Мельник у донесенні від 9 грудня 1942 р. зазначив, що у Сумській області німецькі військові інстанції провели рекрутування місцевих мешканців до спеціальних "загонів для боротьби проти партизанів”[549]. До початку 1943 р. розвідка радянських партизанів зібрала дані про більшість українських військових формацій, створених німецькими інстанціями на території Волині та східних і центральних областей України[550].

До середини 1943 р. українські військові формування були укомплектовані значною мірою з добровольців і виконували суто охоронні функції. Однак від літа (а в деяких місцевостях навіть від квітня) 1943 р. через погіршення воєнної ситуації Німеччина почала в Україні мобілізацію чоловіків віком від 19 до ЗО років для залучення їх до наступальних операцій проти радянських партизанів. Про це відразу дізналася розвідка червоних партизанських формувань. Згідно з її даними, наприклад, у Коростені в третій декаді квітня 1943 р. мобілізовано відразу два українські батальйони[551]. У розвідувальному зведенні № 6 начальника штабу партизанських загонів Житомирської області О. Сабурова від 25 травня 1943 р. поінформовано: "Осіб, придатних для військової служби, німці залишають за місцем їхньої роботи для проведення військової і тактичної підготовки, а також виконувати гарнізонну службу з охорони сіл, міст та підприємств”[552]. У повідомленні своєму керівництву командир діючого на Волині партизанського з’єднання Шитов 13 червня доповів: ”У Рівному проводиться мобілізація українців та росіян віком 19–20 років для служби в німецькій армії”. 19 червня у донесенні № 4617/158 командир Сумського партизанського з’єднання Сидір Ковпак інформував УШПР: ”У районах Сарненському, Домбровицькому та Бережниць-кому (Рівненська область) німці з молоді, взятої для відправлення до Німеччини, відбирали осіб, які можуть боротися проти Червоної армії, комплектуючи з них частини для відправлення на фронт”[553]. У повідомленні № 5510/136 для УШПР партизанського командира Салая від 12 липня 1943 р. зазначено: ”В селах поблизу Чернігова німці мобілізували молодь 23–25 рр. народження, яку навчають військовій справі”[554]. В іншому звіті для УШПР від 5 серпня зафіксовано, що багато місцевих мешканців, уникаючи можливості "потрапити в німецьку каторгу, в більшості випадків з числа молоді, під виглядом "добровольців” вступають до німецької армії або в так звану "Російську Визвольну Армію”, маючи подальшу мету боротьби проти німців”[555].

Допоки формуванння причислених до УВВ батальйонів відбувалося за принципом добровільності, це не викликало особливого хвилювання з боку керівництва Радянського Союзу. Воно усвідомлювало, що німецька окупаційна політика в Україні є серйозним гальмівним чинником для бажання українців воювати на боці Німеччини. Проте примусовий набір українців до УВВ викликав серйозне занепокоєння керівництва СРСР, оскільки його успішне проведення означало б можливість широкомасштабного використання на фронті проти Німеччини тих людських ресурсів, які лідери Радянського Союзу планували мобілізувати до ЧА після повернення в Україну. Тому керівництво радянських партизанських загонів наказало своїм з’єднанням шляхом підступу, провокацій, терору, пропаганди й морального розкладу серед українських куренів на боці вермахту не допустити до творення УВВ як реальної військової сили. Партизанські командири розраховували, що зростання випадків дезертирства з батальйонів, укомплектованих з українців, викличе недовіру німецьких інстанцій до формування з них великих національних бойових з’єднань.

438

439

440

441

442

443

За завданням НКВС, після відступу дивізій ЧА з території України, в тилу вермахту залишилися чисельні аґенти, які в окремих випадках стали працювати на гітлерівські спецслужби. Внаслідок цього керівники німецьких органів безпеки подекуди навіть консультувалися у справі формування українських національних частин із колишніми агентами НКВС або НКДБ. Наприклад, до однієї з них був причетний керівний працівник СД у Генеральній губернії, штурмбанфюрер СС і один з організаторів акції ”Цеппелін” з перекидання в радянський тил німецьких парашутно-десантних груп Йоганн Кляйнерт. Восени 1942 р. він зустрівся з перевербованим аґентом НКДБ Робертом Руппом і консультувався з ним стосовно гарантій, які можна дати Власову і українським громадським та військовим діячам для залучення їх до спільної боротьби проти СРСР[556]. Наслідком подібних нарад з професійними енкавеесівцями, які роками працювали проти українського визвольного руху, було посилення недовіри німецьких органів безпеки до українців і заборона створення з них національних збройних з’єднань.

Інші аґенти сталінських спецслужб вступали до частин ”Шума” й поліції і під їх маркою здійснювали злочини, щоб викликати в цивільних мешканців незадоволення німецькою окупаційною адміністрацією. Не побоюючись переслідувань радянських каральних органів, у січні 1943 р., коли з’єднання ЧА зайняли Харків, з німецькими військами відступило лише 300 осіб із майже 1 500 "шуцманів” (більшість з них діяла в загонах "Шума” у рамках виконання спецзавдань НКВС)[557]. Агентами НКВС інфільтровано цілі українські охоронні курені (зокрема 115, 116, 136-ий та інші[558]). Наприклад, після втечі групи бійців з 136-го охоронного батальйону під впливом пропаґанди радянських партизанів 10 січня 1943 р. німецька поліція роззброїла ненімецьких офіцерів та солдатів батальйону й розстріляла кілька десятків за сприяння дезертирству. Після німецьких репресій радянські партизани ще активніше продовжували роботу щодо психологічного розкладу цієї частини[559].

Аналогічну провокаційну діяльність розвідка радянських партизанів здійснювала в українських батальйонах у Білорусі[560]. Найпоширенішим методом ідеологічної роботи щодо розкладу українських частин стало розповсюдження серед їх вояків листівок. Наприклад, з 23 липня 1942 р. до 1 травня 1943 р. лише один партизанський загін ім. О. Суворова бриґади ім. В’ячеслава Молотова у Пінській області в Білорусі розповсюдив 540 звернень до українських батальйонів при вермахті із закликом переходити до радянських партизанів[561].

У 1942 р. — навесні 1943 р. OB НКВС партизанських бриґад і загонів проводили спеціальні операції з дискредитації старшин добровольчих частин. З метою компрометації їх командного складу нацистським спецслужбам підкидали матеріали, з яких випливало, що найбільше антикомуністично настроєні вояки нібито є радянськими партизанами. Кожен факт спровокованого аґентами НКВС арешту чи розстрілу керівників добровольчих загонів більшовики використовували у власних інтересах. Радянська розвідка зуміла впровадити у німецькі військові школи для ”гіві” своїх таємних працівників, які не тільки інформували керівництво НКВС про ситуацію, а й психологічно впливали на курсантів. Цю роботу співробітники сталінських органів безпеки проводили в тісному контакті з політпрацівниками. Проте більшовицьке керівництво не поспішало приймати ”із розпростертими обіймами” усіх колишніх військовослужбовців цих формацій, які "покаялися і визнали свою провину перед радянською владою”. Усі вони були приречені надалі жити під постійним страхом арешту й перспективою приписування їм в будь-який момент насправді нескоєних ними злочинів. У випадку успішного розкладу тієї чи іншої частини переслідування її вояків відбувалося навіть після їх переходу на бік партизанів. На усіх колишніх поліцаїв, бійців батальйонів РОА й військовополонених особливі відділи партизанських бриґад заводили спеціальне ”дось’є для спостереження”460.

Після переходу до радянських партизанів вояки російських, українських та інших формацій ніколи не підлягали негайній реабілітації. Стосовно них запроваджено правило начальника УПІПР Т. Строкача: "Кого треба — розстріляти, а інші поки нехай воюють, а там НКВД з ними розбереться”[562]. Перебування колишніх вояків цих формувань у радянських партизанських загонах виявилося недостатнім для спокутування того, що вони воювали проти СРСР. Дану категорію перебіжчиків до партизан через деякий час засуджували на 5-10 років ув’язнення з відбуванням терміну в штрафних батальйонах на найнебезпечніших ділянках передової лінії фронту (прорив, блокування дзотів тощо) з малою ймовірністю збереження життя[563].

Наслідком чуток про переслідування органами НКВС українців-дезертирів у "червоних” партизанських загонах було те, що зі створених на боці Німеччини батальйонів до радянських партизанів часто переходили не так українці (котрі частіше поповнювали лави УПА), а росіяни, поляки й представники інших національностей. Наприклад, у березні 1943 р. коло с. Волчин із сотні 104-го охоронного батальйону дезертирувало 85 членів ”Шума” (в тому числі 60 поляків) під командуванням поляка Куніцького[564]. Щоразу повідомлення про подібний розклад інших батальйонів негайно ж передавалися для УШПР. У повідомленні Чернігово-Волинського з’єднання партизанських загонів під командуванням Олексія Федорова від 21 березня 1943 р. № 1539 про наслідки такої підривної діяльності вказано: "Завдяки сміливим діям нашої аґентурної розвідки солдати Висоцького батальйону розстріляли шість німців командного складу, здалися в полон 86 осіб. У Володимирівському районі група з шести осіб цього самого батальйону здалася в полон із зброєю. В результаті німці почали масові розстріли поліції. У районах Рівне, Домбровиця, Коростень розстріляно кілька тисяч (очевидно, тут явне перебільшення й мається на увазі кілька десятків — А. Б.) поліцаїв. Багато переховується в лісах. Ведемо посилену пропаганду розкладу національної армії”, - підсумовано у звіті[565]. В іншому повідомленні для УШИР про наслідки діяльності партизанських загонів Рівненської області за червень — липень 1943 р. констатовано, що у результаті їх пропаґанди німці більше не довіряють східним формуванням. ”3 метою не допустити зв’язків із партизанами, — стверджено далі, — вони часто змінюють їхні місця дислокації. На пости ставлять лише з німцями, видають небагато боєприпасів, не довіряють автоматичної зброї”[566].

Хоча у багатьох районах України проникнення радянських аґентів до українських частин поставило під загрозу факт їх існування, дії більшовицьких пропагандистів не призвели до зникнення вже існуючих численних український збройних формацій при вермахті, кількість яких значно зросла влітку 1943 р. У розвідувальному повідомленні учасника радянського Опору Грабчака для УШПР від 20 липня 1943 р. № 5842 зазначено: ”У Новограді-Волинському на 13 червня німців — 2 200, української армії — 3 000… У Житомирі на 12 червня німців до 3 700… української армії до 2 100”. І далі: ”На шляху Емільчино — Ожевськ через Зубновичі (20 км північніше Емільчино) німці та українська армія чисельністю 900 осіб зайняли оборону в районі Коростеня”[567]. В іншому розвідувальному зведенні для УШПР повідомлено: ”1. 8. 43 по залізничному шляху із Заходу на Коростень пройшов один ешелон української армії [чисельністю] 1 500 осіб”[568].

Поінформованість радянської військово-партійної верхівки про створення в Україні національних частин при вермахті та не розголошення нею цих даних українські прибічники ідеї формування УВВ сприйняли як підтвердження правильності обраного ними шляху й прояв з боку Сталіна боязні оприлюднення згаданої інформації серед українських вояків ЧА. Сталін заперечував існування куренів УВВ у спосіб, притаманний усім диктаторам — не згадував про них, нібито їх взагалі не існувало. 12 липня 1943 р. редактор пресового органу УВВ "Український Доброволець” Г. Которович прокоментував замовчування керівництвом СРСР факту функціонування українських формувань при німецьких військах. У виступі у Варшаві перед колишніми вояками українських армій він вказав на доцільність протиставлення більшовицькій агітації ідей українського визвольного руху. Которович зауважив, що "свідомого українця совітська пропаганда зловити на вудку вже не в силі” і наголосив: ”Та одне важне. Сталін боїться політичного змісту пропаґанди. Тому й мовчить про генерала Власова, а тим більпіе мовчить про творення Українського Визвольного Війська, про творення Галицької дивізії. Знаючи, як українці привітали спонтанно творення рідних формацій, Сталін безсилий супроти цього факту”[569].

До середини 1943 р. керівництво СРСР розглядало створені на боці Німеччини українські військові частини передовсім як силу, що діяла проти радянських партизанів, котрим доручено здійснювати основні дії щодо ліквідації цих формувань усіма можливими методами, починаючи від психологічного розкладу й закінчуючи збройною боротьбою. Проте поступово більшовицьке політичне керівництво усвідомило, що хоча відокремлені одна від одної українські частини не становлять реальної військової сили, пропаґування ідеї формування УВВ може мати відчутний політичний резонанс серед українців. З уваги на це більшовицьким публіцистам доручено критикувати українські формації на боці Німеччини. В результаті цього, вже 24 травня 1943 р. у коментарі для радіостанції "Радянська Україна” публіцист-більшовик Ярослав Галан заявив, що німці хочуть змусити воювати на боці Третього райху ту частину "молоді, яка ще уціліла після німецьких розстрілів, ту, якій пощастило досі уникнути вивезення на німецьку каторгу. Ця молодь, за їх розрахунками, повинна рятувати Гітлера саме в цей час, як уся німецька воєнна машина валиться з гуркотом на його голову”. Відома комуністична діячка Ванда Василевська пішла ще далі. Вона визнала: "Якщо українські буржуазні націоналісти зможуть об’єднати сили українських полонених, полонених солдатів Червоної армії в руках німців, українська армія буде дуже потужною. Вона загрожуватиме вже самому по собі існуванню СРСР. Ми протистоятимемо усякого роду ініціативам українських націоналістів”[570].

Заява В. Василевської викликала адекватну реакцію. Керівництво Радянського Союзу вирішило використати національну ідею й патріотичні почуття українців для скерування їх до боротьби проти Німеччини. Вже 9 серпня 1943 р. ЦК КП(б)У та Президія Верховної Ради УРСР і Рада Народних Комісарів (РНК) УРСР як уряд УРСР видали звернення до українського народу, що закликало до боротьби проти Німеччини "всіх, кому дорога воля і державна незалежність рідної України”. Насправді не могло бути й мови про самостійність України, що автоматично означала б її вихід зі складу СРСР. Такими зверненнями радянське партійно-військове керівництво розраховувало переконати українців у тому, нібито УРСР дійсно держава, а не в усьому залежне від Росії адміністративне утворення у складі Радянського Союзу. Подальшій появі подібних звернень сприяло й надходження у вересні 1943 р. для керівництва ЦК КП(б)У відразу кількох повідомлень про формування УВВ — хоча й з частиною хибної інформації (в одному з них, наприклад, до УВВ помилково причислено створювану тоді дивізію "Галичина”, котра насправді належала до структури військ СС)[571].

Переконливим контрарґументом ініціативам щодо організації українських формувань на боці Німеччини могло бути створення аналогічних національних формацій у складі ЧА. Партійно-військове керівництво СРСР не пішло на це, хоча створило інші національні з’єднання, в складі яких воювали українці (як, наприклад, польську дивізію ім. Тадеуша Костюшка й з’єднання Чехословацького корпусу під командуванням генерала Людвіка Свободи)461. Надходження повідомлень НКВС і НКДБ про формування РОА і УВВ спонукало більшовицьке керівництво тільки змінити тактику й пропаґандистські гасла, що значною мірою супроводжувало або дублювало дії німецьких інстанцій. Зокрема, у відповідь на німецьку пропагандистську операцію "Срібна смуга” щодо вояків ЧА, Сталін санкціонував проведення подібної психологічної акції проти Третього райху, поширюючи листівки серед вояків німецьких та іноземних частин вермахту. Ще 4 квітня 1943 р. ЦК КП(б)У і начальник політичного управління Південно-Західного фронту прийняли директиву, при виконанні якої мала бути забезпечена "організація переходу німецьких солдатів на бік Червоної армії”462. Незабаром відповіддю на задекларований на боці Німеччини Російський комітет генерала Власова був проголошений в Москві й невизнаний навіть західними альянтами СРСР "маріонетковий” Національний комітет "Вільна Німеччина”, який номінально очолював захоплений у радянський полон генерал вермахту Вальтер фон Зайдліц-Курцбах (Seidlitz-Kurzbach)463.

Одним із перших кроків, що мав привернути симпатії українців до СРСР, було запровадження 10 жовтня указом Президії Верхов-

ної Ради СРСР Ордена ім. Б. Хмельницького трьох ступенів для українських військовослужбовців ЧА, які брали участь у бойових діях проти німецьких військ в Україні. Цей пропагандистський маневр піддано критиці у передовій статті газети "Нова Доба” від 21 листопада 1943 р., у якій вказано: ”3 ім’ям Богдана Хмельницького, великого гетьмана, що виключно з політичних мотивів мусів піти на нещасливу угоду з Москвою, до якої відчував лише погорду, йде на бій Українське Визвольне Військо, присягаючи велику драму великого Богдана відкупити кров’ю, що заллє і навіки перекреслить знасилувану Москвою Переяславську угоду”464.

Наступним кроком було перейменування 20 жовтня 1943 р. радянських Воронезького, Степового, Західного та Південного фронтів відповідно на 1, 2, 3 і 4-ий Українські фронти. У грудні 1943 р. Сумське партизанське з’єднання С. Ковпака перейменовано на Першу Українську партизанську дивізію імені С. Ковпака^465 (хоча насправді вона не була українською ні за складом, ні за ідеологією). Не бажаючи відставати від декларацій про творення УВВ і БКА на боці Німеччини, у лютому 1944 р. Верховна Рада СРСР проголосила створення республіканських збройних сил України та Білорусі. Народний комісаріат оборони (НКО) УРСР очолив генерал-лейтенант Василь Герасименко, котрий виявився генералом без українських республіканських збройних формувань, яких у дійсності ніколи не створено. Існування НКО УРСР — така ж фікція та політичний маневр з боку Радянського Союзу, як і санкціоноване з німецького боку проголошення створення штабу УВВ. НКО УРСР, що ніколи не мав навіть свого приміщення, виявився потрібним Сталіну як для завоювання симпатій українців до Радянського Союзу, так і для надання Україні зовнішніх форм державності з метою отримання за рахунок УРСР додаткового голосу підтримки СРСР у майбутній Організації Об’єднаних Націй (ООН)466.

Після провалу усіх цих пропагандистських заходів у газетах СРСР взагалі щезла інформація про українські військові формації на боці Німеччини. На зламі 1943–1944 рр. через лінію фронту на сторінки радянської преси все ж потрапили кілька згадок про них. Пов’язані з акцією А. Власова, вони побачили світ у польсько-мовному тижневику "Вільна Польща” (”Wo!na Polska”), редагованому в Москві В. Василевською. На початку 1944 р. одна з рідкісних

Нова Доба. — 21 листопада 1943. - № 47. — С. 1.

Радянська Енциклопедія історії України. В 4-ох тт. — Т. 1. — К.: Видання УРЕ, 1969. — С. 2706.

Гриневич В. А. Утворення Наркомату оборони УРСР у 1944 р.: з історії однієї політичної гри // Український історичний журнал, — 1991. - № 5–6. — С. 29–37. згадок про український визвольний рух на боці Німеччини з’явилася також у статті ”Жовто-блакитна сволоч мобілізується”. Її надруковано у пресовому органі політвідділу радянського 1-го Українського фронту під назвою ”3а Радянську Україну”, який редагував Микола Бажан. Автор розправлявся з "гнилою петлюрів-щиною” — "гітлерівськими наймитами”, які "підступом та обманом” вербували радянських полонених і мобілізували українців до своїх частин. З тексту таких статей випливало, що згадані військові формації мають стати ядром української армії, яка спільно з Німеччиною продовжуватиме війну проти Радянського Союзу. Оскільки у СРСР люди читали багато чого "між рядками” перекручених офіційною пропагандою фактів, більшовицька цензура зробила застереження, що і нечисленні публікації такого змісту сприятимуть популяризації українського визвольного руху й раптово припинила друкування навіть публіцистичних статей на цю тему. Проте, хоча радянські урядові структури й заборонили писати про військові формації українців на боці Німеччини, щоб не інформувати своїх громадян про події по той бік фронту, про них надалі неодноразово згадували директиви для радянських командирів. Наприклад, про них було сказано на зборах командирів батальйонів та їх заступників у політичних справах польської 1-ої Піхотної дивізії ім. Т. Костюшка, створеної в СРСР приблизно у той же час, коли сформовано українські батальйони німецькими військами в Україні. Верховне командування ЧА видало для радянських комісарів затверджену Сталіним і поширену навесні 1944 р. таємну директиву, що в стислій формі подавала деякі відомості про український рух та його небезпеку для СРСР. У ній підкреслено, що тогочасна визвольна боротьба українців базується на традиціях війни за незалежність 1918–1921 рр., культивує ненависть до усього, що походить з більшовицької Росії, а тому її слід придушувати, щоб у перспективі викоренити зовсім. Інструкція згадала про формування з українців різних формацій при німецькому війську та радила не легковажити цих новотворів, позаяк їх організовували й очолювали загартовані в боях проти ЧА колишні старшини Петлюри. Особливий наголос було зроблено на доцільності нещадної боротьби саме проти цих "петлюрівських елементів”. Наказано не допускати до встановлення зв’язків між УПА і українськими частинами німецьких військ, позаяк вони зміцнили би їх взаємодію, а повстанські загони завдяки цим контактам були б поповнені озброєнням й посилені добре вишколеними інструкторами. Водночас факт поповнення лав повстанських куренів вояками українських формацій збройних сил Німеччини радянська пропаганда використала з вигодою для себе як підтвердження брехливої тези про те, що нібито УПА була створена німцями для боротьби проти СРСР. Очевидець Михайло Курах, який на той час воював у складі ЧА, пізніше згадував:

"Українському визвольному рухові присвячувались не тільки довірочні інструкції, йому присвячувались і окремі зібрання різних політруків та командирів. Кожна справа по цім боці фронту, кожний оборонний відрух, навіть кожний окремий випадок в українському житті пильно розглядався та розроблювався на окремих зібраннях і відправах… Большевицькі верховоди поважно застановлялись над небезпекою формування українських національних формацій по німецькій стороні, а тому докладали всіх старань, щоби цю справу якось підмінувати і зірвати, щоби її скомпромітувати. На відкритті виставки совєтських малярів літом 1944 року, яка містилась в київському музеї при вул. Кірова і була присвячена воєнній тематиці, містилось багато картин, які звеличували геройські погляди совєтської армії, але найбільше зацікавлення у наших людей викликали картини, які в карикатурному світлі представляли "українських буржуазних націоналістів”, як вони отримують зброю з рук "гітлерівських катів”… Ці картини найбільше приковували до себе увагу наших людей, вони говорили: "Отже, таки дійсно створилось українське військо, там напевно і тепер щось є”. І ніби налякавшись тої сміливої думки, вони поспішно відходили від тих картин. В скорому часі ці картини зникли з виставки, бо навіть большевики самі зорієнтувались в тому, що навіть такі карикатурні і тенденційні малюнки не переконують українців. Вони ці картини сприймають по свойому і з того мимоволі виходить пропаґанда в користь української національної справи”4®7.

Поступове поновлення в Україні сталінського режиму, назване радянською пропагандою "визволенням від німецько-фашистських окупантів”, виправдало передбачені учасниками тогочасного національно-визвольного руху трагічні прогнози щодо повторного утвердження на їх Батьківщині більшовицької системи. Радянський Союз порівняно з нацистською Німеччиною лише незначною мірою виявився "меншим злом” для українців. Тоді як в Україні у 1942–1943 рр. Гітлер проводив щодо українців політику з елементами етноциду, у 1944 р. аналогічну політику проводив Сталін. У радянському варіанті вона проявилася у застосуванні репресій та терору щодо десятків тисяч та свідомому знищенні на фронті кількох сотень тисяч українців, які до того часу проживали на окупованій вермахтом території, дізналися правду про сталінський режим і були потенційними кандидатами на нелояльних до радянської системи "ворогів народу”. У розмові з прем’єром польського еміграційного уряду Станіславом Міколайчиком на початку квітня 1944 р. Сталін обмовився, що вже на той час

Курах М. Українська дивізія "Галичина” в насвітленні больпіевицької пропаганди // Вісті… - 1958. — Ч. 91. — С. 69–70. наказав розстріляти 20 000 українців за "колабораціонізм” з німцями, а ще 200 000 українців мобілізував до фронтової служби в армії (очевидно, без належного військового навчання і відповідної зброї), наказавши перевіряти усіх мобілізованих щодо приналежності до ОУН^468.

Отже, повернення з’єднань ЧА на українські землі не полегшило життя українців. Людей, котрі жили в Україні за гітлерівського окупаційного режиму, з легкого подання радянських інстанцій називали "поплічниками фашистів”. Жорстокого переслідування каральними органами зазнали навіть ті мешканці, які за нацистської окупації уникали співпраці з окупаційною владою. Багатьох із них скеровано до штрафних батальйонів ЧА, де вони були приречені неминуче загинути в перших серйозних боях проти супротивника. їх завданням було фактично майже без озброєння (або без достатньої його кількості) першими йти під німецькі кулі, щоб взяти на себе вогонь гармат вермахту, сприяючи втраті деяких запасів німецької зброї^469. Свідоме послідовне знищення значної частини українського чоловічого населення залученням його до дій на першій лінії фронту призвело до величезних людських втрат радянських військ. Деякі частини ЧА навесні 1944 р. позбулися до 80 % від свого особового складу, поповненого українцями, які проживали під німецькою окупацією. Наприклад, 21 березня 1944 р. у першому батальйоні 1 087-го стрілецького полку 322-ої стрілецької дивізії 60-ої армії радянського 1-го Українського фронту нараховувалося 250 бійців з нового поповнення, через три тижні (9 квітня) у ній залишилося лише кілька десятків чоловіків — усі інші загинули в перших фронтових боях проти з’єднань ГА "Південь”470.

2. Дивізія "Галичина”

а) Формування

Спроби німецьких військових кіл звернути увагу ставки Гітлера на безглуздість діяти на Сході лише з допомогою сили виявилися безуспішними під впливом "запаморочення від перемог” правлячої верхівки Німеччини протягом перших трьох років Другої світової війни. Разом із тим все більше вищих сановників СС переконувалися у необхідності корекції німецької східної політики.

Mikolajczyk S. The Rape of Poland: Pattem of Soviet Aggression. - New York: Mc Graw-Hill, 1948.-P. 99.

NAUS. - T-78. - Roll 570. - Frame 000 955.

4™ ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 23. — Спр. 931. — Арк. 117.

Основна теза прибічників змін була такою: Німеччина позбудеться важливого чинника боротьби проти СРСР, якщо не контролювати антикомунізм у Східній Європі. Найвпливовішим із них був райхсфюрер СС і організатор військ СС Г. Гіммлер. Підпорядковані йому СС-ГА як основне вербувальне управління військ СС і Командне головне управління СС — СС-ФГА (SS-Führungshauptamt — SS-FHA) від початку німецько — радянської війни перебрали під свій контроль створення частини іноземних військових формувань, що діяли на боці збройних сил Німеччини. Виокремлені з-поміж інших інстанцій СС у ”Ваффен-СС”, у 1940–1942 рр. війська СС були елітною армією-орденом нацистського райху, іцо мала стати ”ядром сили” й опорою німецької влади у майбутній "Новій Європі”471.

Дивізії "Зброї СС” проходили вишкіл на зразок військового навчання з’єднань вермахту, завдяки чому відзначалися високим рівнем боєздатності й поступово стали своєрідним "хребтом” німецьких армій, особливо на Східному фронті^472. У той час, як члени СС носили чорну уніформу й тому їх неформально називали "чорні СС”, воякам військ СС дозволено носити сіро-польові й зелені уніформи вермахту, з огляду на що вони також неофіційно трактувались як "зелені СС”. Відмінність між СС і військами СС 27 липня 1942 р. під час розмови з М. Борманом визначив сам Гітлер, який заявив: ”У жодному разі не можна однаково оцінювати того, хто зачислений до військ СС і того, хто служить у підрозділах СС, безпосередньо підпорядкованих партії. Нині тих осіб, які зачислені до військ СС, потрібно перш за все оцінювати як вояків; такий підхід збережеться у майбутньому й, мабуть, так і буде”473.

Потреба військових резервів спонукала Г. Гіммлера створити з’єднання з представників різних народів і етнічних груп. Серед самих німців це мало стати своєрідним пропагандистським доказом того, що Німеччину підтримують і на її боці стоять представники усіх народів Європи й повинно було піднести занепалий в роки війни бойовий дух німецьких вояків. Поступово до лав іноземних формацій військ СС вдалося залучити представників багатьох країн світу: Бельгії, Данії, Голландії, Франції, Угорщини, Індії, Болгарії та інших. У Бельгії ще восени 1940 р. здійснено вербування фламандців

Bolt D.Hitler’s SS.-New York: DelacortePress, 1971; Gelwick R. A. Personnei Poli-cies and Proccdures of the Waffen SS. Ph. Dissertation. — Nebraska (USA): University of Nebraska, 1971; Ailsby Ch. Waffen-SS: Hitler’sBlack Guard at War.-Clifton,Bristol (UK): Parragon, 1997. - P. 10–19; Barker A. J. Waffen SS at War. 2nd Edition. -London: Ian Allan LTD. 1983.- P. 20–102.

Див/ Koehl R. L.The Black Korps: The Structure and Power Struggles of the Nazi SS. -Madison: University of Wisconsin Press, 1983; Smelser R.. Syring E. Die SS. Elite unter dem Totenkopf. - Paderborn: F. Schöningh, 2000.

Піікер Г. Застольньїе разговорьі… - C. 226. до полку СС "Вестлянд”, а з вибухом війни проти СРСР створено фламандський та валлонський леґіони, у 1943 р. включені до військ СС. У Данії як структурну частину ”Ваффен-СС” утворено "Вільний корпус "Данія” (Freikorps Danmark), після розпуску якого рештки включено до складу 11-ої танкової ґренадирської дивізії СС "Нордлянд” (11. SS-Panzergrenadier-Division Nordland); у цій країні відбувся набір до частин німецьких військ також у 1943–1944 рр. Кілька тисяч осіб завербовано до загонів германських СС у Голландії (Germanische SS in Holland), а у жовтні 1943 р. тут утворено охоронний корпус, на основі якого почала формуватися 34-та добровольча ґренадирська дивізія СС "Ляндшторм Нідерланди” (34. SS-Freiwilligen-Grenadier-Division Landstorm Nederland) з ранґами СС. Саме голландці склали у ненімецьких з’єднаннях військ СС найбільший відсоток добровольців пропорційно до загальної кількості жителів країни порівняно з іншими державами Європи, в яких відбувався набір добровольців до їх лав. З початком німецько-радянської війни в Парижі створено Антибільшовицький леґіон, вояки якого носили у Франції французькі й на фронті — німецькі уніформи. У червні 1943 р. з французів укомплектовано ще один полк військ СС. У різний час були сформовані угорська, албанська, французька ”Карл Великий” ("Charlemagne”) та інші дивізії ”Ваффен-СС”. У складі військ СС створено й менші формування (в тому числі татарська гірська бриґада, болгарський і два румунські полки, індійський леґіон). На початок 1943 р. формації ”Ваффен-СС” вже не відображали того змісту, який намагалися вкласти в них їх перші організатори наприкінці 1939 р. Зі створенням мусульманської 13-ої гірської дивізії військ СС ’Танд-шар” (13. Waffen-Gebirgs-Division der SS Handschar (kroatische Nr. 1) СС-ГА остаточно пішло на компроміс у расових питаннях і тим самим не мало жодних підстав не використовувати слов’ян^474. Результатом цього була ґрадація більшості підпорядкованих йому іноземних з’єднань на дві групи: північно- або західноєвропейські Германські (nord- oder westeuropäische germanische) дивізії СС і східно- або південно-східноєвропейські іноземні (ost- oder südosteuropäische fremdvölkische) дивізії військ CC47S.

Із погіршенням воєнного становища Німеччини на Східному фронті Гіммлер почав схилятися до запропонованої Ґ. Берґером ідеї створення "європейської армії” в рамках військ СС. Поразки німецьких військ під Ель-Аламейном в Африці й під Сталінградом у Росії створили історичний парадокс: формування з’єднань зі

Lepre G. Himmler’s Bosnian Division: The Waffen-SS Handschar Division 1943–1945. — Atglen, PA (USA): Schiffer Military History, 1997.

Див.: Buss Ph. H., Mollo A. Hitler’s Germanic Legions: An Illustrated History of Western Europcan Legions within the SS, 1941–1943.-New York: Beekman House, 1978. слов’янським вояцьким складом під зверхністю Гіммлера — одного з найпослідовніших речників нацистської расової теорії про меншовартість слов’ян та зверхність німців. Одним із перших відступів від ідеологічної доктрини стало доведене у пресі до відома вояків Східних військ інтерв’ю керівника расового відділу нацистської партії професора Вільгельма Ґросса, який заявив, що "німецька расова політика не заторкує честі інших народів” і "ніхто не може мати підстави вбачати в ній загрозу для свого власного народу або хоча б образу своєї національної чи народної честі”476.

Перехопивши розроблювану в АВП ОКВ ідею формування національних військових з’єднань з представників окупованих східних територій, Гіммлер вирішив використати її з метою зображення Німеччини в ролі об’єднувача всіх нев. доволених сталінським режимом сил для боротьби проти СРСР Він вирішив використати ці формування у власних політичних комбінаціях як певний військово-політичний чинник. Насамперед райхс-фюрер СС спробував позбавити їх підпорядкованості вермахту, щоб після реорганізації передати у розпорядження своєрідного "війська у війську” — військ СС, дивізії яких, однак, на фронті завжди підпорядковувалися вермахтові. У рамках своїх амбітних планів підпорядкувати армію ”Ваффен-СС”, Гіммлер прагнув здобути відчутний вплив на Східні війська як її певну структурну силу. Саме з цих міркувань він вирішив перевести шефа СС-ГА Ґ. Берґера в Східне міністерство завдяки його тісним контактам з вермахтом, щоб "вийти на сухопутні війська” й здобути вплив на них^477. У результаті цього зв’язковий офіцер Гіммлера в РМО Ґ. Берґер 20 серпня 1943 р. очолив у Східному міністерстві Керівний штаб політики — ФШП РМО (Fiihrungsstab Politik — FSP RMO)478. Поєднання керівних посад у СС-ГА і ФШП РМО дозволило Берґеру координувати спроби відомства Розенберґа й інстанцій СС монополізувати реальні механізми проведення східної політики райху. Одним із перших кроків Берґера мало бути створення своєрідних міжнародних антикомуністичних збройних формувань під егідою Німеччини. Зважаючи на можливість реального швидкого успіху цього проекту, його підтримало багато командирів фронтових з’єднань ”Ваффен-СС”, які не поділяли расову доктрину про те, що слов’яни є "недолюдьми”.

Одними з перших у Третьому райху проти політики Гітлера на Сході виступили саме представники командування дивізій військ СС, які на власному досвіді переконалися, що проголошені

Доброволец. — 1943. - № 27. — С. 2.

Bräutigam О. Überblick über die besetzten Ostgebiete… — S. 33.

Turonek J. Biatorus pod okupacjq niemieckq. - Warszawa: Ksiqzka і Wiedza, 1993. -S.195. нацистською расовою доктриною неповноцінними слов’яни відчутно перемагають "расово вищих” німців. Дивізії ”Ваффен-СС” брали участь у тривалих боях на віддалених від райху великих просторах Сходу Європи й під впливом обставин стали звичайними фронтовими з’єднаннями. Щораз більше офіцерів відчуджувалося від ретельно прищеплюваних їм непрактичних ідей расової зверхності, що не знаходили підтвердження внаслідок вдалих дій радянських армій. Крім того, статус вищих командних чинів військ СС як командирів елітних з’єднань додавав їм більше відваги для критики політики райху щодо народів Східної Європи. Генерал Фелікс Штайнер, який тоді командував 5-ою дивізією військ СС "Вікінґ”, заявив Гіммлеру, що війну можна було б виграти, якщо б такому народові, як українці, ґарантували автономію із закликом боротьби на боці німецької армії проти радянського ворога. Фактичний шеф пропаґанди інстанцій та військ СС Ґ. д’Алькуен також домагався від Гіммлера офіційної концепції майбутньої долі для народів Східної Європи. Райхсфюрер СС заперечив їм, оскільки побоювався, що це викликличе лють з боку Гітлера, котрий відкинув будь-які заходи для задоволення національних прагнень східноєвропейських народів. Гіммлер дозволив створювати формування зі слов’ян, але виступив проти спроб "змішування спільноти Європи, до якої б також увійшли українці та росіяни”. Він відверто висловив свою недовіру до українців, які, за його словами, були невдячні Німечччині навіть після підтримки нею створення Української держави у 1918 р. Зважаючи на усі ”за” і "проти”, стосовно українців Гіммлер погодився у квітні 1943 р. на створення в складі ”Ваффен-СС” однієї дивізії лише з вихідців із Галичини. Оскільки у 1772–1918 рр. цей край перебував у складі приєднаної до райху в 1938 р. Австрії, тим самим, на його думку, регіон заслуговував на більшу довіру, ніж решта земель України, історично підпорядкованих політичним і культурним впливам Росії^479.

Із врахуванням практики й досвіду творення іноземних формацій військ СС можна стверджувати, що українська дивізія мала стати своєрідним "кільцем” у безперервному "ланцюжку” політики щодо формування подібних з’єднань. Ідея її створення була деяким чином розробленим українським політикумом й перенесеним на рівень німецької військової політики задумом створення збройної формації, що могла б стати основою окремого корпусу, а відтак і національної армії українців. Головним ініціатором формування дивізії був німецький губернатор Галичини, группенфюрер СС Отто Ґустав Вехтер, який на початку квітня 1943 р. зумів заручитися

Höhne Н. The Order of the Death’s Head: The Story of Hitler’s Elite Troops. - New York: Balantine Books, 1971. - P. 569; Steiner E Die Armee der Geachteten. - Göttingen: Plesse Verlag, 1963,- S. 179.

підтримкою свого безпосереднього шефа Г. Гіммлера. Цьому передували консультації між східноєвропейськими експертами СС-ГА й інших установ у питаннях політичної історії галицьких українців у боротьбі за державність в роки й після закінчення Першої світової війни. У рамках цих консультацій в Берліні під грифом "Лише для службового вжитку” обмеженим накладом видано книгу-довідник Фердінанда Лянґа "Українці Галичини у боротьбі за створення Української держави”'180.

12 квітня у Львові відбулося інформаційне засідання керівників німецької адміністрації у справі створення дивізії з галицьких українців. На ньому були: О. Вехтер, шеф підпорядкованого йому правління Otto Бауер, шеф президії правління Карл Нойман, керівник підвідділу в сдравах населення й опіки і колишній офіцер УГА А. Бізанц* та інші посадові особи окупаційного апарату. Внесено ряд пропозицій для затвердження Гіммлером. Передбачено, що майбутнє військове з’єднання називатиметься "добровольча дивізія СС "Галичина” або просто "добровольча дивізія "Галичина” (Freiwilligen-Division Galizien) й, подібно до інших дивізій "Ваффен-СС”, матиме особливу регіональну емблему. Вирішено, що акцію вербування добровольців буде поділено на власне саме вербування (Werbung), яке проводитиме вербувальна комісія (Werbekomission), попередній призов (Vormusterung), що здійснюватиме приймальна комісія (Annahmekomission), і призов (Musterung). До створюваного бойового з’єднання передбачено прийняти 300 українських офіцерів колишньої австрійської армії, які служили в УГА, 100 офіцерів колишньої армії УНР, 100 осіб з числа недавніх офіцерів польського війська, 100 колишніх стрільців польської армії для відправлення на курси підстаршин і як 2 000 підстаршин осіб, котрі мали досвід в австрійській чи польській арміях — переважно з числа колишніх вояків УГА, які добре володіли німецькою мовою. Молодих призовників мали скеровувати на 3-місячні курси вишколу старшин. Вся акція вербування підпорядковувалася командирові поповнення військ СС (Kommandeur der Ergänzungsstellen der Waffen-SS)[572].

Гіммлер розглянув пропозиції Вехтера й схвалив їх, не погоджуючись на жодні політичні поступнки для українців. Він заборонив приймати до майбутньої дивізії активістів українських політичних середовищ й особливо учасників ОУН-Б (враховуючи неґативний для окупаційної влади попередній досвід їх проникнення до українських охоронних батальйонів, окремі з яких у ті дні перейшли до УПА). Про це Гіммлер заявив під час зустрічі з шефом німецької поліції порядку, обергруппенфюрером СС К. Далюґе (Daluege). 14 квітня Далюґе поінформував про цю зустріч свого підлеглого, шефа командного управління (Kommandoamt) поліції порядку, группенфюрера СС і генерал-лейтенанта поліції Отто Вінкельмана (Winkelmann). Він повідомив, що під егідою військ СС буде створено дивізію з українців Галичини, чисельність бойового складу якої визначить группенфюрер СС Ґ. Берґер. "Участь [у формуванні дивізії] національно-українських груп інтелігенції, в тому числі Бандери, не може бути темою для обговорення. Райхсфюрер це принципово забороняє, — писав Далюґе. — Він ще дуже добре пам’ятає про воєнний час з 1917-18 років, коли німецькі інстанції намагалися створити самостійну Україну. Як тільки з’явився успіх, тоді провідні кола українців, до яких здебільшого належали також люди Бандери (у даному випадку це є типовим доказом незнання історії України вищим керівництвом нацистської Німеччини; Далюґе, очевидно, мав на увазі усіх радикальних українських націоналістів — А. Б.) так виявили схвалення і вдячність німцям, що почали стріляти в німецьких офіцерів та солдатів”482.

До вербування дивізії вирішено підключити лише УЦК і спеціально створений допоміжний орган вербування дивізійних добровольців й опіки над ними та їх сім’ями — Військову Управу (ВУ) (Wehiausschuss). 18 квітня 1943 р. відбулося її перше засідання. Планувалося, що головою ВУ буде провідник УЦК В. Кубійович, який під час згаданої наради висловив політичні вимоги: щоб майбутня дивізія трактувалася як національне з’єднання, мала власні національні командний склад і відзнаки, капеланів і ніколи не скеровувалася на Західний фронт^483. Німецькі інстанції погодилися лише на кілька останніх домагань й, утримуючись від розгляду інших, затвердили на цій посаді "свою людину” — галицького німця полковника А. Бізанца. До складу ВУ увійшли переважно сотники колишніх збройних сил ЗУНР, що стало одним із символічних проявів пов’язування майбутньої дивізії з традиціями УГА. Заступником голови ВУ став також галицький німець, за фахом правник та аґроном, Северин Байґерт, який свого часу був шефом штабу бриґади УГА під командуванням Бізанца^484.

Archive of the 1 st UD UNA by the UCRDC in Toronto. -The materials dealing with the Division. - Front Units. - Doc. № 1.

Крохмалюк P. Як прийшло до створення Першої Української Дивізії "Галичина” // Вісті… - Червень 1963. — Ч. 110. — С. 42.

ДАЛО. — Ф. 1. — Оп. 52. — Спр. 76. — Арк. 9.

Почесним головою ВУ призначено колишнього генерала штабу УГА й свого часу секретаря військових справ західної області УНР В. Курмановича. Загалом же ВУ складалася з двох німців та дванадцятьох українців, лише четверо з яких не були колишніми старшинами УГА. До ВУ, зокрема, увійшли колишні:

— капелан УГА, отець Василь Лаба як духовний опікун вояків;

— сотник УГА, свого часу директор видавництва "Червона Калина” Осип Навроцький як шеф канцелярії ВУ;

— сотник УГА, інженер Михайло Хронов’ят як референт набору вояків дивізії;

— сотник УГА Любомир Макарушка як референт набору військових старшин;

— сотник УГА, лікар Володимир Білозор як керівник відділу здоров’я;

— сотник УГА Іван Рудницький як референт правного відділу;

— поручник УГА, інженер Андрій Палій як референт допомоги родинам добровольців;

— хорунжий польської армії, інженер Юрій Крохмалюк як референт військово-історичного відділу.

Заступником шефа канцелярії ВУ був затверджений інженер Євген Пиндус, культурно-освітнім референтом — магістр Михайло Кушнір й референтом молоді — професор Зенон Зелений. Крім того, в усіх округах та повітах Галичини призначено уповноважених ВУ^485.

28 квітня 1943 р. у Львові офіційно проголошено створення галицької дивізії, повідомлення про що вмістила і україномовна, і німецька окупаційна преса^486. В РКУ звістку про цю подію сприйнято досить прохолодно. Певною мірою це визначила відома неґативна позиція Е. Коха щодо творення українських формацій на підпорядкованих вермахтові територіях і в РКУ. Він стверджував, що на Волинь саме з Галичини прибули "емісари Бандери” й тому "невдячні за визволення від більшовизму” українці, незалежно від територіального походження, не заслуговують на довіру фюрера й формування з них бойового з’єднання. Виступаючи проти формування дивізії, Е. Кох та інші керівники в РКУ наполягали, щоб вона не стала українською для українців Східної та Центральної України. Дослідник Василь Дмитришин з цього приводу справедливо зауважив: ”Хоча офіційно німецька преса в Галичині була прихильно налаштована до дивізії "Галичина”, німецькі урядові кола на східноукраїнських землях ставилися до неї з підозрою”487.

До зброї! (Одноднівка). — Станиславів, 15 травня 1943. — С. 3.

480 Aufstellung einer “SS-Schützen-Division Galizien” für die ukrainische Jugend // Krakauer Zeitung. - Krakau, 29.April 1943; Lemberger Zeitung. - Lemberg, 29.April 1943. Dmytiyschyn В. The Nazis and the SS Volunteer Division “Galizien” // American Slavic and East European Review. - Vol. XV, 1. - New York, 1956. - P. 6–7.

Офіційна німецька пропаганда стверджувала, що сформовані з іноземців з’єднання ”Ваффен-СС” є проявом єдності й фронтової дружби вояків різних національностей як авангарду в боротьбі народів проти більшовизму та за майбутню спільну Європу^488. Насправді такі тези не мали нічого спільного з тогочасною реальністю. На практиці за ними приховувалося різне трактування "Германських” вояків з одного боку і військовослужбовців із числа представників слов’янських народів з другого. У ”Ваффен-СС” ніколи не існувало рівності не тільки між українцями і німцями, а й між українцями і представниками інших національностей, які мали свої держави. Статус майбутньої дивізії "Галичина” суттєво відрізнявся від становища німецького з’єднання СС. Тоді як суто німецька називалася "дивізія СС” (SS-Division), у титулі "Галичини” значилося "дивізія Зброї СС” (Division der Waffen-SS). Це означало, що вона складається з вояків інших національностей. З міжнародно-правової точки зору Німеччина не могла створювати у складі власних збройних сил нові з’єднання, сформовані з мешканців окупованого Сходу, котрі не мали німецького громадянства. В Україні чи інших окупованих Третім райхом країнах тільки добровольців могли приймати до таких з’єднань, що підпорядковувалися лише військам СС. Це, однак, було тільки формальне обгрунтування потреби підпорядкування "Галичини” військам СС. Насправді нацисти найменше звертали увагу на міжнародні закони, одним із проявів чого стало створення на той час цілих полків Східних військ при вермахті. Згідно з розпорядженнями особистого штабу райхсфюрера СС, у 1943 р. виокремлено три секції військ СС:

1) німецькі (Deutsche) та Германські (Germanen), вояки яких були членами СС і у назві яких фігурувало окреслення "дивізія СС”;

2) німецькі та Германські, задіяні до бойової служби в армії як добровольці СС (SS-Freiwillige); 3) ненімецькі й неГерманські, в офіційній назві яких було окреслення "Ваффен”. Українців зарахували до третьої категорії^488.

Нацистська дискримінація стосовно українців проявилася також у незмінній політиці щодо їх державницьких прагнень на відміну від ставлення до інших європейських народів, які мали свої —

У другій половині XX ст. на Заході з’явилися численні спогади та монографії, в яких зроблено спроби апологетизувати з’єднання військ СС як "антикомуністичну європейську армію”. Див., наприклад: Steiner F. Die Freiwilligen der Waffen-SS. Idee und Opfergang. 5 Aufl. - Oldendorf: K.W. Schutz Verlag, 1959; Rikmcnspoel M. Soldicrs of the Waffen-SS: Many Nations, one Motto. - Winnipeg: J. J. Fedorowicz Publishing, 1999.

Bihl W. Ukrainians in the Armed Forces of the Reich: The 14th Waffen Grenadier Division of the SS // German-Ukrainian Relations in Historical Perspective. Edited by Hans-Joachim Torke and John-Paul Himka. - Edmonton-Toronto: Canadian Institute of Ukrainian Studies Press, 1994. - P. 146.

хоча й пронімецькі — уряди та армії. 28 квітня 1943 р. в інструкції керівникам окупаційної адміністрації губернатор Галичини О. Вех-тер заборонив "перешкоджати прикрашенню населених пунктів синьо-жовтими прапорами”, але й водночас зауважив, що "українців заборонено називати союзниками”. Він наголосив: "Потрібно уникати натяків на будь-яке братерство між німцями і українцями. Не потрібно також створювати враження, що ми маємо потребу в допомозі українців. До українців не потрібно звертатись як до союзників. їм можна говорити, що з ними будуть поводитись, як з німецькими вояками. Не потрібно нічого додавати до бажань галицьких українців щодо їх державної самостійності ні в позитивному, ні в неґативному значенні. Якщо б у тому чи іншому випадку неможливо було обминути цих тем, тоді слід пояснити, що здійснення політичних бажань українців Галичини залежатиме від успіхів їх нової частини і не може бути передумовою її створення”490.

Гітлер, який давав свою санкцію на формування іноземних дивізій військ СС, був добре відомий Гіммлеру як противник творення великих збройних з’єднань з представників східноєвропейських націй. Ця позиція стала зручним виправданням рішення надати створюваній з галицьких українців дивізії територіальну назву "Галичина”, що нагадувало повторення застосованої вермахтом у 1942 р. практики надання батальйонам ”гіві” регіональних назв. З цієї причини на користь українців так і не вирішено політичних питань, пов’язаних із творенням дивізії, хоча завдяки опіці Гіммлера технічний бік її формування було забезпечено досить швидко. При цьому виразно проявилася відмінність у ставленні до справи військових формувань з українців між представниками ОКГ і особисто Гіммлером. Зокрема представники генералітету вермахту, менше інфільтровані нацистською ідеологією й расовою доктриною, офіційно дозволили називати сформовані з українців батальйони українськими частинами, які завдяки цьому отримали власні емблеми з тризубами. Гіммлер же дозволив для створюваної з українців дивізії тільки регіональну відзнаку в їх національних барвах. Нею став герб, що мав символізувати місцеву самобутність краю і водночас його пов’язаність із Заходом (поєднання на синьому тлі наявного на гербі ЗУНР жовтого галицького лева з трьома золотими коронами, що фігурували на гербі, наданому Галичині австрійською імператрицею Марією-Терезією). Його запроваджено для "галицької” дивізії, вояків якої наказано називати "галичанами”.

Наявність в офіційній назві дивізії спочатку слова "Галичина”, а згодом окреслення "галицька” була фактично самообманом для Гіммлера й своєрідним "камуфляжем” для Гітлера. Після багатьох

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Спр. 235. — Арк. 1. років ідеологічної дискримінації слов’ян лідерам нацистської Німеччини було нелегко визнати, що вони створюють дивізію з українців, котрих тривалий час трактували як расово меншовар-тісних порівняно з німцями^491. Проти цього виступив Вехтер, який

30 липня у листі райхсфюреру СС відзначив, що ”в інтересах отримання 10 000 надійних військовослужбовців” для військ СС в українців ”не можна так просто відібрати їх народну приналежність”. Він стверджував, що "різне трактування цієї делікатної проблеми на Батьківщині добровольців і у військовому з’єднанні, очевидно, буде здійснювати розкладницький вплив на добровольців, котрі, як я наголошую, є дуже національно чуттєвими. Подібно до того, як підтвердив поганий досвід з різними іншими іноземними національними з’єднаннями, на мою думку, згодом доходить до того, що там, на Батьківщині, населення зазнає зовсім іншого трактування, ніж військове з’єднання, яке крокує під своїми національними відзнаками”. Вехтер резюмував, що коли Гіммлер займе "позицію, що вказуватиме на наш намір денаціоналізувати цих людей — котрі, як я знову наголошую, є дуже політично активними — тоді буде завдано шкоди їх довірі і їх буде заскочено зненацька. Водночас при іншому трактуванні вони були б вірними та надійними вояками”492. Німецький губернатор Галичини розраховував на онімечування галицької молоді шляхом німецького впливу на неї під час служби в дивізії. Проте навіть у такій формі пропозиції Вехтера не могли втілюватися в життя через неґативне ставлення до них з боку вищого керівництва Третього райху.

31 липня з особистого штабу Гіммлера оберштурмбанфюрер СС Рудольф Брандт поінформував Ґ. Берґера, що "райхсфюрер СС жодним чином не погоджується на менший експеримент у напрямку національної України чи для подібних прагнень”493. Гіммлер не змінив своїх поглядів і 11 серпня надіслав Вехтеру відповідь, в якій лише зауважив, що не буде "карати галичан, якщо вони самі себе називатимуть українцями”494.

Між тим мешканці Галичини не мали належного уявлення про політичні колізії, пов’язані з творенням дивізії. Саме тому під час кампанії вербування добровольців були підняті кілька питань, а саме: 1) чому дивізія підпорядковуватиметься "Ваффен-СС”, а не вермахтові; 2) чому вона буде названа "Галичина”, а не "Українська дивізія”; 3) чому її вояки носитимуть не власні

Барагура М. Три концепції української дивізії: українська, німецько-проукраїнська й німецько-партійна // Вісті Комбатанта. — 1975. -Ч. 2. — С. 59–68.

NAUS. — Т-175. - Roll 74. - Frames 2 592 406 — 2 592 414.

Ibid.-Frame2 592 421.

Ibid. - Frames 2 592 404 — 2 592 405; BA. - R 58/225. - S. 267. національні, а німецькі уніформи без українських відзнак. Проте українська громадська думка підтримала формування з українців окремого військового з’єднання, що могло б виявитися політично корисним наприкінці війни. Прагнення створення національних збройних сил й антикомуністичні настрої виявилися сильнішими за бажання негайного окреслення "українська” щодо майбутньої формації^495. Завдяки участі в акції вербування добровольців українських громадських установ, до дивізії "Галичина” зголосилися десятки тисяч бажаючих стати її вояками навіть попри те, що вона створювалася в рамках військ СС[573]. Місячник "Наші дні” за червень 1943 р. на окремій "військовій сторінці” стверджував: "Український народ зрозумів, що не в назві справа, не в кольорі одностроїв, а в тому змісті, що його ми вкладаємо в діло”496. У тому ж місяці "Краківські вісті” констатували, що український народ "зрозумів, що зброя рішає долю народів, зрозумів, що в цій війні важиться і доля України, зрозумів, що лише той має голос, і право при закінченні війни, хто тримає зброю в руках, хто б’ється за кращу долю свого народу”497.

Наслідки такого роду публікацій та інших пропагандистських заходів УЦК виявилися вражаючими навіть для німецьких інстанцій — упродовж кількох днів до дивізії виявили бажання вступити десятки тисяч осіб. Ці люди щиро захоплювалися ідеєю творення української дивізії й зголосилися з надією на зміни. Проте подекуди траплялися й випадки, коли тим, хто не зголосився, окупаційна адміністрація погрожувала примусовим вивезенням на роботу до райху, змушуючи таким чином подавати заяви про вступ до дивізії. З іншого боку, вербувальна акція стала своєрідним превентивним німецьким заходом, що мав упередити творення керівниками ОУН-Б на галицьких землях збройних формацій національного Опору. На це вказує той факт, що з-поміж інших округ Галичини найбільше чоловіків рекрутовано в Коломийській. Саме вона включала важкодоступні терени Карпат, де влітку того року створено перші повстанські загони, які на той час вже активно діяли на суміжній з Галичиною Волині. Інший значний контингент дало Покуття, якому німецькі чинники теж надавали особливого значення як можливій базі підпілля ОУН-Б. У результаті цього офіційно з політичних міркувань ОУН-Б виступила проти акції вербування добровольців до галицької дивізії, розглядаючи її як конкурента до створюваних під її егідою загонів Української Народної Самооборони (УНС). У звіті Головної польової комендатури вермахту № 365 у Львові 17 червня 1943 р. констатувалося, що проти творення дивізії організовано акції "учасниками руху Бандери”, а 17 липня. підсумовано: "Через бандерівську пропаганду 10 % [добровольців] не з’явилися після призову”498. Водночас командування УПА вважало, що творення з українців окремого з’єднання, котре могло стати основою їх національної армії, відповідало українським націоналістичним аспіраціям. У звіті розвідки командування німецької 1-ої армії від 1 вересня 1944 р. згадано, що "більша частина добровольців вступили до дивізії СС "Галичина” на підставі наказу УПА” й зазначено: "Зокрема УПА видала наказ, що половина української молоді повинна йти в ліси, а інша половина повинна вступити в дивізію, щоб отримати там повноцінний військовий вишкіл, навчитися володіти сучасною зброєю і таким чином скласти основу майбутньої української армії’’499.

Як і решту створених німецькими військами українських військових формувань, дивізію сформовано за регіональним принципом. Вони відрізнялися емблемами і тим, що у створенні причислених до УВВ формацій брали участь офіцери колишньої армії УНР, а до створення дивізії "Галичина” залучено насамперед колишніх старшин і підстаршин УГА. Однак причетні до створення цих збройних формувань українці ніколи не трактували їх як локальні й однаково вважали дивізію "Галичина” і батальйони УВВ основою майбутніх українських збройних сил. Між прибічниками ідеї організації штабу УВВ і членами ВУ існувала домовленість про координацію дій. Одним із проявів цього стала безпосередня участь в акції прийому добровольців дивізії тих українських старшин, які до того підтримували спроби творення УВВ. Наприклад, спеціаліст державного центру УНР полковник М. Садовський особисто приїжджав до Львова, де брав участь у засіданнях ВУ. Інформуючи про свою діяльність генерал-хорунжого В. Петріва, 16 травня він писав: "Отже, сталося. Те, чого ми

В А-МА. - RH — 53. - Akt. 23/41 /v. 19. - S. 71; 34/42. - S. 103.

NAUS. — Т-78. - Roll 565. - Frame 000 119. так жадали й так довго чекали — маємо. Це початки творення нашого регулярного війська. Стрілецька дивізія "Галичина” вже започаткована”500. За рекомендаціями Лівицького й Садовського у Варшаві до дивізії зголосилося понад 50 старшин і підстаршин колишньої армії УНР, а у червні 1943 р. майбутні організатори штабу УВВ М. Поготовко та підполковник П. Крижанівський були членами комісії, що проводила у згаданому місті запис добровольців до цього з’єднання^501. В свою чергу представники ВУ налагодили кореспонденцію з редактором пресового органу УВВ "Український Доброволець” Г. Которовичем *.

Підсумовуючи результати вербування, 3 травня Ґ. Берґер поінформував Гіммлера: "Кількість добровольців, які зголосилися до леґіону "Галичина”, сягнула приблизно 80 000.. З них попередньо прийнято 50 000. З цих 50 000 оглянуто 13 000, з яких половина відійшла до набору. Внаслідок цього після остаточного закінчення огляду можна буде сподіватися на кількість приблизно 25 000 придатних осіб зростом понад 165 см”502. 21 червня шеф СС-ГА повідомив райхсфюрерові СС про остаточні наслідки акції вербування: ”До 21. 6. 1943 переглянуто 26 436 чоловіків, які зголосилися до стрілецької дивізії СС "Галичина”. З них було: прийнято інстанціями СС — 3 281 особу, визнано придатними для війська — 10 281 особу, визнано непридатними — 12 874 особи. З цієї кількості не були прийняті 7 139 чоловіків як такі, котрі мали недостатній зріст (менше 165 см)”503.

17 і 19 липня 1943 рекрутовано перші дві групи українських добровольців. 18 липня перший транспорт добровольців до дивізії (240 колишніх офіцерів та 500 кандидатів на старшин) залишив Львів і 19 липня прибув для вишколу в Брно у Чехію. Через 14 днів їх переведено до вишкільного табору в Гайделяґері біля Дембіци в південно-східній Польщі, де почалося військове навчання.

Кентій А. Українська Повстанська армія… — С. 29.

Archive of the 1 st UD UNA by the UCRDC in Toronto. -The materials dealing with the Division. - Military Board (Vijskova Uprava). a) General. - Doc. no. 8.

28 червня начальник військової канцелярії ВУ Осип Навроцький та начальник військово-історичного відділу ВУ Юрій Крохмалюк звернулися з листом до Которовича з проханням надіслати редагований ним "цінний часопис "Український Доброволець”. Редактор задовольнив їх прохання і вже 9 вересня того року члени ВУ попросили редакцію "Українського Добровольця” вислати лише ті номери газети, яких вони ще не отримали (Archive of the Ist UD UNA by the UCRDC in Toronto.-The materials dealing with the Division.- Militaiy Board (Vijskova Uprava). a) General.-Doc. no.3; ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 18,-Арк. 17).

NAUS. — Т-175. - Roll 74. - Frame 2 592 444.

Ibid. - Frame 2 592 441.

Континґент рекрутованих до дивізії осіб, на кожну з яких заводилася окрема персональна справа^804, у віковому відношенні можна умовно звести до двох основних категорій: старших віком понад 40 років і молоді в середньому від 18 до ЗО років без жодного військового досвіду (понад 90 %), серед якої переважали випускники Гімназій та професійних курсів з міст і сільські парубки. Всього на жовтень 1943 р. з 80 000 добровольців попередньо прийнято 53 000, 42 000 зараховано до списків призовників і скеровано для медичного огляду, 27 000 викликано до призовних комісій, 1 400 звільнено від військової служби, 25 600 отримали повідомлення про призов, 19 047 призвано на військову службу, 13 245 фактично прибули до призовних комісій, 1 487 за станом здоров’я звільнено з вишкільних таборів, 11 758. перебували на військовому навчанні й ще 6 150 у тому ж році мали бути покликаними на вишкіл[574].

Творення дивізії "Галичина” набувало різних форм. Спочатку в Гайделяґері укомплектовано 12 вишкільних сотень, кожна по 150 осіб (загалом приблизно 1 800 осіб, кількість яких упродовж місяця сягнула 2 500 осіб). Укомплектоване з них формування трактувалось як створений у структурі військ СС 14-ий вишкільний курінь спецпризначення (SS-Ausbildungsbataillon z. b. V.). Станом на 1 вересня 1943 р. у ньому було 177 старшин, 422 підстаршин, З 026 стрільців або разом 3 625 вояків, до яких також скеровано ЗО етнічних німців (фольксдойче) з Угорщини, Хорватії та Словаччини. Протягом місяця частину з них звільнено, іншу частину скеровано на старшинські або підстаршинські курси, 70 осіб дезертирувало, в результаті чого загальна чисельність рекрутів зменшилася на 420 осіб. На 1 жовтня 1943 р., коли рекрутський вишкіл закінчився, в Гайделяґері перебувало 3 208 українців, серед них 1 139 випускників вищих фахових курсів та студентів, котрі були спочатку зараховані як кандидати до підстаршинських і відтак офіцерських шкіл. Згодом на їх основі сформовано 1, 2-ий і 3-ій піхотні полки "Галичини” (на початку 1944 р. перейменовані відповідно на полки № 29, ЗО та 31). Передбачено, що решту рекрутованих в інших полках будуть вишколювати старшини поліції порядку. Поряд із цим групи добровольців різної чисельності ще перед їх розподілом до окремих полків скерували на попередній короткочасний стрілецький вишкіл до деяких німецьких військово-навчальних таборів^506.

Основний рекрутський вишкіл добровольців дивізії "Галичина” проводили німецькі інструктори за схемою, що існувала у німецьких дивізіях. Війська СС належали до системи армійського резерву (Ersatzheer), але зберігали певну незалежність. Вони мали власні склади постачання та зброї, випікільні табори та військові школи. На час вишколу в листопаді 1943 р. червні 1944 р. дивізію підпорядковано командувачеві резервних військ у Генеральній губернії (Befehlshaber der Ersatzheer General-Gouvernement)807. Українці проходили навчання на базі існуючої в Третьому райху системи двадцять одної військової округи (Wehrkreise) для рекрутування й вишколу військових з’єднань. Подібно до інших вояків ”Ваффен-СС”, увагу акцентовано на трьох основних пунктах: фізичній придатності, виробленні характеру та вивченні різних видів зброї (Waffenausbildung). Теоретично основний вишкіл мав тривати у середньому 14 тижнів і поділявся на вивчення різної легкої та важкої зброї і бойові вправи (найбільше значення надавали наступові, протитанковим діям, розбудові позицій, організації розвідки й диверсій, практичному освоєнню особливостей тактичних дій, захистові від хімічної атаки). На 1-ий тиждень припадали орієнтація на місцевості й полі бою, вивчення збройних та ручних сигналів, вправи й піхотний вишкіл. Рекрути також вивчали структуру й властивості піхотної гвинтівки та техніку камуфляжу. Впродовж 2-го тижня відбувалося вивчення тактики (в тому числі майстерності протистояти вогневій атаці) і просування вперед та захоплення нової позиції. 3-ій тиждень відведено на пробні атаки на позиції і стрільби з гвинтівок на відкритому просторі, використання газових масок у піхотному наступі, понад 40-кіломет-ровий марш із повним польовим оснащенням (під час якого застосовували оборонну тактику), нічний вишкіл із газовими масками та вивченням місцевості зі стрільбою з гвинтівок і автоматів. Протягом 4-го тижня здійснювали підготовку до наступальних акцій та забезпечення підтримки резервів, наступ із підтримкою важкої зброї, суто піхотний вишкіл із киданням ручних Гранат, використання гвинтівок з багнетами та кулеметів у наступі й обороні, 40-кілометровий тактичний марш із фронтовим оснащенням. На 5-ий тиждень передбачено наступ, набуття досвіду взаємної підтримки різних груп стрільців на лінії вогню, фіксацію позицій, польову орієнтацію на карті й з компасом, використання легких гармат, фронтовий вишкіл із розбудовою фортифікаційних споруд. 6 та 7-ий тижні охоплювали стисле вибіркове повторення попереднього і 8—14-ий тижні — фронтовий вишкіл із застосуванням тактики дій сотень і танків та набуття вміння швидко встановлювати їх кількість, протипартизанські воєнні дії, виявлення та знищення ворожих шляхів сполучень, вивчення застосування

Tessin G. Verbände und Truppen… — Bd 3. Die Land Streitkräfte 6-14. - Osnabrück, 1979. - S. 313–315.

таємних засобів, виявлення ворожої техніки й авіації, піхотне просування до 100 км упродовж доби^508.

Проте у Гайделяґері (й особливо згодом) не був проведений повний курс такого вишколу. На практиці рекрутський вишкіл за ”прусськими стандартами” тривав три з половиною місяці й зводився до муштри, військових вправ на полі, короткочасних денних і тривалих нічних переходів з одних місцевостей в інші, тренувальних стрільб і вміння поводитися з різними видами зброї. Серед них були й нові на той час "протитанковий п’ястук (кулак)” (Panzerfaust), вдосконалений автомат "МҐ-42” (MG-42), який українці між собою називали ”машиновий кріс”, та інша зброя. На відміну від решти армій світу, на німецькому військовому вишколі новобранці з Галичини були піддані багатодисциплінарному навчанню: майбутній артилерист вивчав, як використовувати радіо, а майбутній сапер — як стріляють важкі гармати і т. п. Крім того, раз на тиждень проводили "світоглядне виховання” (Weltanschauliche Schulung), що зводилося до висвітлення політичних подій. Щоправда, ефект цих заходів був незначним — змістові таких "політінформацій” виразно суперечила брутальна політика нацистів в Україні. Добровольці також вивчали німецькі похідні пісні, які співали почергово з українськими. Рекрутів вишколювали у вишкільно-запасному полку, а відразу після сформування полків весь дотогочасний командний персонал з них вилучили; вже в дивізії, коли виникла потреба нових вояків, з них сформували незалежний фюзилерський (піхотний) курінь. Навчання решти дивізійних добровольців здійснював німецький персонал, переведений з поліції порядку. Виняток складали майбутні вояки куреня фюзилерів, яких вермахт вишколював у Фершвайлері в Німеччині. Під час вишколу вони носили уніформи вермахту навіть у вихідні та святкові дні. Однак основний рекрутський вишкіл дивізійників не тривав довго — у Гайделяґері, наприклад, він завершився вже в середині листопада 1943 р.509

Після вишколу рекрутів розподілили по різних військових курсах залежно від роду зброї, а у Гайделяґері залишився тільки недоукомплектований штаб для трьох піхотних полків, одного артилерійського полку й кількох різних батальйонів (зв’язку, протитанкового, артилерійського, протиповітряного тощо). Серед персоналу штабу були деякі літні віком українські старшини та підстаршини. Водночас кілька сотень молодих добровольців із вищої школи або з вищою освітою без фронтових випробувань (Frontbewährung) проходили курс навчання на підстаршин і відтак старшин.

Logusz М. О. Galicia Division. The Waffen-SS 14th Grenadier Division 1943–1945. Atglen.PA(USA). Schiffer Military History, 1997.- P. 104–106.

Archive of the Ist UD UNAby the UCRDC in Toronto.-The materials dealing with the Division. - Military Board, a) General. -Doc. № 12.

З перших днів формування дивізії, зважаючи на наявність в її лавах як українських, так і німецьких вояків, серед добровольців з Галичини побутувала подвійна військова термінологія. Щодо німецьких слів "ґренадир” (Grenadier) чи "солдат” (Soldat) українці в дивізії вживали термін "вояк” або "стрілець”, щодо німецького ”шютце” (Schütze) — "стрілець”. Подібна ситуація склалася також серед підстаршинських та старшинських ранґів. Німецьким ступеням "штурман” (Sturmann), "роттенфюрер” (Rottenführer) та "унтер-шарфюрер” (Unterscharführer) в дивізії відповідали адекватні українські ступені "вістун”, "старший вістун” і "десятник”, німецькому ступеневі "штабсшарфюрер” (Stabsscharführer) — український ступінь "бунчужний”. Якщо до німецьких підстаршин у дивізії "Галичина” стрільці зверталися часто без означення їх приналежності до СС просто "обершарфюрер” (Oberscharführer) або ”гауптшарфюрер” (Hauptscharführer), то до українців таких самих ранґів — "пане чотовий” або "пане булавний”. Застосовуваному у військах СС щодо старшин німецькому терміну "Führet” (у вермахті відповідно "Offizier”) в дивізії відповідав український термін "старшина” або "офіцер”, німецькому терміну "Unterführer” (у вермахті відповідно "Unteroffizier”) — український термін "підстаршина”. Офіційно запровадженим в дивізії офіцерським ступеням військ СС відповідали такі історично усталені українські військові ранґи:

— унтерштурмфюрер (Untersturmführer) — хорунжий, чотар;

— оберштурмфюрер (Obersturmführei) — поручник;

— гауптштурмфюрер (Hauptsturmführer) — сотник;

— штурмбанфюрер (Sturmbanführer) — майор;

— оберштурмбанфюрер (Obersturmbanführer) — підполковник;

— штандартенфюрер (Standartenführer), оберфюрер (Oberführer) — полковник;

— бриґадефюрер (Brigadeführer), группенфюрер (Gruppenführer) — генерал^510.

Відповідно до визначених нормативів чисельності вояцького складу, гауптштурмфюрер мав командувати сотнею, її першою чотою — заступник командира сотні зі ступенем оберштурмфюрера й другою і третьою — унтерштурмфюрери. Проте на середину 1944 р. українці були скеровані для командування сотнями з на порядок нижчими ступенями. Подібна ситуація склалася і з чисельно меншими формаціями. Наприклад, роями могли командувати унтершарфюрери, гауптшарфюрери або просто шарфюрери (для яких не існувало українського відповідника цього ступеня). Так само були три ступені для стрільців: стрілець, старший стрілець, вістун (ґефрайтор) або старший вістун (роттенфюрер). Різні ранґи стрільців мали бути допоміжними для підстаршин,

Капустянський М. Перша Українська Дивізія Української Національної Армії // Історія українського війська. — Мюнхен: Видання Івана Тиктора, 1953. — С. 610.

які командували роями. Проте вістуни (штурмани) були найчисель-нішою групою і фактично вони відігравали роль відсутніх підстаршин, а подекуди і старшин. Через відсутність скерованих на вишкіл офіцерів вони командували роями чот і самими чотами^511.

Українських дивізійних офіцерів можна поділити на дві категорії:

1) ті, які прийшли з інших армій;

2) ті, які отримали офіцерські ступені в німецьких військових школах.

До першої категорії належали прийняті до дивізії офіцери-українці з різних армій, частина яких у міжвоєнний період тривалий час не служили в збройних силах будь-якої іншої держави. Середній вік цих старшин складав 45–55 років; це були здебільшого офіцери зі званнями від поручника до підполковника, а деякі з них мали нагороди за хоробрість, виявлену ще в роки Першої світової війни. В основну групу добровольців цієї категорії ввійшли 100 офіцерів колишньої УГА, між якими хорунжий Дмитро Паліїв*, поручник Кость Мельник'*, сотник Роман Долинський***, майор Степан Котиль.

Верига В. Слідами батьків: нарис історії 30-го полку Дивізії "Галичина” — 1-ої дивізії Української Національної Армії. — Львів: Братство Колишніх Вояків 1-ої УД УНА, 2002. — С. 47–48.

Дмитро Паліїв народився 17 квітня 1896 р. у с. Перевозець у Галичині. Був підхорунжим Леґіону УСС, згодом старшиною УГА і ад’ютантом її головнокомандувача генерала Мирона Тарнавського. З 1920 р. — член Начальної Команди УВО. На судовому процесі проти керівного діяча УВО Степана Федака засуджений до тюремного ув’язнення за причетність до організації замаху на президента Польщі Ю. Піл-судського. З 1925 р. входив до складу Центрального Комітету Українського Національно-Демократичного об’єднання (ЦК УНДО), від якого у 1928 р. обраний до польського сейму. 1933 року ініціював утворення Фронту Національної Єдності (ФНЄ). Наприкінці 1939 р. опинився в окупованій вермахтом Польщі й проживав у Криниці під Краковом у тривалій ізоляції від політичного життя (Кубійович В. Дмитро Паліїв // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 1. — С. 61–65).

Кость Мельник народився 17 травня 1887 р. в Станіславові. Після закінчення гімназії навчався у Львівському університеті. Учасник студентського процесу в зв’язку з вбивством Адама Коцка. Після закінчення підстаршинського вишколу був поручником спочатку австрійської армії, відтак з листопада 1918 р. — УГА. В дивізії служив при дивізійній інтендантурі (Вісті Комбатанта. — 1961. — Ч. 3. — С. 77).

Роман Долинський народився у 1899 р. Ще юнаком вступив до УГА і як старшина брав участь у визвольних змаганнях 1917–1921 рр. Після закінчення бойових дій не повернувся до Галичини й залишився на території Наддніпрянщини, окупованої військами більшовицької Росії. Ув’язнений сталінськими карально-репресивними органами й підданий під час допитів тортурам. Опинився в концтаборі в Сибірі, звідки врятувався втечею. В Галичині працював у патріотичних організаціях (Стеткевич Л. Як з Бережан до Кадри. Спогади з дивізії. -Тернопіль: Джура, 1998. — С. 169–170).

Серед старшого покоління рекрутованих до дивізії також було понад 70 старшин і підстаршин колишньої армії УНР, у тому числі сотник Дмитро Гамонів*, 50-річний уродженець Харківщини підполковник Олександр Болдирів, 46-річний кавалер Георгіївського хреста й свого часу курінний командир підполковник Євген Олександр Нікітін-Сольський^512. Після завершення вишколу деяку частину з них віком понад 50 років кваліфікаційні комісії визнали непридатними для використання на лінії фронту й дискваліфікували. Інші отримали нижчі ранґи, вирішальну роль при чому відіграли незнання або недостатній рівень знання німецької мови. Наприклад, сотник Федір Винник** у дивізії отримав ступінь хорунжого, підполковник Григорій Сосідко*** й полковник Аверкій Гончаренко**** — сотників.

Дмитро Гамонів народився 28 жовтня 1898 р. у Києві в козацькій родині. Після закінчення школи у Фастові й двох семестрів Вищої технічної школи Південно-західних залізниць у Києві у 1916 р. мобілізований до російської армії, де дослужився до прапорщика. У червні 1917 р. вступив до 1-го Українського інженерного куреня УВК. Брав участь у бою під Крутами. 1920 року в бою під Проскуровом поранений в голову та ногу і втратив праве око. Наприкінці 1920 р. взяв участь у 2-му Зимовому поході армії УНР (Панірчук В. Дмитро Гамонів // Вісті Комбатанта. — 1967. — Ч. 4. — С. 49–50).

Вісті… - 1964. — Ч. 115. — С. 111; 1960. — Ч. 99. — С. 95.

Федір Винник народився 1899 р. у с. Мерефа на Харківщині. Як студент Харківської середньої технічної школи у 1918 р. зголосився до Запорізького корпусу полковника Петра Болбочана. Після участі в

1- му Зимовому поході армії УНР з 1920 р. — хорунжий, а після участі в

2- му Зимовому поході — сотник української армії. У міжвоєнний період на еміґрації у Польщі під Варшавою. Після вишколу скерований до технічної сотні дивізії, а після битви під Бродами як хорунжий очолив її верстатну сотню (Вісті Комбатанта. — 1971. — Ч. 1. — С. 92–94).

Григорій Сосідко народився 1 січня 1893 р. у Великій Данилівці на Харківщині. Походив зі старого козацького роду. В Харкові поступив на електро-технічний факультет Технічного інституту, з якого за підпільну діяльність в українському гуртку відрахований і скерований на фронт. За відвагу отримав Георгіївський хрест і можливість вступити у Віденське воєнне училище, після закінчення якого з ранґом підпоручника повернувся до свого полку. Кілька разів поранений і за активну бойову діяльність нагороджений багатьма орденами до золотої Георгіївської зброї включно й підвищений до ранґу капітана. Після революції 1917 р. у складі Запорізького корпусу брав участь у більшості боїв армії УНР… Псля вишколу в дивізії очолив сотню зв’язку (Вісті… - 1968. — Ч. 131. — С. 127).

Аверкій Гончаренко народився 22 жовтня 1890 р. Після закінчення Чугуївської військової школи вступив у 76-ий піхотний Кубанський полк. З початком Першої світової війни командував сотнею, а вже з вересня 1915 р. — батальйоном. За бойові заслуги нагороджений Хрестом Св. Георгія з мечами. Через 11 місяців після важкого поранення в грудні 1915 р. призначений викладачем школи прапорщиків у Києві. Вони не могли бути призначеними на вищі пости й скеровувалися командувати щонайбільше сотнями при тому, що їм виплачували платню колишніх ранґів, тобто колишній підполковник української армії отримував платню підполковника німецької армії^513.

Водночас до дивізії вступили тільки деякі з тих старшин, які після української служили в польській армії й лише кілька з радянської армії. Між ними прийшли кілька колишніх контрактових старшин польської армії, в тому числі полковник (якому, однак, не повернено його військового ступеня) Б. Барвінський*', майор Й. Мандзенко, командири діючих протягом 1942 р. на боці Німеччини українських батальйонів М. Пікульський та Є. Побігу-щий. Крім нього, було ще кілька офіцерів колишніх куреня "Роланд” (у тому числі Л. Ортинський та М. Малецький) й куреня "Нахтіґаль” (в тому числі М. Бриґідер та О. Герман). Частину з них допущено до командування рекрутами. Під час вишколу, всупереч різниці у віці на 10–20 років, між старшими і молодшими добровольцями домінували товариські стосунки. Протягом формування полків майора Є. Побігущого призначено командиром 29-ого полку, а сотників М. Бриґідера та Михайла Давибіду командирами відповідно 1 і 2-го куренів у складі того самого полку. Сотник Б. Барвінський був командиром 30-го полку, сотник колишньої армії УНР Андрій Сакович — першим командиром її 1-го куреня, а його ад’ютантом — старшина польської армії й відтак куреня "Нахтіґаль” поручник Б. Підгайний; сотник С. Котиль став командиром 31-го полку. Поручник Дмитро Феркуняк (пізніше підвищений до ступеня сотника) ще в офіцерській школі був поінформований управлінням кадрів СС-ФГА з Берліна про призначення командиром дивізійної польової жандармерії. Вишкільним

Здійснив її українізацію після революції у лютому 1917 р. У липні 1917 р. сотник А. Гончаренко став курінним командантом щойно створеної тоді Першої юнацької військової школи ім. Б. Хмельницького. Зі своїми кадетами брав участь у бою під Крутами 29 січня 1918 р. З 1920 р. — полковник армії УНР (Гончаренко А. З минулих днів // Вісті Комбатанта. — 1971. — Ч. 1. — С. 27–29; Шкарупа Ю. А. Аверкій Гончаренко // Вісті Комбатанта. — 1974. — Ч. 5. — С. 31–32; Вісті Комбатанта. — 1980. — Ч. 3. — С. 93).

Верига В. Слідами батьків… — С. 32.

Борис Барвінський народився 28 жовтня 1898 р. у Києві. Був поручником в царській армії й від початку 1918 р. служив у 1-му Богданів-ському полку армії УНР. У вересні 1920 р. — сотник охорони Головного Отамана військ УНР С. Петлюри. Після поразки визвольних змагань деякий час перебував у таборі інтернованих. У міжвоєнний період служив контрактовим старшиною польської армії, де отримав спершу ранґ майора, а 1935 року — підполковника піхоти. У німецько-польській війні на боці Польщі брав участь у воєнних діях, після закінчення яких жив у Варшаві (Вісті Комбатанта. — 1983. — Ч. 2. — С. 86). артилерійським полком у Бенепіові командував майор Микола Палієнко*, випікільною батерією — сотник Мельничук, її 1-ою чотою — старшина Іван Холевчук, 2-ою — хорунжий Сенечко, 3-ою — учасник сотні охорони фабрик у 1940 р. поручник Святослав Левицький^514. Соціально-психологічну роботу з вояками на час вишколу забезпечував сотник Д. Паліїв, призначений дорадником командира дивізії. Сотників Г. Сосідка і Порфірія Силенка**

Серед українських старшин дивізії "Галичина” Микола Палієнко мав один із кращих послужних списків професійної військової служби. Він народився ЗО серпня 1896 р. у Сквирі на Київщині. Середню освіту здобув в Києві у відомій Колегії А. Галагана, яку закінчив у 1914 р. Тоді ж вступив на фізико-математичний факультет Київського університету. 1 листопада 1915 р. зарахований юнкером до Миколаївської артилерійської школи, звідки 1 квітня 1916 р. у ранзі хорунжого виїхав на фронт. 10 грудня 1918 р. зголосився на службу в Дніпровську бриґаду армії УНР, перейменовану згодом в Окремий кінно-гірський артилерійський дивізіон. Тут виконував різні функції: першого старшини, командира батерії, культурно-освітнього референта. Перехворів на плямистий тиф. 29 грудня 1919 р. підвищений до ступеня сотника. Переїхав у Подебради, де в 1927 р. закінчив Українську Господарську Академію як інженер-хімік. В 1928 р. вступив на службу контрактовим старшиною польської армії. У 1932–1934 р. закінчив Вищу військову школу у Варшаві й у 1938 р. підвищений до ступеня майора. У 1940 р. — навесні 1943 р. працював інженером у цукроварні. Був командиром дивізіону важкої артилерії дивізії "Галичина” у битві під Бродами (Горбач О. Микола Палієнко // Вісті… - Вересень 1951. -Ч. 7 (9). — С. 13).

Wyszkilna bateria Artylerijskoho polku SS strileckoji Dywizji “Halyczyna”. Bencsziw, dnia 31. 10. 1943. Swiatocznyj Prykaz. Starszyj Wyszkolu, Gen. Sztabu Major An. / Palijenko/ // Archive of the Ist UD UNA by the UCRDC in Toronto. - The materials dealing with the Division. - Militaiy Board (Vijskova Uprava). b) Historical Section. -Doc. № 25.

Порфірій Силенко народився у лютому 1893 р. в Черкасах у давній козацькій родині (батьком був козак Андрій з Фастова, матір’ю — козачка з Кубані). У Владикавказі закінчив комерційну ґімназію, а в червні 1914 р. козацьку старшинську школу в Оренбурзі. Звідти його скерували до Нерчинського полку Забайкальського козацького війська. В його складі пройшов Першу світову війну на турецькому фронті. За відвагу нагороджений багатьма орденами, а замість Георгіївського хреста підвищений до ранґу осавула. Після створення Військового Секретаріату Української Центральної Ради виконував функції його старшини для особливих доручень і був начальником одного з секторів столиці України під час оборони Києва у січні 1918 р. Був сотенним Лубенського Сердюцького полку, старшим ад’ютантом Чернігівського Козацького Коша, членом комісії з організації управлінь військового міністерства. Відтак — старший ад’ютант штабу армії УНР і начальник штабу її Окремої кінної дивізії під командуванням І. Омеляновича-Павленка. За виняткові заслуги С. Петлюра особисто присвоїв Силенку ступінь підполковника (Вісті Комбатанта. — 1968. — Ч. 4. — С. 26–27). призначено керівниками дивізійних частин відповідно зв’язку і постачання. Були також інші кваліфіковані українські старшини.

Проте призначення українців на командні пости виявилося лише експериментом. Він випав на час, коли впродовж вишколу дивізією командував генерал-майор військ СС Вальтер Шімана (Schimana) *. Певною мірою вихований на "австрійських традиціях”, він відповідав за вишкіл приблизно 4 місяці. 19 жовтня 1943 р. постійним дивізійним командиром став "класичний пруссак” оберфюрер СС Фріц Фрайтаґ (Freitag)**. Він замінив усіх українських командирів німецькими (за винятком Бриґідера та ІІалієнка). Всупереч обіцянці з Берліна Феркуняк ніколи не був призначений командиром жандармерії, яку очолив нижчий за ранґом німецький офіцер. Важливо відзначити, що проблему національних офіцерських кадрів в дивізії ніколи не вирішено, оскільки нові нижчих ранґів старшини, котрі почали прибувати з шкіл, ще не мали досвіду й вступили до дивізійного вишкільно-запасного полку лише у вересні 1944 р. Були тільки два українські офіцери з ранґом майора (Є. Побігущий та М. Палієнко), тоді як всі інші відразу ж після закінчення вишколу стали бунчужними, поручниками або щонайбільше сотниками. Фрайтаґ підтримував із ними зв’язок в основному через полкових старшин у сітці військовослужбовців зі штабного 6-го відділу (психологічної служби) по полках і батальйонах^515.

Інші українські офіцери дивізії переважно із закінченою вищою освітою отримали військові ступені вже в німецьких військових

Вальтер Шімана народився 12 березня 1898 р. у тій частині Сілезії, що входила до складу Австро-Угорщини. У грудні 1918 р., після закінчення австрійського кадетського корпусу, як капрал вступив до австрійської армії. На час закінчення служби в квітні 1920 р. підвищений до ступеня лейтенанта запасу. Від початку Другої світової війни нагороджений Залізним хрестом 1 і 2-го класів та іншими відзначеннями. Від 9 листопада 1942 р. бриґадефюрер СС, з 14 липня 1943 р. — генерал-майор ”Ваффен-СС” (Internet: www.geocities.com/~orion47/ SS-POLIZEI/SS-Gruf_O-Z.html).

Фріц Фрайтаґ народився 28 квітня 1894 р. в Алленштайні у Східній Пруссії. Брав участь в обидвох світових війнах, відзначений чисельними нагородами. Серед них — Залізні хрести 1 та 2-го класів, Відзначення за поранення в сріблі в 1918 р. і така ж нагорода в золоті у 1939 р., Почесний хрест для фронтових бійців (Ehrenkreuz für Frontkämpfer) і присвоєний ЗО квітня 1943 р. Німецький хрест в золоті (Deutsches Kreuz in Gold). Член НСДАП з 1933 р. До командування галицької дивізії протягом 17 квітня — 1 червня 1943 р. був командиром 4-ої поліційної танкової ґренадирської дивізії СС (4. SS-Polizei-Panzergrenadier-Division) (Internet: www.geocities.com/~orion47/SS-POLIZEI/SS-Brigf_F-J.html).

515 m

Тис-Крохмалюк Ю. У штабі дивізії // Вісті Комбатанта. — 1983. -Ч. 2. — С. 56.

школах. При цьому лише деякі з колишніх старшин української армії отримали незначні можливості просування по службі; характерно, що це були не високі ранґами ветерани, а переважно молодші за військовими ступенями і віком люди — порівняно зі старшими, значно енергійніші й перспективніші кандидати на старшин. Завдяки зусиллям Паліїва, 600 молодих претендентів на офіцерські ранґи спочатку закінчили підстаршинські курси й були скеровані підстаріпинами в різні частини дивізії; інші сотні молодих кандидатів на старшин, переведених навесні 1944 р. до офіцерських шкіл, врятовано від катастрофи у битві під Бродами. Багато з них пройшло навчання на німецькій території, хоча деякі групи вишколено також на окупованих Німеччиною землях. Курси підстаріпин піхоти проводилися в Радольфцелі у Німеччині та в Ляуенбурзі (тодішня німецька назва сучасного міста Лєборк у Польщі), артилерії — в Кіншлаґу (Einschlag) та в Бенепіово (Beneschau) в Чехії, саперів у Піковіц (Богемія в Чехії), перекладачів — в Оранієнбурзі (Oranienburg) та у Ґраці (Graz) в Австрії, адміністрації в Дахау і протиповітряного батальйону в Мюнхені (Баварія у Німеччині). Українці з Галичини проходили вишкіл також у школі зв’язку в Меці (Metz) в Ельзасі у Франції, юнкерській школі військ СС "Брауншвейг” у Позен-Трескау (Waffen-SS Junkerschule Braunschweig in Posen-Treskau) (німецька назва місцевості під Познанню в Польщі) та в інших навчальних закладах^516.

Для кожного підстаршини як претендента на старшину (Führerbewerber) дивізії "Галичина” у німецьких офіцерських школах на піхотинському вишколі обов’язкових предметів вивчення було одинадцять. Основні з них дев’ять: 1) тактика та вміння орієнтуватися на місцевості (Taktik und Geländekunde); 2) військова справа (Heerwesen); 3) вивчення зброї (Waffenlehre); 4) саперне навчання (Pionierlehre); 5) фізичне виховання (Leibeserziehung); 6) вивчення зв’язку (Nachlichtenlehre); 7) дуже побіжно основи водіння автомашин (Kraftfahrwesen), якому фактично не вчили; 8) спорт; 9) рукопашний бій (в тому числі нищення танків з близької віддалі мінами та "фаустпатронами”). Окрім згаданих предметів, у кожній з німецьких старшинських шкіл українські вояки дивізії "Галичина” здобували знання з таких самих предметів, що й німецькі. У Кіншлазі, наприклад, це були боротьба або бойовий вишкіл (Gefechtausbildung), окремий або звичайний вишкіл (Einzelausbildung), командування чотою (Zugführung), вишкіл рукопашного бою (Nahkampfsausbildung), протитанкові дії (Panzerbekämpfung)) та формальне навчання (Formalausbildung), до якого належали стрільби з автоматичної та важкої протитанкової зброї (ПАК) (Schiessen mit Maschinen-

Про німецькі стандарти вишколу в юнкерських школах "Ваффен-СС” див.: Schulze-Kosens R Die Junkerschulen: Militärischer Führernachwuchs der Waffen-SS. - Osnabrück: Munin Verlag, 1987. gewehr und Panzer-Abwehr-Kanone [PAK]). У Позен-Трескау, крім цих предметів, вояки дивізії вивчали технічну зброю (Waffentechnischere Unterricht) та займалися кінним спортом (Reiten — Reit- und Fahrlehre); у Бенешові — артилерійську тактику, заняття та вправи (Artillerie-Taktik, Unterricht und Übungen), піхотну бойову службу (Infanterie-Gefechtsdienst (Gefechts- und Formalausbildung)), знання зброї, займалися гімнастикою та вивчали властивості боєприпасів (Waffen, Geräte-und Munitionskunde), оволодівали майстерністю влучної стрільби. На курсі перевипіколу старшин в Лєшанах у вересні 1943 р. українські добровольці від 7-ої до 18-ої години по півтори години вивчали теренознавство, тактику й картографію, властивості зброї в теорії та на практиці й займалися фізичними вправами^517.

Старшинська система навчання вояків дивізії зовсім відрізнялася від системи підстаршинських шкіл. У німецьких офіцерських школах не було курсів на зразок тих, які вояки дивізії проходили у підстаршинських школах. Тут, як правило, оцінювали всесто-ронні знання кандидатів на старшин, у тому числі сферу культурних знань претендента на першому так званому "іспиті інтелігентності” (Intelligcnzprüfung), що відбувався через два тижні після прибуття до старшинської школи. Після нього кандидат трактувався як військовий юнкер (Waffen-Junker). Через три тижні від початку вишколу відбувався другий, цього разу письмовий іспит — так званий відбірковий чи проміжний (Zwischenprüfung). Він складався з таких предметів: військова справа, тактика, знання і оцінка місцевості, історія та світогляд. Через недостатнє знання німецької мови його не здав великий відсоток кандидатів (приблизно 40 %), яких згодом відсилали до місць комплектування частин дивізії як підстаршин. Ті, що здавали іспит, отримували ранґ штандартен-юнкера (Standartenjunker) і окремі завдання. Після цього майже всі успішно складали остаточний письмовий іспит, оцінювання якого (Beurteilung) надсилали до СС-ФГА в Берлін, а копію до штабу дивізії; курсанти, відповідно до встановленого порядку, результатів іспиту не знали. Кожен, хто здавав цей екзамен, отримував ступінь військового штандартенюнкера (Waffen-Standartenjunker). Ступеням, отриманим курсантами дивізії в німецьких старшинських школах, відповідали такі українські:

— військовий старший юнкер (Waffcn-Oberjunker) — підхорунжий;

— військовий пггандартенюнкер (Waffen-Standartenjunker) — хорунжий;

— військовий старший штандартенюнкер (Waffen-Oberstandarten-junker) — чотовий підхорунжий (надавався не після закінчення старшинської школи, а лише на додатковому вишколі).

Характерно, що німці з присвоєнням цих ступенів отримували додаток ”СС” (наприклад, SS-Standartenjunker). Після закінчення

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 5. — Арк. 9–9 зв. курсу деяку частину офіцерів-українців скерували на 5-тижневий навчальний курс для командирів сотень. У Кіншлазі, зокрема, відібрано 28 кращих курсантів для вишколу командирів сотень (Kompaniefiihrerlehrgang), в Бенешово — 12 на курс командирів батерій (батарей) (Batterieführerlehrgang); всі випускники цих курсів після закінчення навчання опинилися в дивізії^518. Із закінченням навчання й успішним складанням іспиту (що оцінювався на пункти, кількість яких мала бути не меншою 230) випускник заповнював анкету для зарахування на пост старшини (Einstufungsantrag). Після цього на кожного українського курсанта дивізії "Галичина” складалася "Загальна оцінка особистості” (Allgemeine Beurteilung der Persönlichkeit) за підписом керівника навчальної групи, до якої належав доброволець. У. ній, як правило, вказували військові здібності й навички, помічені під час навчання в претендента на офіцерський ранґ. У цій характеристиці переважно було зазначено інтелектуальні дані та загальні знання (Allgemeinebildung); риси характеру, в тому числі вміння себе тримати (Haltung) та вміння приймати рішення; особливі сфери інтересів (Besondere Interessengebiete) тощо і, врешті-решт, рекомендація про надання курсантові старшинського ступеня^519.

Випускники підстаршинських курсів після закінчення вишколу отримували відпустку на 8 днів, випускники старшинських курсів — відпустку терміном 14 днів^520. Деякі з них після повернення в Гайделяґер недалеко від польсько — українського кордону розповіли стрільцям про прикрі умови життя їх родин у Галичині. Оскільки обіцяну допомогу стрілецьким сім’ям не надано в належному обсязі, в дивізії почалося дезертирство. Сільські хлопці, наприклад, залишали службу, щоб допомогти старим батькам доглянути за господарством чи збирати врожай. На 10 листопада 1943 р.

Шипайло Е. Старшинські вишколи. Курси в Bcncschau-Hradischko-Kienschlag, травень-вересень 1944 // Вісті Комбатанта. — 1992. -Ч. 3. — С. 92.

Про військове навчання підстаршин і старшин дивізії "Галичина” докладніше див.: ІІідстаршинська школа в Радольфцель // Вісті Комбатанта. — 1971. — Ч. 3–4. — С. 71–74; Сірський В. В школі перекладачів в Оранієнбурґу // Вісті Комбатанта. — 1981. — Ч. 3. -С. 71–72; Д-ський Г. На вишколах господарників інтендантів 1 УД УНА // Вісті Комбатанта. — 1991. — Ч. 2. — С. 73–74; Шипайло Е. На вишколі "модерної зброї” // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 1. — С. 87–88; Кульчицький О. Вишкіл піхотинської важкої зброї // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 4. — С. 93–95; Падик В. Спомини з Української дивізії. Підстаршинська школа // Вісті Комбатанта. — 1995. — Ч. 3. -С. 100–104; Малкош В. На підстаршинському вишколі протитанкової зброї // Вісті Комбатанта. — 1997. — Ч. 2. — С. 99–102.

Archive of the 1 st UD UNA by the UCRDC in Toronto. -The matcrials dealing with the Division. - Military Board, a) General. - Doc. № 34. кількість дезертирів перевищила 400 осіб^521. Багато дезертирувало з повним спорядженням, зброєю тощо. Під впливом цього, після взаємного узгодження між дивізійним командуванням і СС-ФГА у Берліні, дивізія була переведена ще далі від України на полігон у Нойгаммер, де у травні 1944 р. закінчила вишкіл. Тут під час тренувань дивізійні вояки вперше отримали змогу застосувати на рівні батальйонів і полків досвід, здобутий до того часу в менших бойових одиницях. Особливу увагу приділено протитанковій обороні, в рамках якої використовували "панцерфауст”522. Із певними застереженнями можна стверджувати, що загальний вишкіл вояків дивізії тривав майже рік.

Як і вояки частин УВВ, дивізійники змушені були складати формальну присягу Гітлеру як "начальному командувачеві німецької армії й командувачеві усіх молодих європейських народів у боротьбі проти більшовизму”. Подібну присягу давали представники усіх іноземних дивізій військ СС*. За відгуками самих дивізійників, "по деякому шумі на справу присяги почали дивитися як на щоденний ”дінст” (службу — А. Б.), марш до лазні, чи ”цанертліхе унтерзухунґ” (дантистичні оглядини). Те, що присяга була сформульована так, що зобов’язувала до вірності лише вождеві в боротьбі з більшовизмом, не перешкоджала всім вважати її за немилу, однак конечну, формальність”523.

Формування дивізії співпало в часі зі спробами творення штабу УВВ, справа якого, образно кажучи, не зрушила з мертвої точки. Відображаючи ці події, новий член ВУ, відомий галицький журналіст міжвоєнного періоду Михайло Островерха 19 жовтня

Феркуняк Д. Спомин з життя дивізії "Галичина”. — [Машинопис, б. м.] — С. 21.

Ортинський Л. Полкові вправи // Вісті… - 1951. — Ч. 6 (8). — С. 5–6. На початок жовтня 1943 р. у складі військ СС перебувало вже майже 450 000 вояків, з частини яких створено нові дивізії: ґерманську "Нордлянд” з датчан та норвежців (включно із німцями з Семигороду в Румунії); завдяки наявності 40 000 добровольців у Голландії також формувалася бриґада "Нідерланди”; боснійська гірська дивізія з мусульманськими капеланами й галицька дивізія, до якої вступило 20 000 українських добровольців. На початку 1944 р. райхсфюрер СС наказав з допомогою ОКВ сформувати у рамках ”Ваффен-СС” з полонених англійських солдатів Британський вільний корпус [englischen Freikorps (Britisches)] для боротьби "тільки проти російських більшовиків”. У лютому того ж року в таборах полонених відбулося вербування громадян Франції до бриґади "Валлонія”, а незабаром у Хорватії — рекрутування до хорватської частини для боротьби проти комуністичних партизанів в Юґославії (NAUS.-Т-175.-Roll 125.-Frames 2 650 473-2 650 476.2 650 958,2 650 961,2 960 913).

Городиський О. З споминів про українську дивізію // Вісті… -Вересень-грудень 1956. — Ч. 9-12 (71–74). — С. 16. у хроніці дивізії занотував, що "ніякого Українського Визвольного Війська немає”®[575]. 5 листопада 1943 р. у тій самій хроніці той же автор характеризував ставлення до дивізії "Галичина” в інших українських регіонах так: "Про нашу дивізію "Галичина” там усе знають і всі, інтеліґенція і селяни, поставлені позитивно. Хотіли б, щоб у них така дивізія була, але без ніяких виглядів. А те Українське Визвольне Військо — це омана: німці на всі заходи, щоб таку армію зорганізувати, відповідали недомовами, крутили”®[576]®. З огляду на такий стан, у листопаді 1943 р. ВУ почала добиватися від командування військ СС переведення до дивізії українських вояків з їх національних частин при вермахті®[577]. Проте, хоча справа УВВ загрожувала зайти в глухий кут, Кри-жанівський та представники його штабу розраховували на те, що дивізія "Галичина” неодмінно стане передовим військовим з’єднанням УВВ. Керуючись такими міркуваннями, вони встановили ділові стосунки з деякими українськими офіцерами дивізії та постійний зв’язок із представниками ВУ й інформували їх про спроби створення штабу УВВ аж до його розпуску. З їх ініціативи керівництво ВУ у Львові, наприклад, на початку грудня

1943 р. отримало ”3віт з акції творення УВВ”®[578] [579]. У результаті цього декілька вояків дивізії "Галичина” навіть виявили бажання вступити до УВВ^528. Проте наприкінці грудня 1943 р. полковник М. Садовський повідомив з Варшави членів ВУ про розпуск штабу УВВ®[580]. Звістка про це спонукала членів ВУ на засіданні 1 лютого

1944 р. згадати про УВВ, вояків якого знову вирішено прийняти до дивізії. Виступаючи з цього питання на засіданні ВУ, начальник її канцелярії О. Навроцький заявив: "Штаб УВВ розв’язано, але 4 000 хлопців е у Піотркові. Може б ми їх до себе забрали. Чи не краще нам почати якусь ініціативу!”®[581]. Незабаром детальнішу інформацію про розформування штабу УВВ для ВУ подали особисто його колишні організатори. Описуючи візит представників штабу УВВ до ВУ дивізії "Галичина” у Львові в середині січня 1944 р., М. Островерха записав у своєму щоденнику, що мав стати хронікою дивізії: ”В Військову Управу завітали йол. Крижанівський й полк. Поготовко та розповіли про заміт й перипетії з У.В.В., якого штаб уже німці розв’язали. Річ була в тому, що ні полк. Крижанів-ський як шеф штабу, ні інші старшини не могли погодитись на те, щоб У.В.В. було тільки (як Р.О.А.) засобом пропаґанди, а не фактичною мілітарною силою, тобто зав’язком будучої збройної сили України. Крім того, німці хотіли на вудочку У. В. В. зловити й зліквідувати українську партизанку (Бульба чи У. П. А.), на що військовики українці не могли погодитися! Тепер "Берлін” мабуть знову шукає якогось ”хахла”, який робив би це, що він [Берлін] хоче, а не це, що є в інтересі українців. Тому то ще немає офіційної ліквідації У. В. В. й ще ходять вояки з відзнаками тої формації”531.

З метою заручитися моральною підтримкою офіцерів дивізії до Галичини прибули інші організатори штабу УВВ, що зафіксовано розвідкою польського підпілля на Львівщині. "У Львові зосереджується щораз більша кількість укр. офіцерів та стрільців різних формацій”, — повідомлено у звіті команди АК на Львівщині від 18 лютого 1944 р.532 10 березня 1944 р. з приводу приїзду до Львова прибічника ідеї створення УВВ К. Дацька у "Хроніці дивізії "Галичина” занотовано: "У Львові появився який Дацько, майор совєтських військ. Він, попавши в полон німецький, пішов у німецьку армію, у вермахт, а тепер у пропаґанді СС. До Львова приїхав з Берліну, з порученнями від Г. Которовича. Тут він товчеться: армію українську хоче організувати — про це він говорить, каже, порозумівшись із німцями. Каже, що військових українців є багато і в німецькій армії, й діло піде до тижня. Дивно, що німці, знаючи, що є генерали Петрів, Капустянський, висувають молодого майора Дацька, що може й чесний, і свій, українець, але ж ніхто його не знає”533.

Усупереч німецьким спробам розділити "галичан дивізії” і українців із решти регіонів України в інших військових формуваннях прп вермахті, національно свідомі українські старшини при кожній нагоді намагались усунути між вояками УВВ і дивізії "Галичина” симптоми територіальних розбіжностей. Певною мірою цьому сприяло й те, що навіть під час вишколу частин дивізії поряд із ними інколи дислокували деякі підрозділи УВВ. Згадуючи про вишкіл дивізійних полків на полігоні в Нойгаммері, вояк М. Ревіляк з цього приводу згадував: "Наша батерія стояла недалеко дивізійного штабу, коло ліска. Побіч нас була сотня УВВ”534. Особливо виразно солідарність вояків УВВ із представниками дивізії "Галичина” проявилася на їх спільних зібраннях.

Там само. — Спр. 5. — Арк. 35.

Archiwum Akt Nowych (AAN). - Armija Krajowa (AK). - Sygn. 203/XV-13. - S. 82.

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 23. — Арк. 101.

Ревіляк М. Дивізіон зенітної артилерії // Вісті Комбатанта. — 1997. -Ч. 4. — С. 88.

Наймасовіше з них відбулося 28 травня 1944 р. у Львівському Оперному театрі, де зібралися на товариську зустріч галицькі та наддніпрянські українці, цивільні та військові, стрільці УВВ і дивізії "Галичина”. Від її імені вояків УВВ привітав дивізійний стрілець, від імені УЦК — письменник О. Ващенко[582]. Одним із проявів відсутності регіоналізму стало також те, що у травні-червні 1944 р. у канцелярії ВУ в Криниці проведено реєстрацію біженців з метою надання опіки усім членам родин вояків як дивізії "Галичина”, так і УВВ[583]. Однак, як правило, дивізійники і вояки інших українських формувань у збройних силах Німеччини не мали постійних контактів. Дещо більше інформацією одні про одних вояки дивізії "Галичина” і УВВ змогли обмінюватися тільки після відходу з українських земель. Описуючи від’їзд своєї сотні з території України у серпні 1944 р., дивізійний доброволець Лев Стеткевич згадував: "Станція Тарнів… Знову наказали воякам висідати. Упорядкувались ми в маршову колону і тепер вже зі співом рушили до міста. Спинились у казармах. Перший раз побачили там вояків зі значками УВВ (Українське Визвольне Військо)”[584].

Дивізію організовано на підставі наказу Гіммлера про формування та застосування іноземних добровольчих з’єднань (ausländische Freiwilligen-Verbände) від 6 листопада 1941 р. Це підтверджено ЗО липня 1943 р. офіційним наказом СС-ФГА у Берліні за підписом обергруппенфюрера СС та генерала військ СС Ганса Ютнера (Juttner). Тим самим визначено, що дивізія "Галичина” матиме статус іноземного з’єднання в структурі німецьких військ. Пункт № 12 наказу від ЗО липня 1943 р. також передбачав, що добровольці Галичини отримають уніформу німецьких військ без відзнак ”СС”. Цим ще раз підкреслено, що "Галичина” не вважатиметься німецьким з’єднанням СС[585].

Дивізія створювалась як "запряжена” (bespannt), тобто кінна, а не напівмоторизована військова формація — хоча, очевидно, що для деяких її гармат були передбачені спеціальні тягачі, а для штабів автомобілі. Впродовж творення цього з’єднання в офіційних німецьких документах його формальна назва до червня 1944 р. змінювалася п’ять разів. Відома з квітня 1943 р. як Добровольча дивізія "Галичина” (Freiwilligen Division Galizien), а з травня як Стрілецька дивізія СС "Галичина” (SS-Schützen-Division Galizien), ЗО липня того ж року вона була офіційно названа "Добровольча дивізія СС "Галичина” (SS-Freiwilligen-Division Galizien), 22 жовтня — ”14-та Галицька Добровольча дивізія СС” (14.SS-GalizischeFreiwilligenDivision), а 27 червня наступного року — 14-та Ґренадирська дивізія Зброї СС (галицька ч. 1) (14.Waffen-Grenadier-Division der SS (galizische Nr. 1)[586].

Дивізію комплектували за затвердженими в 1943 р. стандартами німецької піхотної дивізії сухопутних військ (Infanterie-Division des Heeres) нового типу ”44” (Тур 44). Відповідно до нього, кожен із її трьох піхотних полків складався з 2-ох піхотних батальйонів. До кожного з них мали належати 3 піхотні сотні, важка сотня, чота кавалерії, резервна сотня, на озброєнні в якої були 2 важкі піхотні гармати ”ЗІҐ” (Schwere Infanterie-Geschütze — SIG) калібру 150 мм і 6 легких піхотних гармат ”ЛІҐ” (Leichte Infanterie-Geschütze — LIG) калібру 75 мм, а також протитанкова (Panzerjäger) сотня, що мала на озброєнні 3 протитанкові гармати "ПАК-40” калібру 75 мм, 3 протитанкові гармати "ПАК-38” калібру 50 мм і 18 протитанкових ґранатометів (Panzerschrecke) калібру 88 мм. Артилерійський полк складався з штабу, штабної батерії й трьох дивізіонів легкої артилерії. До батальйону фюзилерів (Fusiliei-Bataillon), крім трьох сотень, входили штаб батальйону, велосипедна чота розвідки (Jagdzug), дві звичайні чоти розвідки та чота важких гармат, а до батальйону зв’язку — штаб, радіо-сотня, телефонна сотня і чота постачання. До дивізії типу ”44” також належали батальйон важкої артилерії у складі трьох батерій з трьома гарматами калібру 150 мм кожна, протитанковий батальйон (Panzerjäger Bataillon) у складі трьох моторизованих протитанкових сотень з різною кількістю важких і легких гармат, саперний батальйон (Pionier-Bataillon) у складі двох звичайних і однієї велосипедної сотні, й частини підтримки: дивізійне постачання, сотня ремонту зброї, адміністраційні та медичні підрозділи, ветеринарна сотня й відділ польової пошти[587]. В цілому, щодо створюваної з галицьких українців дивізії ці стандарти були дотримані, за винятком деяких незначних змін у назвах частин і різниці в кількості та калібрі зброї.

Штаб дивізії складався з відділу реєстрації ступенів (Gradmeldestaffel), картографічної секції (Kartenstelle), сотні ескорту (Begleit-Kompanie) і допоміжних підрозділів. Основою дивізії були три піхотні полки (№ 29, ЗО та 31), полк артилерії та кілька батальйонів, офіційні назви яких постійно змінювалися. Наприклад, перший з них, Ґренадирський полк Зброї СС № 29 (галицький ч. 1) (Waffen-Grenadier-Regiment der SS 29 (galizisches Nr. 1)), був сформований у Гайделяґері у вересні 1943 р. як Ґренадирський полк добровольців СС № 1 (SS-Freiwilligen-Grenadier-Regiment 1). Перенумерований 22 жовтня 1943 р. в № 29 (SS-Freiwilligen-Grenadier-Regi-meni 29), у січні він до назви отримав у дужках додаток "галицький ч. 1” (galizisches Nr. 1). Після перейменування 27 червня 1944 р. на Ґренадирський полк Зброї СС № 29 (галицький ч. 1) (Waffen-Grenadier-Regiment der SS 29 (galizisches Nrl)), 12 листопада він остаточно отримав термін про приналежність до "Зброї СС” (Waffen-SS) і новий додаток в дужках — "український ч. 1” (Ukrainisches Nr. 1). Подібна доля спіткала ЗО та 31-ий полки — з тією різницею, що після перейменувань в їх назвах фігурували в дужках окреслення відповідно "український ч. 2 і ч. З”. У складі кожного з піхотних полків вирішено сформувати третій батальйон, але це здійснено тільки після участі дивізії у бойових діях під Бродами. У січні 1944 р., щоправда, почав формуватися третій курінь (батальйон) 29-го полку, але на підставі наказу СС-ФГА від 1 червня 1944 р. його використано для організації дивізійного фюзилерського батальйону (SS-Füsilier-Bataillon 14).

Згідно з нормативами чисельності військового складу (Kriegsstarkenachweisung — KStN), штаб кожного піхотного полку дивізії включав командира полку, ад’ютанта, офіцера для доручень і офіцера для особливих доручень, капелана (який у 6-му відділі полкового штабу керував духовною опікою над вояками), полкового лікаря та ветеринара. Безпосередньо полковому командирові підпорядковувалися командири сотні протитанкової оборони, польової піхотної артилерії і штабної сотні. Усі відділи в полках були відповідниками аналогічних відділів штабу дивізії (за винятком відомого як відділ ”1 ц” польового суду — карні справи розглядав польовий суд дивізії). На особливому становищі перебувала штабна сотня, що була певним резервом полку. Вона складалася з піхотної стрілецької чоти (яка забезпечувала на фронті розміщення полкового штабу), чоти зв’язку (котра забезпечувала зв’язок штабу з окремими куренями), чот кінноти (що виконувала функції охорони та зв’язку), саперів та розвідки й відділу постачання полку; в штабній сотні був також допоміжний технічний персонал (включно з шевцями, кравцями та друкарками)[588]. До складу полкового куреня входили 25 старшин і 850 підстаршин та стрільців, у тому числі штаб на чолі з командиром, чота зв’язку, три піхотні й одна "важка” сотні. До піхотної сотні належали три чоти з легкою піхотною зброєю (у кожній чотовий, три рої по 11 вояків і рій, що мав 4 легкі кулемети), кожна з яких мала

24 ґранатомети калібру 50 мм і 21 автомат ”МҐ-34” і ”МҐ-42”542.

Створений у складі дивізії артилерійський полк СС № 14 (галицький) (Waffen-Artillerie-Regiment 14 der SS (Galizisches)) почав формуватися у Польщі в серпні 1943 р. Він складався з трьох дивізіонів легких польових гаубиць (батерії № 1–9) та четвертого дивізіону важких польових гаубиць (батерії № 10–12). На кожну батерію припадало по чотири гармати, 195 вояків і 30–60 коней^543. До артилерійського полку також належали штаб, чота зв’язку та вимірювальна чота^544.

Водночас складі дивізії сформовано такі частини та підрозділи, назва яких вказувала на приналежність до військ СС з порядковим номером ”14”:

— протитанковий дивізіон (SS-Panzerjäger-Abteilung), поповнений батареєею важких гармат калібру 20 см після того, коли дивізія втратила свій дивізіон важкої артилерії як результат наказу СС-ФГА від 28 червня 1944 р., згідно з яким аналогічна доля спіткала усі інші ґренадирські дивізії військ СС;

— створений у Гайделяґері й розформований в червні 1944 р. у Нойгаммері велосипедний курінь (SS-Radfahrer-Bataillon(Gal.) 14);

— створені у Гайделяґері частини постачання (SS-Division Nachschubtruppen 14), котрі у кожному полку очолював полковий штаб постачання (Versorgungs-Regiment Stab 14), а в дивізії — командир дивізійних частин постачання (Kommandeur der SS-Division Nachschubtruppen 14), який з вересня 1944 р. вважався керівником дивізійних частин постачання (SS-Division Nachschubführer 14);

— господарський курінь (дивізіон військового управління) (SS-Wirtschafts-Battalion 14/SS-Verwaltungstruppen-Abteilung 14), сформований у Гайделяґері й відновлений 15 серпня 1944 р.;

— сотня забезпечення (SS-Versorgungskompanie 14);

— санітарний дивізіон (SS-Sanitäts-Abteilung 14), створений у Польщі в серпні 1943 р.;

— польовий шпиталь (SS-Feldlazarett);

— дві чоти вантажних машин для хворих і поранених (SS-

Krankenkraftwagen-Zug 1 und 2);

— дезінфекційна чота (SS-Truppen-Entgiftungs-Zug);

— дві ветеринарні сотні (SS-Veterinär-Kompanie 14), одну з яких знищено у боях під Бродами.

Серед інших одиниць дивізії у липні 1944 р. під Бродами були розбиті й перестали існувати:

— саперний (за тодішньою українською термінологією — піонір-

Горбач О. Артилерійський полк // Вісті Комбатанта. — 1992. — Ч. 5–6. — С. 105.

ський) курінь (SS-Pionier-Bataillon der SS (Gal.)), перейменований 22 жовтня 1943 p. на саперний курінь СС № 14 (SS-Pionier-Bataillon 14), невдовзі після чого отримав назву "Добровольчий саперний курінь СС № 14” (SS-Freiwilligen-Pionier-Bataillon 14) і 27 червня 1944 р. остаточно названий як "Саперний курінь Зброї СС № 14” (Waffen-Pionier-Bataillon der SS 14);

— сформований у Гайделяґері дивізіон зв’язку (SS-Nachrichten-Abteilung (Galiz.)), що 22 жовтня 1943 р. отримав назву "Добровольчий дивізіон зв’язку СС № 14” (SS-Freiwillige-Nachrichten-Abteilung 14) і 27 червня 1944 р. остаточно перейменований на дивізіон зв’язку Зброї СС № 14 (Waffen-Nachrichten-Abteilung der SS 14);

— дивізіон зенітної артилерії' або скорочено ”ФЛЯК" [Flieger-Abwehr-Kanöne — FLAK] (SS-Flak-Abteilung 14), що 22 жовтня 1943 p. отримав офіційну назву "Добровольчий зенітний дивізіон СС № 14” (SS-Freiwilligen-Flak-Abteilung 14);

— 1-піа і 2-га ланки водіїв (1. и. 2. SS-Fahrschwadron);

— ремонтна сотня (SS-Werkstatt-Kompanie);

— сотня постачання (SS-Nachschub-Kompanie);

— пекарська сотня (SS-Bäckerei-Kompanie 14);

м’ясарська сотня — так звана "для м’ясорубки” (SS-Schlächterei-Kompanie 14);

— управління продовольчим постачанням (SS-Verpflegungs-Amt 14);

— 1-ша і 2-га санітарні сотні (l.und2.SS-(Waffen)Sanitäts-Kompanie 14);

— сотня вантажних машин для хворих (SS-Krankenkraftwagen-Kompanie 14);

— управління польової пошти (SS-Feldpostamt 14);

чота воєнних звітодавців (SS-Kriegsberichter-Zug/Truppe 14), збільшена до чисельності сотні;

— чота польової жандармерії (SS-Feldgendarmerie-Truppe 14), розширена до сотні^545.

Створені у складі дивізії допоміжні частини мали власні специфічні завдання військового характеру. Сформований з галицьких українців дивізії фюзилерський курінь був своєрідною передовою елітарною частиною. Він складався з однієї розвідувальної, двох бойових та ґранатометної сотень і сотні важких кулеметів. До його завдань належала в основному розвідувальна діяльність: 1) забезпечувальна; 2) територіальна (мости, дороги тощо); 3) тактична (збір даних про чисельність, просування, позиції і наміри ворога); 4) з метою дезінформації і введення в оману ворога; 5) бойова^546. Подібно до українських будівельних батальйонів у

Tessin G. Verbände und Truppen… — Bd 3. - S. 313–315; Internet: www.waffen-ss.com/ organization/divisions/14_waffen-grenadier-division.html

Бойцун P. Фюзілерський курінь // Вісті Комбатанта. — 1992. -Ч. 2. — С. 88; Гуляк С. Фюзилірський курінь // Вісті… - Лютий-березень 1952. — Ч. 2–3 (16–17). — С. 6. сухопутних військах Німеччини, до функцій саперного куреня належали: 1) розбудова мостів; 2) мінування й висадження в повітря різних військових і цивільних об’єктів; 3) розбудова польових укріплень та становищ; 4) розбудова шляхів і їх ремонт, здебільшого в багнистих і важкодоступних місцевостях; 5) будова теренових перешкод; 6) особливі завдання з саперною зброєю в руках (так звані штурмово-саперні відділи)547. До господарського куреня дивізії, який очолював дивізійний інтендант, належали такі підрозділи, як: дивізійне управління харчування (Di vision-Verpflegungsamt), сотня пекарів (Bäckerei-Kompanie), м’ясарська сотня (Schlächterei-Kompanie). Перший з них відав справами забезпечення харчами військових частин, що підлягали дивізії і був свого роду посередником між німецькою армією і підпорядкованими їй польовими кухнями частин дивізії. Сотня пекарів, яка щоденно випікала потрібну кількість хліба для дивізії, мала 10 пекарських печей і могла впродовж доби випекти 9 600 хлібів по 1,5 кг кожен. Вона була моторизованою, що робило можливим постачання нею хліба дивізійному управлінню харчування навіть з далекої відстані. М’ясарська сотня у той сам час здійснювала прийом та нагляд за худобою, призначеною для забою, облік та розподіл м’яса, а також виготовляла потрібну кількість ковбас для харчування вояків^548.

У кожному з дивізійних підрозділів залежно від призначення була різна кількість вояків та озброєння. В піхотній сотні нараховувалося 148 осіб. Ройовий командир мав на озброєнні автомат, а кожен рій (підстаршина та 9 стрільців) — кулемет ”ЛМҐ-42”, снайперську гвинтівку, одне пристосування на гвинтівку для стріляння малими протитанковими Гранатами і ракетницю. У другому складі дивізії після битви під Бродами ґранатометного відділення не відновлено і було мало кулеметів ”ЛМҐ-42”, замість яких видано застарілі зразки ”ЛМҐ-34” і чеські кулемети. Свої норми вояків мали озброєні гарматами 13 і 14-та дивізійні сотні, які, незалежно від калібру зброї й призначення (піхотні, протитанкові чи протилетунські), в німецьких військах називалися бате-ріями (Batterie). В сотні важких піхотних гармат було шість легких (калібр 75 мм) і дві важкі (калібр 150 мм) піхотні гармати й відділення Гранатометів калібру 88 мм; кожна сотенна чота мала дві легкі піхотні гармати та легкий кулемет, а стрільці — рушниці

Бенцаль Я. Піонірська служба // Вісті… - 1952. — Ч. 4–5 (18–19). -С. 16; Schmitt Н. Pioniereinheiten der 14. Waffen-Grenadier-Division (Ukrainische Nr. I).-Offenbach. 1987.-S. 1–5.

14. Galizische SS-Freiw. Division, I a. Div. St. Qu., 5.4.44. Was muss der Führer vom Wirtschafts-Bataillon wissen?//ЦЦАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. -Спр. 27. — Арк. 7.

Антонів С. Сотня піхотних гармат // Вісті… - Серпень-липень 1952. — Ч. 6–7 (20–21). — С. 18–19. й пістолети^549. 13-та сотня (батерія) піхотної артилерії (важких гармат) чисельністю 270 вояків складалася з чотирьох чот, з яких три мали по дві гармати калібру 75 мм і четверта важка чота — дві гармати калібру 120 мм. У 14-ій сотні (батерії) протитанкової оборони було дві легкі і дві важкі чоти з гарматами калібру 75 мм^550. Загалом українські вояки дивізії були озброєні не гірше, ніж основна маса вояків вермахту або інших іноземних ґренадир-ських дивізій військ СС. У саперному курені старшини та підстаршини галицької дивізії отримали пістолети марки "Вальтер” зразка 1938 року, тоді як в більшості з’єднань вермахту на озброєнні були пістолети "Парабеллум” марки ”П 08” конструкції 1918 року. Стрільцям "Галичини” видали також найкращі німецькі кулемети ”МҐ-42” калібру 7,9 мм; основна, маса вояцького складу дивізії отримала п’ятизарядний короткий магазинний карабін ”К 98к” і дещо меншою мірою прийняту на озброєння в 1943 р. гвинтівку "Вальтера” ”Г-43 (В)”. Старшин й підстаршин дивізії озброєно автоматами ”МП-40”, ”МП-42” і перед залученням до фронтових боїв навіть найновішими ”МП-44”551.

Українська дивізія, як і всі інші іноземні з’єднання німецьких військ, була поза політикою й не була зв’язана з ідеологією СС. Українці не приймали расовий шовінізм нацистів, чому серед іншого сприяла душпастирська праця греко-католицьких капеланів^552. Загальну духовну опіку над українцями забезпечував о. Василь Лаба* — головний капелан або вікарій для усіх справ,

Музьічук С. Н. Дивизия SS "Галичина” и Украинская Национальная армия 1943–1945 гг. // Форменная одежда. Информационно-популярньїй и научно-практический иллюстрированньш журнал. — Ровно, 1999. - № 2. — С. 6.

Висоцький Р. Спогади дивізійника. — Чікаго, 1994. — С. 42.

Шкраб’юк П. Виноградник Господній. Історія життя о. д-ра Йосифа Кладочного. — Львів: Інститут українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України; Видавництво Отців Василіян "МІСІОНЕР”, 1995. -С. 175–179.

Василь Лаба народився 1887 року в с. Бертишів під Бібркою на Львівщині. Закінчив у Львові Гімназію й теологічні студії у Львові, Інсбруку й Відні, де у 1914 р. отримав ступінь доктора Богослов’я. Був капеланом в австрійській армії у роки Першої світової війни, незадовго до закінчення якої опинився в російському полоні. З початком 1919 р. вступив польовим духовником в УГА й після смерті Михайла їжака в грудні 1919 р. до кінця існування УГА був її головним капеланом. Користувався авторитетом як в Начальній команді УГА, так і в ставці головного командування армїї УНР. З 1922 р. доцент й відтак професор Львівської Богословської академії і соборний крилошанин Митрополичої Капітули УГКЦ. Дійсний член Наукового Товариства ім. Т. Шевченка (НТШ) у Львові (Микитюк Д. О. проф. д-р Василь Лаба (1887–1976) і послідня почесть гол. капеляна Дивізії // Вісті Комбатанта. — 1976. — Ч. 5–6. — С. 41–42). пов’язаних із духовною опікою над дивізійниками. Крім нього, до галицьких добровольців поступово приєдналося 20 інших священиків, делегованих митрополитом А. Шептицьким (з благословення якого єпископат УГКЦ активно підтримав ідею створення цього з’єднання)553. У дивізійний штаб був скерований Володимир Стецюк й згодом Любомир Сивенький, в 29-ий полк — Михайло Левенець й згодом Ісидор Нагаєвський, у 30-ий полк — Осип Кладочний й згодом Михайло Ратушинський, у 31-ий полк — Богдан Левицький, в артилерійський полк — Іван-Всеволод Лещи-шин й згодом Емануїл Кордуба, в санітарну сотню — колишній капелан охоронного батальйону № 201 L-В. Дурбак й згодом Іван Томашівський, в польово-запасний (згодом вишкільно-запасний) полк — Осип Карпінський й згодом Юліан Габрусевич; із часом до вояків приєдналися Іван Голойда, Данило Ковалюк й інші душпастирі^554. Дивізійні капелани отримали військові ступені: В. Лаба — майора, всі решта — хорунжого. Забезпечення дивізії військовими душпастирями виявилося навіть кращим, ніж в реґулярних з’єднаннях німецької армії: тоді як у вермахті один капелан припадав на 15 000 вояків, у сформованій з галицьких українців дивізії ця пропорція становила в середньому 1:500^555.

Окремої уваги заслуговує характеристика міжнаціональних стосунків у дивізії, а саме взаємин між українськими вояками і німецькими старишинами та підстаршинами. У повсякденному житті на суто побутовому рівні між німецькими старшинами і українцями практично не відчувалося дискримінації. Вони отримували однакові харчі (хоча, за спостереженнями тодішніх учасників подій, українці відчували більшу потребу в їжі, ніж німці з тієї причини, що, попри свою зовнішню елітність, війська СС мали в загальному гірше харчування порівняно з вермахтом). Такою ж була ситуація при розподілі одностроїв. Так само, як і німці, українці отримували нові уніформи ”А” (так звані "Garnitur ”А”, що спочатку були сукняними, а згодом вироблялися з "дерев’яної” матерії, тобто з домішками тирси), допоки вони були на складах. Вояки, як правило, носили куртки спрощеного покрою на п’ять або шість сірих чи зелених ґудзиків зразка 1943 р., хоча в дивізії зустрічалися солдатські польові куртки зразка 1942 р. і навіть 1934 р. Однак одягу не завжди вистачало і часто воякам просто видавали те, що було; нерідко навіть офіцери й підстаршини

Stehle H.-J. Sheptyts’kyi and the German Regime // Magocsi P. R. Morality and Reality. The Life and Times of Andrei Sheptyts’kyi. - Edmonton: Canadian Institute of Ukrainian Studies, University of Alberta, 1989. - P. 137.

Крохмалюк P. Заграва на Сході… - C. 249–250.

Грицак Я. Й. Нарис історії України. Формування модерної української нації ХІХ-ХХ століття. — К.: Генеза, 1996. — С. 235. мусили за власні гроші, як тоді казали галицькі українці, "справляти собі мундири”556. На уніформах тільки дивізійні відзнаки були тим, що відрізняло українських вояків від німецьких. Зокрема українці носили на лівому рукаві емблеми розміром 45 на 65 мм із зображенням галицького лева, а з часом також нашитого на чорні петлиці лева, замість якого німецькі офіцери носили руни ”SS” за деякими винятками (наприклад, командир фюзилерського куреня Карл Бріштот також мав на комірі лева)557.

У загальному ставленні до українських вояків натомість відчувалася зверхність німецького командування. Подібно до інших бездержавних іноземних вояків військ СС, українці були для Гїммлера "людьми 2-го сорту”. Такі приховані погляди свого шефа поділяло багато німецьких офіцерів дивізії й особисто її командир, з 20 квітня 1944 р. бриґадефюрер або генерал військ СС Ф. Фрайтаґ, який навіть командирами чот намагався призначити німців^558. Свої дії Фрайтаґ мотивував браком відповідних українських старшин, здатних очолити частини дивізії — молодших із них щойно скерували на вишкіл, а старших визнано непридатними для цього через вік і втрату кваліфікації. У кадровій політиці Фрайтаґ надавав перевагу німцям, хоча багато німецьких офіцерів, знаючи його важкий характер, неохоче йшли на службу в дивізію. Тому тут постійно бракувало офіцерських кадрів. Окрім професійного військового, шефа оперативного відділу штабу Вольфа-Дітріха Гайке*, який зберіг у ній ступінь майора вермахту, всі решта старшинські посади займали вихідці з німецької поліції, в тому числі з 4-ої поліційної дивізії СС, якою у свій час командував Фрайтаґ. У результаті українська національна за вояцьким складом дивізія отримала німецький командний "хребет” (див. табл. 17). На середину 1944 р. українські підстаршини зі ступенями поручників

Припхан Б. Ми присягали Україні // Вісті… - Квітень 1951. — Ч. 4 (6). — С. 4.

Музьічук С. Н. Дивизия SS “Галичина”… - С. 12.

Висоцький Р. Спогади дивізійника… — С. 37, 38.

Вольф-Дітріх Гайке народився 27 червня 1913 р. у Східній Пруссії в сім’ї фахового військовика (його батько був майором німецької армії, а двоє братів загинули на Східному фронті). Після закінчення ґімназії обрав професією військову службу. У 1939 р. як гауптман очолив гарматну батерію вермахту, що під його командуванням брала участь у бойових діях проти Польщі та Франції. З 1941 р. перейшов на службу до ГШ ОКГ, а наприкінці 1942 р. — на початку 1943 р. пройшов вишкіл штабного офіцера в дивізії та корпусі на Східному фронті й згодом закінчив піврічний курс у військовій академії в Берліні. Від січня 1944 р. у галицькій дивізії з підвищенням до ранґу майора ([Offizierbuch der] Wolf-Dietrich Heike. Wehrnummer I./A.R. 30 // Музей 1-ої УД УНА у Львові. — Колекція документів і матеріалів. — Док. № 1934).

очолили тільки сотні й нижчі службові підрозділи. Наприклад, у 30-му полку в 1-му курені гауптштурмфюрера Зіґфріда Кльокера (Klocker) 1-шу сотню очолив Петро Рожанець, 2-гу — Леонтій Березовський, 3-тю — Богдан Підгайний, 4-ту — Ігор Поспіловський. У 2-му полковому курені під командуванням гауптштурмфюрера Фрідріха Віттенмаєра (Wittenmeier) 5-ту сотню очолив колишній старшина польської армії Микола Юриняк, 6-ту — колишній офіцер ЧА поручник Федір Бараненко, 7-му — М. Малецький, 8-му сотню — колишній старшина армії УНР Петро Макаревич. У фюзилерському курені штурмбанфюрера Карла Бріштота (Bristot) 1-шу сотню очолив Мирослав Городиський (згодом Григорій Зарицький), 2-гу — Михайло Дуда, 3-тю — С. Гуляк, 4-ту — Р. Бойцун^569.

Характеризуючи німецьких старшин дивізії, В.-Д. Гайке у споминах стверджував, що через загальний брак офіцерів-німців, які гинули на фронтах, до неї періодично прибували поодинокі старшини й підстаршини, більшість з яких не відповідали вимогам іноземної дивізії й неґативно впливали на українських стрільців. Брак фахового знання і погані риси характеру були частими явищами серед цих дуже молодих і недосвідчених німецьких вояків. За його словами, окремі з них не тільки не підходили до чужонаціональної дивізії, але ще й завдавали їй шкоди. Гайке визнав: "Очевидно, між німцями були добрі старшини і підстаршини, які з запалом і посвятою віддавалися своїй праці. Завдяки своєму характерові і знанням, вони здобували чималі досягнення, хоч як важкі були їх завдання. Але таких було небагато”[589] [590]. У свою чергу дивізійний підстаршина Еріх Керн у споминах писав: ”При творенні нової дивізії старі дивізії змушені були передати частину свого досвідченого персоналу. Проте ніхто з командирів не віддавав своїх найкращих офіцерів. Віддавав те, без чого міг би обійтися, або слабий елемент. Тим самим нові іноземні дивізії отримували старшинський склад нижчої вартості. Винятки лише підтверджують правило; так було й тут”[591].

Тертя на національній, політичній, а також мовній основах відбувалися доволі часто, оскільки німецькі старшини й підстаршини не розуміли характеру українців, доволі відмінного від їх менталітету. На стосунки між ними впливали різні фактори, основними з яких були розходження в кінцевих цілях вояків двох різних народів, особисті якості й знання або ж, навпаки, незнання німецької мови та інші[592]. Один із колишніх дивізійних сотників-українців пізніше згадував: ”Все залежало від особи командира. Командири з визвольних змагань, які не говорили німецькою мовою, не мали добрих контактів з вищою командою”[593] [594]. Проте, навіть попри добру волю окремих старшин-німців, влаштування спільних вечорів і спільну участь у бойових діях, понад 10 років прищеплювана німецьким офіцерам нацистська ідеологія зверхності не сприяла подоланню психологічного бар’єру між вояками двох різних національностей до останніх місяців війни^364. У звіті для РСГА Г. Мюлллеру від 26 січня 1945 р. зазначено, що з боку німців не користуються належною повагою "навіть дотого-часні українські офіцери, які пройшли повноцінний офіцерський вишкіл у Німеччині” й підсумовано: ”В дивізії висуваються скарги на те, що український офіцер у дивізії не користується потрібним авторитетом та пошаною з боку німецьких підстаршин та стрільців. Через таке ставлення серед українських офіцерів панує враження, що з німецького боку їх розглядають як меншовартісних”[595] [596].

Німецький командний склад був також у галицьких добровольчих полках, сформованих водночас із дивізією і підпорядкованих поліції порядку. Оскільки війська СС не мали достатньої кількості інструкторів, до вишколу українців залучено персонал поліції, подібно до застосованої аналогічної практики щодо латвійців, естонців й білорусів. Ще в середині квітня 1943 р. Гїммлер планував незалежно від "Галичини” створити політтійний полк лише з українців дистрикту Люблін*. У травні ж він наказав командирові поліції порядку сформувати з другої частини рекрутованих до дивізії українців полки № 4–8 (кожен з яких офіційно називався "Галицький добровольчий полк СС” (Galizisches SS-Freiwilligen-Regiment)[597]).

Основний німецький командний склад дивізії[598]

Штаб

Таблиця 17 (закінчення)

Основний німецький командний склад дивізії

Командири дивізійних частин

Важливо відзначити, що хоча деякий час їх вояків вишколювали офіцери поліції порядку, галицькі полки лише умовно вважали "поліційними”. Галичан тільки тимчасово на час вишколу підпорядкували поліції порядку, хоча вони ніколи не носили її уніформи і ніколи не вважалися її службовцями. Багато з їх німецьких інструкторів раніше служили в армії Німецької імперії у роки Першої світової війни, або в збройних формаціях Ваймар-ської республіки у 1919–1932 рр., і тільки після закінчення військової служби вступили в місцеву поліцію, яку з часом включено до складу поліції порядку. Звичайно, серед вишкільників були також невійськові офіцери поліції, дискваліфіковані й звільнені від військової служби через вік, але на той час повернені до поліції порядку задля забезпечення у воєнізованих частинах навчання та дисципліни. Оскільки на середину 1943 р. поліція порядку скерувала більшу частину свого персоналу на фронт, офіцерський і стрілецький склад її полків трактували як вояків, а не просто як поліційних службовців. Саме тому галицькі добровольці, котрі опинилися в полках № 4–8, проходили вишкіл, подібний до військового навчання регулярних армійських формувань, а не традиційний вишкіл суто поліційних частин. Крім того, подібно до дивізійних полків, до них скеровано українських греко-католицьких капеланів (у 4-ий полк О. Карпінського, в 5-ий — І.-В. Дурбака, у 6-ий — І. Голойду, в 7-ий — Д. Ковалюка і у 8-ий — І. Нагаєвського)[599].

Вишкіл у полках, що мав тривати п’ять місяців, розпочався 18 серпня 1943 р. за наказом шефа поліції порядку К. Далюґе від 25 травня того ж року. Згідно з цим розпорядженням, старшинами та підстаршинами у згаданих полках мали були тільки німці, яких виділили різні інституції з найвіддаленіших областей райху і окупованих ним країн. Наприклад, поліційна школа зв’язку в м. Айленбурґ (Polizei-Schule für Nachrichten-Wesen in Eilenburg) мала забезпечити вишкіл сотень зв’язку 4 і 5-го полків, для чого виділено трьох старшин й дванадцять підстаршин розпущеного поліційного стрілецького полку № 32; решту вісім підстаршин скеровано по четверо до другого і третього батальйонів 4-го полку, інших — у поліційний навчальний батальйон у Дрезден-Геллерау (Dresden-Hellerau). 6-ий полк формував персонал поліційної школи техніки й транспорту з Берліна, поліційної школи зброї з Дрездена, вишкільного табору ’Тайнріхсдорф” з Чехії, поліційного резервного кавалерійського підрозділу з Познані й український персонал дивізії "Галичина” з Нойгаммера[600].

Наприкінці вересня 1943 р. в усіх вишкільних таборах цих полків зібрано 7 598 добровольців. Рекрути були розподілені таким чином: полк № 4 у складі 1 264 рекрутів у Фершвайлері поблизу Трієру в Східній Німеччині, 5-ий полк з 1 372 рекрутами поблизу міста Бидгощ і 6-ий полк з 1 293 рекрутами в Ґраєво, усі в Північній Польщі. Наприкінці жовтня 6-ий полк був перенесений у місто По в Піренейські гори. На цей час з українців формували ще два полки у Франції: № 7 (1 671 рекрут) у Сальє-де-Беарн у Піренеях й в місті Тарб і № 8 в Меці (1 573 рекрути) на півдні Франції та 425 у запасному полку в Гайденгаймі^570. Усупереч сподіванням організаторів полків, 8-ий полк так і не сформовано, а його вояцький склад утворив основу резервного полку дивізії "Галичина”. На відміну від дивізійних полків № 29, ЗО і 31, до кожного з яких тоді входило тільки два курені, в кожен з полків № 4–7 були включені три батальйони, для котрих передбачалися різні норми чисельного складу (наприклад, до 6-го полку скеровано разом 1 800 рекрутів, у тому числі 700 до 1-го і по 550 до 2 та 3-го). На час закінчення вишколу до полкового куреня входило чотири сотні по 160 вояків кожна, що складалася з трьох чот і додаткової чоти зв’язку. Галицьких добровольців забезпечено належним приладдям й технічним оснащенням, а з часом також необхідним озброєнням. Кожен 2-ий та 3-ій батальйон 4 й 5-го полків отримав на озброєння 396 карабінів і 76 для батальйонного штабу, 78 пістолетів і 12 для штабу, 537 гвинтівок і 83 для штабу, 48 кулеметів і 2 для штабу^571.

4-им полком командував штурмбанфюрер Зіґфрід Бінц (Binz), 5, 6 і 7-им — оберштурмбанфюрери, а саме відповідно Франц Лехтгалер (Lechthaler), Кун (Kuhn) та Губер Ґуберт (Gubert). Після тимчасового залучення 4 і 5-го полків до військових операцій проти радянських партизанів у лютому — травні 1944 р. до галицьких полків № 4–7 застосовано усталену для того часу практику комплектування деяких дивізій військ СС із залученням охоронних батальйонів та поліційних полків^1. Причиною цього було теж

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 23. — Арк. 66.

Logusz М. Galicia Division… — Р. 383.

Наприклад, сформовані до творення галицьких полків три німецькі поліційні полки були повністю моторизовані й свого часу укомплектовані в три полки 4-ої поліційної дивізії СС, якою командував Ф. Фрайтаґ до перебрання під свою команду галицької дивізії. Подібно до цього за рахунок вояків охоронних батальйонів були укомплектовані іноземні 15-та добровольча дивізія військ СС (латвійська № 1) (15. WafTen-Grena-dier Division der SS (lettische Nr. 1)) і 30-та ґренадирська дивізія військ СС (російська № 2, згодом білоруська.№ 1) (30. Waffcn-Grenadier-Division der SS (russische Nr. 2, später weissruthenische Nr. 1)) (Mehner K. Die Waften-SS und Polizei 1939–1945.- Norderstedt: Militair Verlag Klaus D. Patzwall, 1995). невдоволення самих вояків (внаслідок чого понад 100 українців з 5-го полку дезертирували до УПА) й протести з боку ВУ. Ще 31 січня 1944 р. видано наказ про розформування 6 та 7-го полків, а 9 червня того ж року розпущено 4 і 5-ий полки, а їх вояків включено до складу дивізії^572. При цьому німецьких вишкільних інструкторів та службовців адміністративного персоналу повернено до їх колишніх або інших німецьких частин. 20 червня 1944 р. за наказом начальника поліції порядку в Кракові Еміля Герінґа (Höring) розпущено дислокований у Гайделяґері український охоронний батальйон № 204, вояків якого також переведено до дивізії^573.

б) Участь у бойових діях

За винятком короткочасних бойових дій проти прорадянських партизанів у Польщі, Словаччині та Словенії, у 1944 р. — квітні 1945 р. вояки дивізії брали участь у фронтових діях проти ЧА^674. У лютому 1944 р. із приблизно 1 700 вояків дивізії була укомплектована Бойова група оберштурмбанфюрера Ф. Баєрсдорфа", скорочено БГБ (Kampfgruppe Beyersdorff). ВГБ сформовано вже на місці й скеровано в північно-західні місцевості України та північно-східні райони Польщі для бойових операцій проти підрозділів радянської 1-ої Української партизанської дивізії під командуванням підполковника Петра Вершигори.

Як і будь-яка бойова група, створена німецькими збройними силами, БГБ мала особливе тимчасове завдання, після виконання якого зачислених до неї з різних частин вояків знову повертали до їх формацій. Вона повинна була діяти на Холмщипі та Під-ляшші узгоджено з трьома бойовими групами німецьких дивізій, скерованими проти радянських партизанів. До складу БГБ увійшли

Neufeldt H.-J., Huck J„Tessin G. Zur Geschichte… — Bd. 2. - S. 52.

Der Chef der Ordnungspolizei. Kdo. g I Org. (3) Nr. 104/44 (g). Berlin, den 9. Juni 1944. Betr.: Überführung der Gal. SS-Freiw.-Regt. 4 und 5 in die Waffen-SS; Kdo. g I Org. (3) Nr. 10411/44. Berlin,den 17. Juni 1944. An a)Gal. SS-Freiw.-Regt. 5 in Cholm, b) BdO. Krakau. Betr.: Überführung der Gal. SS-Freiw.-Regt. 4 und 5 in die Waffen-SS; Der Höhere SS- und Polizeiführer im Generalgouvernement. Befehlshaber der Ordnungspolizei.Akt. Z.: Abt.III b (1) 2795 d — Tgb Nr. 1441/44 (g.).Betr.: Übernahme des Schutzmannschafts-Batl. 204 in die Galizische SS-Freiwilligen-Division. gez.: Höring//BA. - R 19.-Fol.326.

Див.: Internet: www.geocities.com/nspilka/library/veryha

Фрідріх Баєрсдорф народився 9 серпня 1892 р, У 1914 р. нагороджений Залізним хрестом 2-го класу, в 1918 р. Відзначенням за поранення в сріблі, у 1939 р. Залізним хрестом 1-го класу. Від 1 вересня 1944 р. — штандартенфюрер (Internet; www.seocities.com/ ~orion47/SS-POLIZEI/SS-Staf_A-D.html). вояки з усіх частин дивізії "Галичина”, а дивізійне командування при підборі кандидатів до цієї групи спеціально набирало колишніх польських або радянських військових старшин, які вже закінчили свій початковий фаховий перевишкіл. Тому вік офіцерів групи був досить різним — від 24–30 років у підстаршин до 30–50 років у старшин. Ад’ютантом командира БГБ став поручник Михайло Качмар, деякий час у штабі групи перебував також Д. Паліїв. Начальником штабу групи призначений штурмбанфюрер Й. Кляй-нов, командиром створеного на основі фюзилерського батальйону її першого куреня — К. Бріштот, командиром другого куреня — сотник І. Ремболович, командиром прикріпленої до групи батерії артилерійського дивізіону — майор М. ІІалієнко, командиром кінно-розвідувального підрозділу — сотник Р. Долинський, командиром частини постачання — поручник Остап Поляків-Сквирський і капеланом групи — І.-В. Дурбак. До складу групи увійшли також саперна і протитанкова чоти, ланка зв’язку і невеликий підрозділ постачання. До групи належали: 50 осіб до штабу з ескортом та охороною, по 500 до двох збільшених куренів, 300 до дивізіону польової артилерії, 120 до кінно-розвідувального підрозділу, 75 до підрозділу зброї та боєприпасів, 35 до польового шпитального підрозділу, 35 до польового телефонного підрозділу, 15 до ветеринарного відділу й приблизно 100 до постачання, обслуговування тощо. Хоча в групі й не було дивізіону важкої артилерії, його успіхам частково сприяли кілька гармат невеликого калібру, що використовувались як протитанкові (ПАК). Дії групи також забезпечували 32 автомати ”МҐ-34” і 42 легкі кулемети (котрі завдяки своїй конструкції могли діяти як важкі), 16 легких та середніх ґранатометів, а також вислані їй навздогін із Гайделяґеру чотири танки. Усі перечислені складові частини й підрозділи групи Баєрсдорфа при пересуванні по суміжних із Білгораєм місцевостях взяли участь у короткочасних бойових діях проти радянських та польських партизанських загонів, які займалися руйнуванням шосейних та залізничних шляхів і ліній військового постачання^575.

Частина Баєрсдорфа у трьох залізничних транспортах прибула в район Білгораю на південному сході Люблінщини. Групу завантажено в транспорти маршрутом Дембіца-Рава-Руська — Томатів (Тота-szöw). Однак по дорозі кінцевий збірний пункт груші змінено на Любачів (Lubaczöw) тому, що радянські партизани підірвали міст у районі Рави-Руської. Впродовж тижня група укомплектувалася в Любачеві, звідки й розпочала свій рейд по лінії міст Чесанів (Цєшанув — Cieszanow), Тарногород та Білгорай. У Тарногороді два курені були роз’єднані: курінь Ремболовича вирушив до Уланова на стику р. Танва та р. Сян, де за радіоповідомленнями розвідки

ЦЦАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 23. — Арк. 115. розташувався сильний опорний пункт партизанів, а курінь Бріш-тота — у напрямку Звєжинця (Zwierzyniec), за яким починалося Щебжинецьке плоскогір’я. Штаб БГБ з рештою частин та вже приєднаними до них танками відправився у напрямку Білгораю. В інформаційному зведенні місцевого польського підпілля від 4 березня 1944 р. вказано, що цей сформований з українців посилений курінь оперує ”в районі Тарногороду і Білгораю”, а у повідомленні від 10 березня щодо прибулої у Звєжинець групи констатовано: "Сьогодні вони відвідали села поблизу Звєжинця. Найправдоподібніше, вони будуть використані для акції проти "Грому” й "Підкови” (псевда командирів польських партизанських загонів — А. Б.)”576.

Група особливо відзначилася вздовж лінії Чесанів-Тарногород— Білгорай-Красностав на Холмщині, де перебувала неповні два місяці^577. Військові дії БГБ умовно можна поділити на три незалежних один від одного етапи. Географічно вони співпали з ділянками: 1) Чесанів-Тарногород; 2) Тарногород-Білгорай і 3) Білгорай кордон Щебжинецького плоскогір’я, де відбувся останній вирішальний бій. На першому етапі група провела тиждень у Любачеві, під яким наштовхнулася на розвідку радянських партизанів, котрі спішно відступили й перекинули свої сили в район Білгорайських лісів, сподіваючись, що БГБ не піде вглиб лісових масивів, утримуючись, як і німці, від прочісування лісів. Однак ці розрахунки виявилися хибними. 28 лютого БГБ із запізненням виступила в рейд, маючи відомості, що партизанські загони вирушили в напрямку Чесанів-Тарногород, але не вв’язувалася в бої, маючи завдання тільки виявити противника. На другому етапі курінь Ремболовича взяв курс у південно-західному напрямку на Уланів, щоб переслідувати партизанський підрозділ, який діяв у Тарногороді, а решта групи — в напрямку Білгораю. На останньому етапі, після довгих і затяжних розвідок, наприкіці лютого визначено термін для остаточного рейду-наступу. Водночас із трьома іншими бойовими групами БГБ здійснила наступ на просторі радіусом приблизно 50 км. Під Фрамполем відбувся один із великих боїв, у якому БГБ втратила 25 вояків, а найбільший бій з участю БГБ відбувся під Хмєлєком, розташованим між Білгораєм і Тарногородом. БГБ захопила в полон майже 200 радянських партизанів, загальні втрати котрих становили до 700 осіб, половину з яких вбито або поранено. Після розформування БГБ ЗО березня 1944 р. її вояки повернулися до дивізії. У ході боїв із підрозділів БГБ особливо відзначилася підпорядкована групі батерія дивізіону важкої артилерії "Галичини” під командуванням

Klukowski Z. Dziennik z lat okupacji Zamojszczyzny 1939–1944. Ws typ і redakcja: Zygmunt Mankowski. - Lublin: Lubelska spotdzielnia wydawnicza, 1958. - S. 328.

Долинський P. Боєва група Баєрсдорфа (Причинок до історії 1. Укр. Дивізії УНА, кол. Дивізії "Галичина”) // Вісті… - Березень-червень 1957. — Ч. 3–6 (77–80). — С. 12. майора М. Палієнка^578. Поряд із ним нагороди отримали понад сто вояків групи, переважно німці^579.

На той же час не підпорядковані дивізії 4 і 5-ий полки галицьких добровольців скеровано для протипартизанських дій відповідно в Галичину і на Холмщину. 23 лютого під розташованою за 20 км у північно-західному напрямку від Бродів Гутою Пеняць-кою третій батальйон 4-го полку взяв участь у першій бойовій акції. В той день він виступив проти радянського Золочівського партизанського загону Опанаса Кундіуса, що співдіяв із місцевими польськими боївками і майже на 90 % складався з поляків й лише на 10 % — з українців^580. Під Тернополем тих же галицьких

Зарицький Б. Спогади учасника боїв під Бродами, червень-липень 1944 р. // Вісті Комбатанта. — 1994. — Ч. 3. — С. 97.

Долинський Р. Боєва група Баєрсдорфа (закінчення) // Вісті… -Листопад 1957. — Ч. 7-10 (78–81). — С. 9.

У спрямованій проти дивізії "Галичина” літературі поширено тезу про нібито знищення частиною дивізії польського населеного пункту Гута Пеняцька, що спростовують радянські, українські, польські й інші джерела. Насправді на той час тут не діяв жоден із куренів галицької дивізії, Наприкінці лютого 1944 р. під Гутою Пеняцькою був тільки третій батальйон 4-го полку, який не підпорядковувався ні військам СС, ні дивізії. Він брав участь у бою проти радянського загону Кундіуса, в складі якого діяла група колишніх кримінальних злочинців. У звіті начальникові УШПР Т. Строкачу про діяльність свого загону від травня 1943 р. до липня 1944 р. Кундіус писав: "Літом 1943 року я нав’язав зв’язок з групою рецедивістів Н. Степана, пообіцявши йому, що його минуле — бандитизм — буде йому пробачено, якщо він буде працювати на користь нашої Батьківщини. Мені вдалося використати його в роботі… Забитий він мешканцем с. Малий Тростянець, що був добровольцем ”СС” дивізії "Галичина” Найдою Йосипом”. Далі у звіті Кундіус визнав, що наприкінці лютого 1944 р. його загін проводив бої проти українців ”в районі села Гута Пеняцька” (ДАЛО. — Ф. П-183 — Група підпільних організацій Львівщини. — Оп. 1. — Спр. 107. — Арк. 39–40, 64–65). Свідок бойового наступу українських вояків М. Хронов’ят так характеризував його наслідки під час виступу на засіданні ВУ 7 березня 1944 р.: "хлопці наші відійшли, лишились тільки німці — окремий відділ, які спалили село” (ЦДАВО України. — Ф. 3971. -Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 43). У повідомленні міністра польського еміграційного уряду в Лондоні В. Баначека з цього приводу вказувалося, що ”24 лютого 1944 р. підрозділ німецької таємної польової поліції пройшов поблизу Гути Пеняцької, і місцеве населення, вважаючи, що це український загін, почало обстрілювати підрозділ. Як результат, було вбито 6–8 німців. 27 лютого каральний підрозділ таємної польової поліції увірвався до Гути Пеняцької і повністю знищив село й приблизно 500 осіб були вбиті” (AAN.-Ministerstwo Spraw Wewn., Wydzial spoleczny. - Sprawozdanie sytuacyjne Nr. 15/1944. - S. 24). За твердженням єврейських джерел, наприкінці лютого 1944 р. це "село оточили німці, облили будинки та стодоли бензином й спалили село разом із населенням” (Черная книга. О злодейском повсеместном убийстве евреев немецко-фашистскими захватчиками во временно оккупированньїх районах Советского Союза и в лагерях Польши во время войньї 1941–1945 гг. Составлена под редакцией Василия Гроссмана, Ильи Оренбурга. — К.: МИП "Обериг”, 1991. — С. 146).

вояків очікували перші фронтові випробування. Упродовж весни 1944 р. у бойових діях проти Червоної армії в околицях цього міста взяв участь, головним чином, сформований з них третій курінь 4-го полку, що деякий час був розташований у Заложицях, Доброводах та Шельпаках і спершу займався переважно зміцненням бойових укріплень. Він був першою сформованою з галицьких добровольців частиною, котрій випало віч-на-віч стати проти регулярних радянських військ, що прорвалися з Шепетівки на Тернопіль — місто, яке Гітлер проголосив "твердинею” і прагнув будь-що утримати. 5 березня вояки однієї з сотень цього батальйону опинилися в оточенні і, здебільшого, загинули у воєнних діях (усього в її складі було 3 старшин, ЗО підстаршин і 120 вояків з 4-го полку^581). Поряд із прорахунками німецького командування однією з причин цього стало недостатнє озброєння згаданого куреня (зокрема в боях за Збараж^582 та Тернопіль його українські стрільці мали на озброєнні тільки по одній Гранаті та по ЗО патронів і тільки 1–2 кулемети на кожну сотню^583). Врятувалися кілька десятків вояків, з яких лише 37 повернулися до дивізії, а решта перейшли на бік групи ”УПА-Захід”, де стали основою формування "Лисоня”584. Загалом з українських вояків третього куреня 4-го полку, які брали участь у боях за Тернопіль, живими залишилося тільки 130 осіб^585. Деяких із них (у тому числі Григорія Бобеля, Василя Білецького, Василя Виклюка та Осипа Юника) наприкінці квітня 1944 р. за хоробрість нагороджено Залізними хрестами 2-го класу^586. Під час вручення відзначень один із галицьких вояків від імені нагороджених заявив, що "після тяжких днів геройської оборони Тернополя” вони й далі будуть "бити ворога так, як наказує честь українського вояка стрілецької дивізії "Галичина”. Нехай наша гордість і наша радість із-за того буде радістю і гордістю українського громадянства, яке вислало нас на цей кривавий бій з найлютішим ворогом — московським большевизмом”. Після цих

Детальніше про участь вояків 4-го полку в боях під Тернополем й радянську облогу цього міста див.: "FesterPlatz”Ternopol- 1944,—Freiburg: GertFrickel&RombachGmbH-Verlaghaus, 1991; Федорович В. Тернопільська твердиня // Вісті Комбатанта. — 1988. — Ч. 4. — С. 25–30; Качмарчук Т. Забороло — Тернопіль, 1944 // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 2 — С. 90–91.

Про перебування підрозділів 4-го полку в цьому місті див.: Крохмалюк Ю. У Збаражі // Вісті… - Квітень-травень 1952. — Ч. 4–5 (18–19). -С. 15–16.

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 23. — Арк. 104.

Там само. — Ф. 3836. — Оп. 1. — Спр. 63. — Арк. 31.

Там само. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 23. — Арк. 100.

Краківські вісті. - 7 травня 1944.

перших бойових випробувань окремих груп галицьких добровольців і переведення вояків розформованих полків № 4–7 до дивізії вона у повному складі взяла участь у фатальній для неї битві під Бродами.

Оскільки Гітлер не довіряв слов’янам і не наважувався дозволити на створення української армії, в керівних колах СС також побоювалися скеровувати українські формування на фронт. 16 травня 1944 р., з метою переконатися в боєздатності українців і підняти їх бойовий дух, райхсфюрер СС вирішив особисто відвідати вояків української дивізії. Воєнні поразки зробили його дещо поступливішим. Під час інспектування у Нойгаммері він звертався до українських вояків не як до галичан, а як до українців, закликаючи їх і німців за найважчих обставин взаємно допомагати одних іншим на фронті^587. Після деякцх вагань Гіммлер за рекомендацією Вехтера погодився вивести українську дивізію "Галичина” на фронт, щоб переконатися у тому, що вона дійсно зможе ефективно воювати.

Спочатку німецьке командування планувало перекинути дивізію на спокійну ділянку фронту з тим, щоб вона поступово набула необхідного досвіду без зайвих втрат або загрози цілковитого знищення. Наприкінці червня 1944 р. 200 старшин, підстаршин і стрільців як підготовча попередня команда (Vor-Kommando) вирушили з Нойгаммера в Богородчани, куди пізніше виїхало 96 ешелонів (приблизно 10 000 вояків), які мали замінити дислоковані тут доти угорські частини. Однак, побоюючись масового переходу українських вояків на бік діючих у цьому районі куренів УПА, в останній момент німецьке командування змінило своє рішення, висадивши дивізійників на залізничній станції в Ожидові, звідки їх переведено під Броди^588. Незважаючи на це, вояки дивізії суттєво допомогли повстанцям зброєю. Відповідно до неповних даних, завдяки переданим дивізійними офіцерами та вояками зброї та спорядженню, повністю озброєно два курені групи ”УПА-Захід”. Підстаршина легкої зенітної артилерії Іван Фіалка згадував: "Одного разу вночі, коли на станцію розвантажили вагони з амуніцією і наші вояки охороняли доступ до складеної під накриттям амуніції, мій друг — заступник чотара підстаршина Глоба Юліан — покликав разом навантажити амуніції на підводу для української партизанки. При зустрічі із тими вояками УПА, які приїхали фірою (а їх було двох), я зрозумів, що старший із приїжджих був знайомий із Юліаном… Тоді ми навантажили патронів, ґранат, кулеметних стрічок тощо”589.

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 34. — Арк. 142–145. Лучаковський Г. Як це було насправді // Вісті… - 1951. — Ч. 7 (9). -С 12–13.

Фіалка І. — Спогади. — Львів, 1999. — С. 1.

Дивізію включено до складу 13-го армійського корпусу генерала Артура Гауффе (Hauffe), підпорядкованого 4-ій танковій армії генерала танкових військ Вальтера Нерінґа (Nehring). Ця армія була включена до складу ГА "Північна Україна” (Nord Ukraine), яку з 28 червня 1944 р. очолив генерал-полковник Йозеф Гарпе (Harpe). Сектор, виділений для 13-го корпусу, мав форму дуги або трикутника між Бродами і Тернополем. Для просування на Львів ЧА повинна була захопити Бродівський оборонний район,

3 яким підтримувався важливий комунікаційний зв’язок. При обороні Бродів для 4-ої танкової армії виділено фронтову ділянку протяжністю 160 км. Командуванню армії на першій фронтовій лінії підпорядковано 11 дивізій, на другій — дивізію "Галичина” та 17-ту танкову дивізію, якою командував генерал-лейтенант Карл-Фрідріх фон дер Меден (Meden). 4-та танкова армія мала у своєму розпорядженні 50 танків, але дуже мало пального. Водночас на цю німецьку армію наступали радянські 1-ша, 3-тя і 4-та гвардійські танкові армії, самостійний танковий корпус, 6-та, 7-ма та 8-ма кавалерійські дивізії з доданими мінометними та артилерійськими з’єднаннями й додатково піхотні дивізії, котрі мали 1 800 танків (здебільшого ”Т-34”) та 2 000 бомбардувальників і літаків-винищувачів. Проти кожної німецької дивізії радянське командування готувало одну резервну.

Проти ГА "Північна Україна” виступив радянський 1-ий Український фронт маршала Івана Конєва, який мав у своєму розпорядженні 80 дивізій, 10 танкових та механізованих корпусів,

4 окремі танкові й механзовані бриґади, 13 900 гармат та мінометів, приблизно 2 200 танків та різних самохідних артилерійських одиниць. Усі сухопутні війська нараховували 843 000 осіб. Для зміцнення піхоти радянське командування виділило 2-гу повітряну армію генерала Степана Красовського, що нараховувала 2 806 літаків. Унаслідок перегрупування радянських військ, на ділянці запланованого наступу на південний захід від Луцька у напрямку на Сокаль-Рава-Руська й на захід від Тернополя на Львів зосереджено 70 % їх стрілецьких частин й понад 90 % їх танків та іншої моторизованої артилерії. За радянськими джерелами, на цих двох ділянках діяли в п’ять разів більші сили, ніж на німецькому боці, а в гарматах та мінометах перевага була в шість разів, у танках та моторизованій артилерії — в п’ять разів. Густота артилерійського озброєння на ділянках прориву сягала 200–250 гармат та мінометів на кілометр. Загалом наступ на ділянці прориву на лінії Броди-Зборів шириною 14 км відбувався на двох напрямках — з півночі на Бузьк і зі сходу на Золочів в обхід Бродів. Для підтримки своєї центральної ударної групи радянське командування виділило 18-ту гвардійську армію з північного сходу в напрямку на Станіславів із тим, щоб німецьке командування не могло звідти надати допомогу 13-му армійському корпусові^590.

Напередодні битви під Бродами дивізія отримала найсучаснішу зброю: автомати ”МҐ-44”, "фаустпатрони”, ґранатомети типу "Offenrohr”. Крім того, вона була єдиним підпорядкованим корпусові з’єднанням, вояки якого отримали зелені маскувальні костюми. Як резерв корпусу дивізія зайняла для оборони ділянку довжиною майже 36 км на другій (оборонній) лінії фронту, через яку очікувався наступ ЧА на Львів. Дивізійні піхотні полки забезпечили укріплення оборонної лінії, фюзилерський курінь — розбудову передових позицій, що здійснювалася частково під ворожим обстрілом. Після того, як вранці 13 липня наступ ЧА на праве крило 13-го корпусу прорвав фронт, увечері дивізії наказано негайно залишити другу лінію й просуватися через Підгірці в напрямку м. Сасів, ближче до першої фронтової лінії. Дивізію кинуто на найважчі ділянки боїв не як єдине з’єднання, а окремими полками. Таке рішення німецьке командування прийняло, правдоподібно, виходячи з тактичних міркувань та через побоювання можливого переходу дивізії на бік УПА. Першим цей наказ виконав 30-ий полк, до якого 14 липня приєдналися 29 і 31-ий полки з підпорядкованими їм артилерійськими частинами, що зайняли височину поблизу Підгірців і район на південь від них. Вранці 14 липня радянська 60-та армія генерала Петра Курочкіна і 38-ма армія генерала Кирила Москаленка почали наступ у напрямку м. Броди шириною до 14 км; на другій лінії радянського наступу була 5-та гвардійська армія, а в резерві стрілецький і танковий корпуси. 15-ий стрілецький корпус 60-ої армії зумів прорвати праве крило 13-го армійського корпусу і вузьким клином просунувся на 18 км вперед, досягнувши с. Колтів на північний схід від Золочева. Внаслідок цього утворився так званий Коліївський коридор, який зайняли 3-тя гвардійська і 6-та танкова армії. За таких обставин головним завданням дивізійних частин було закрити цей прорив. З цією метою 30-ий полк пішов у контрнаступ першим, але внаслідок важких втрат лише деяким сотням вдалося вийти поза сектор прориву й дещо його звузити. Сотні діяли на власний розсуд, позаяк зв’язку з куренями чи полком на той час вже не існувало. Оперативно підпорядкований полкові дивізіон легкої артилерії часто змушений був змінювати позиції в нез’ясованих обставинах, під постійними атаками літаків. Хоча ворог наступав із чисельно більшими силами, в перший день він не досягнув успіху й після завзятих боїв поле залишилося нічиїм^591.

Див.: Полушкин М. А. На сандомирском направлений. Львовско-Сандо-мирская операция (Июль-август 1944 г.). — Москва: Воениздат, 1969. -С. 12–13, 16; LoguszM. О. Battle ofBrody. -Toronto: Veteran ’s News. 1994.

Див.: Бойцун P. Курінь фюзилірів 1. УД УНА під Бродами // Вісті… - Листопад-грудень 1953. — Ч. 11–12 (37–38). — С. 5–6. Увечері 14 липня пішов у наступ 29-ий полк, а вранці наступного дня — 31-ий з підтримкою усієї важкої дивізійної зброї. Заблокувавши з флангів коридор прориву і закривши прогалину, дивізія отримала окрему ділянку фронту й знову діяла під власним командуванням як єдине з’єднання включно з переведеним у резерв 30-им полком, який втратив основний командний склад^592. Неґатив-ну роль при значних втратах цього полку відіграла недостатня кількість українських старшинських кадрів^593.

У середині липня у визначеному секторі розпочався стрімкий радянський наступ, що охопив німецькі ділянки на двох напрямках: один на лінії Тернопіль-Львів у центрі 48-го танкового корпусу й другий північніше Бродів у районі його об’єднання з 13-им армійським корпусом. Обидва удари були настільки сильними, що призупинити їх виявилося неможливо. Масова фаланґа танків прорвалася через проломи й за підтримки літаків-винищу-вачів та бомбардувальників невдовзі оточила 13-ий армійський корпус. Увечері 15 липня 29 і 31-ий полки отримали наказ приєднатися до 30-го, щоб закрити фронтову прогалину; врешті-решт командування усіма полками передано штабові дивізії і їх введено в бій як єдине з’єднання. Між тим, у ніч з 16 на 17 липня радянська 3-тя гвардійська танкова армія при співдії 16-го стрілецького корпусу здійснила новий наступ. 17 липня в атаку пішов також радянський 4-ий гвардійський Кантемирівський корпус генерала Павла Полубоярова, а для утримання ”Колтів-ського коридору” вирушили 31-ий танковий корпус генерала В. Григорьєва і 6-ий гвардійський корпус генерала В. Новікова. У відповідь на ці дії перший курінь 29-го полку перейшов на нові позиції в лісі під с. Пониква. 30-ий полк теж змінив позицію й перейшов далі праворуч від 31-го полку поблизу Бути Пеняцької. Тут відбулися запеклі бої, що періодично переходили в рукопашні, в результаті чого полк зазнав великих втрат. Важкі бої пройшли за місцевості Пеняки, Гута Верхобузька, Майдан Пеняцький та Суходоли. Частини української дивізії відбивали атаки три дні й три ночі; незважаючи на несприятливі обставини, вони не дозволили радянській гвардійській танковій армії увійти в "Коліївський коридор” без бою й зірвали плани командування ЧА замкнути кільце оточення без бойових дій. У відповідь на це Конєв увів у дію відомі як "Катюші” бойові машини реактивної артилерії ”БМ-13”. 20 липня почався відступ частин дивізії в напрямку Білого Каменя з метою прорватися з оточення. 29-ий полк відступив з лінії Підгірці—Ясенів, внаслідок чого лінію оборони

Колісник Р. Бої під Бродами // 50-ліття боїв під Бродами. — Торонто: Братство кол. вояків 1-ої УД УНА, 1994. — С. 14–15.

Сумароків П. В оточенні під Бродами. Прорив 2-го куреня 30-го полку У. Д. Галичина // Вісті… - Вересень 1961. — Ч. 103. — С. 72. перенесено в район Загірців. Посилаючись на те, що зв’язок між різними дивізійними частинами остаточно перервано, Ф. Фрайтаґ передав оперативне командування дивізією командувачеві 361-ої піхотної дивізії генералу Ґеорґові Ліндеману. В результаті аналогічної втрати зв’язку між з’єднаннями 13-го армійського корпусу, в ставці ОКВ була цілковито відсутня необхідна інформація про останні бої під Бродами. 20 липня, незадовго до замаху на Гітлера, під час наради в його ставці в Растенбурзі начальник оперативного відділу ОКВ А. Йодль подав тільки вкрай лаконічну інформацію: "Становище чимраз більше загострюється. Мабуть, вже не вдасться стримати обидва російські напрямки удару. Наші резерви вичерпано… На жаль, мусимо вважати невдалим намір армійської групи очистити на схід від Львова спочатку південне, а потім північне крило пролому в наші лінії. 13-ий корпус йде назустріч замкненню в кітлі”594.

20 липня почався масовий відступ усіх частин дивізії. Командир 29-го полку Ф. Дерн, який втратив половину свого вояцького складу, доручив сотникові М. Бриґідеру зібрати рештки цієї частини й просуватися з ними для оборонних дій в напрямку Одеська. Водночас обози розбитих 29 і 30-го полків, розміщені в Підгірцях, отримали наказ відступати до Білого Каменя. Цю місцевість обрано як збірний пункт вцілілих дивізійників з метою організації прориву в південно-західному напрямку на Перемиш-ляни. 21 липня скликано нараду рештків старшин штабу, на якій Фрайтаґ наказав здійснити прорив з оточення на захід від Золочева в напрямі на Хильчиці — Ясенівці на сході та Почапи-Княже на заході. Проте із залишків деяких куренів різного призначення вдалося створити лише кілька груп прориву; з "кітла” пробилося тільки кілька загонів — так званих пробоєвих груп по 300–500 осіб. 22 липня під Бродами "Галичина” фактично перестала існувати як єдине з’єднання внаслідок оточення і втрати понад 4 000 стрільців та старшин, серед яких були М. Палієнко та Д. Паліїв^595 *.

Повний текст стенограми наради в Гітлера 20 липня 1944 р. див.: Heusinger А. Befehl im Widerstreit. - Bonn: Reiren Wunderlich, 1950.

Вісті… - Жовтень 1961. — Ч. 104. - C. 108–110.

В одному з повоєнних німецьких військових часописів дано таку оцінку наслідків участі дивізії у битві під Бродами: "Незважаючи на дуже сильний ворожий вогонь, понад 3 000 добровольців української дивізії змогли здійснити прорив. Інші залишилися. Головне командування Червоної Армії розцінило втрати української дивізії на 6 000 вбитими, пораненими і полоненими. Решта безслідно зникла. Багато з них вже після капітуляції Німеччини довго боролося в лавах українських повстанців… їх кров була великою жертвою української молоді для мрії вільної України. Якщо колись цьому славному й так важко знедоленому хліборобському народові проб’є година волі, тоді, всупереч усьому, нещасливий бій під Бродами буде світлою сторінкою славної історії України” (Goldene Lione im blauen Feld // Der Freiwillige. Ein Monatsschrift der Hilfsgemeinschaft auf Gegenseitigkeit der Soldaten der ehern. Waffen-SS. - Osnabrück, August 1957).

Приблизно 2 000 дивізійників опинилися в радянському полоні й були депортовані до сталінських концтаборів^596. Одну з груп полонених, наприклад, відправлено через Тернопіль, Проскурів, Вінницю, Київ, Ніжин, Курськ та Орел у м. Сталіногорськ Московської області, де вони вісім місяців працювали у вугільних шахтах; після цього їх чекала держперевірка (госпроверка) й скерування у табір виправних робіт (исправительно-трудовой лагерь) у Вор-куту^597. Велика кількість з них перейшли до УПА — кожна з округ Галичини дала в середньому по 50 дивізійників, які поповнили лави повстанських формувань (як, наприклад, з Станіславів-щини, Львівщини тощо)598.

Отже, українські офіцери та стрільці дивізії в основній масі загинули у битві під Бродами^599. Проте Бюро встановлення воєнних втрат військ СС (Auskunftstelle für Kriegerverluste der Waffen-SS) зібрало підтверджені дані про смерть лише трохи більше, ніж 2 000 вояків дивізії — решта вважалися такими, що пропали безвісти^600. На підставі поданих йому фактів 8 серпня райхсфюрер СС переслав для СС-ФГА повідомлення, в якому констатував: ”14-та Ґренадирська дивізія Зброї СС, перебуваючи в складі групи армій "Північна Україна”, потрапила в оточення і була розбита”. У другому параграфі Гіммлер "забув” згадати про українців, хоча зауважив, що "командир дивізії і німецькі командири поводилися та воювали зразково й основні кадри зуміли пробитися з оточення”. Він наказав "незважаючи на всі труднощі” "негайно реорганізувати” дивізію в Нойгаммері ”на основі тих, хто повернувся з-під Бродів, та сформованих вже третіх батальйонів піхотних полків”601.

Фріц Фрайтаґ, який спочатку був проти відновлення дивізії, почав формувати нове з’єднання тільки після наказу СС-ФГА з

Див. про це спогади: Білинський А. В. В концтаборах СРСР, 1944–1955. Спогади і спостереження. — Мюнхен-Чікаґо: Орлик, 1961; Пушкар О. Лаґерний триптих. — Варшава: Український архів, 1994. Білинський А. В совєтському полоні // Вісті… — Листопад — грудень, 1955. — Ч. 11–12 (61–62). — С. 1–2, 5.

Малкош В. Список членів Івано-Франківської Станиці Галицького Братства к. в. 1-ої УД УНА, які не змогли прорватися з оточення під Бродами і перейшли до УПА та їх подальша доля // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 4. — С. 74–76; Муха Л. Дивізійники Миколаївщини // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 5–6. — С. 89–95.

Тогочасну радянську інтерпретацію битви під Бродами див.: Российский государственньїй архив кино- и фотодокументов (РГАКФД) в Красногорске. — 1944. Киножурнал ”Под Бродами”. — Часть 1. -Каталожний № 0-8827.

14. Waffen-Grenadier Division der SS (Gal. Nr. 1). Namentliche Verlustungmeldung über Offiziere, Beamte, Unteroffiziere und Mannschaften. Berichtszeitraum: 1. 7.-30.7.44. // DDSt in Berlin. - Die Bände WS 406 — WS 419.

Der Reichsführer-SS. RF/M. Nr. 111/1294/44 g Kdos // NAUS. - T-175. - Roll 141. -Frames 2 669 211 — 2 669 212.

Берліна. ЗО вересня 1944 р. йому присвоєно Лицарський хрест (Ritterkreuz) — нагороду за хоробрість, виявлену дивізією у битві під Бродами. 5 вересня з’явилося розпорядження організаційного відділу 1 а 2-го управління СС-ФГА з двома невигідними для українців пунктами. Дивізія повинна була заново створюватися в прискореному темпі: її формування мало завершитися до 31 грудня, а навчання основного під старшинського й старшинського складу — до 15 листопада. Штаби полків, куренів та менших підрозділів дивізії повинні були забезпечуватися німецьким персоналом і тільки нижчі службові посади (водії, конюхи тощо) — українцями^602. Внаслідок цього офіцерський персонал нової дивізії до визначеного терміну складався майже виключно з німців. Ними були частково ті офіцери, котрі займали свої посади. від початку формування дивізії, й частково нові, котрі замінили загиблих у битві під Бродами; з прибулих найвищим за ранґом був новий командир 31-го полку штандартенфюрер Рудольф Панір’. Одночасно до Нойгаммера прибув резервний курінь чисельністю 1 200 осіб, який не був в оточенні. Поступово дивізію відновлено на основі З 000 вояків, які повернулися з-під Бродів, 8 000 нових рекрутів, а з часом також сотень офіцерів та підстаршин, які закінчили курси вишколів. Залишки усіх полків і незалежних куренів із доданими 1 854-ма рекрутами й вояками включеного до дивізії резервного полку (7 196 військовослужбовців) на 20 вересня склали 12 901 особу (хоча за нормами їх мало бути 14 689), у тому числі 261 старшина й 673 підстаршини (яких мало бути відповідно 480 і 2 587)603. Після реорганізації в Нойгаммері для завершення поновного комплектування дивізію переведено на словацькі землі^604.

NAUS.-Т-175.-Roll 141. - Frames 2 669 182-2669 183.

Рудольф Панір народився 10 липня 1897 р. у Ґері. В травні 1917 р. вступив добровольцем до німецької армії й воював у Франції та Росії. Після закінчення Першої світової війни — вояк різних вільних корпусів. У 1920–1933 рр. працював у поліції. Після приходу до влади Гітлера був банківським працівником. 6 червня 1940 р. знову поновлений на військовій службі й служив у протиповітряній охороні в Польщі. До німецько-радянської війни — у 4-ій поліційній дивізії СС, де очолював 1-ий батальйон її 2-го полку. В грудні 1941 р. отримав Залізний хрест 1-го класу, а 11 травня 1942 р. — Лицарський хрест. Як керівник комендатури постачання за бездоганне виконання служби 28 квітня 1944 р. нагороджений Німецьким хрестом у золоті. На початку 1944 р. скерований до формування естонської та латвійської дивізій військ СС (Michaelis R. Ukrainer in der Waffen-SS. Die 14. Waffen-Grenadier-Division der SS (Ukrainische Nr. 1).-Berlin: R. Michaelis-Verlag, 2000.- S. 121–122).

NAUS. - T-l 75. - Roll 141. - Frame 000 949.

Детальніше про долю дивізії після битви під Бродами див.: Klietmann К. G. Die Waffen-SS… — S. 193–197; Melnyk M.To Battle. The Formation and History of the 14. Waffen-Grenadier-Division der SS. - Solihull (UK): Helion and Co., 2002.

На той час під впливом чуток про масові арешти органами НКВС людей, які проживали й працювали під німецькою окупацією, до Словаччини прибули десятки тисяч представників інтеліґен-цїї та селянства, серед яких були члени родин дивізійників. У зв’язку із зростанням напливу евакуйованих біженців, керівництво тодішньої Словацької держави, очолюваної президентом Йосифом Тісо, погодилося прийняти для постійного перебування ЗО 000 утікачів у південні райони поблизу р. Ґрон та р. Ваґ і 40 000 тимчасово розмістити на лінії міст Попрад, Жиліна та Банська Бистриця для подальшого переїзду в Австрію. їх евакуація співпала зі значною мірою інспірованим з Москви повстанням частини словацьких вояків проти німецьких гарнізонів у Словаччині”. В момент найбільшого розмаху повстання у цій країні перебувало 70 000 біженців з України. Аґенти радянських десантних груп серед словацького населення звинувачували біженців у "зраді Батьківщини” й погрожували в раз перемоги повстання їх самочинними арештами та стратами; в окремих випадках ці погрози втілено на практиці^605.

Для боротьби проти словацького комуністичного повстання і захисту евакуйованих із Галичини українських родин від терору радянських десантно-диверсійних груп у Словаччину прибула українська дивізія^606. На той час повстання вже пішло на спад;

Уже 5 вересня 1944 р. на аеродромі у центрі повстання в Банській Бистриці щоночі приземлялися радянські літаки, в тому числі зі Львова. Всього організовано 1 500 авіавильотів. У результаті цього в Словаччину перекинуто Чехословацьку десантну бриґаду й авіаційний полк з 20-ма літаками ”Ла-5” й великою кількістю зброї. У десантованих групах не було командирів-словаків, а їх вояки були переважно з числа завербованих із радянських таборів військовополонених, куди вони потрапили після боїв словацьких частин проти ЧА на фронті. Розглядаючи Словаччину як важливий плацдарм для подальшого просування радянської армії в Європу, уряд СРСР скерував сюди для диверсійної роботи сотні офіцерів та працівників НКВС на чолі з полковником Асмоловим, який був призначений начальником головного штабу словацького партизанського руху. Поряд із десантними групами з Польщі у Східну Словаччину перекинуто два великі радянські партизанські загони під командуванням Карасьова і Беренштейна (Клоков В. И, Партизани Словацких гор. — К.: Издательство политической литературьі Украиньї, 1986; Чліянц А. Словацьке Національне повстання // Вільна Україна. — Львів, серпень 1994. -№ 11. — С. 4).

Висоцький В. В мішку словацьких партизан // Альманах Українського Народного Союзу. — Нью-Джерсі: Видання Українського Народного Союзу, 1997. — С. 105–117; VecemiCeske Slovo. - Praha, 11. 10. 1944. — S. 3. Мушинка M. Звіт про науково-дослідну експедицію в с. Нижня Боца (Niznä Boca) округу Ліктовський Микулаш (Словаччина) // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 4. — С. 85–94. у країні діяли переважно прорадянські або радянські диверсійні загони*. Для відсічі їх нападів на базі третього батальйону 29-го полку дивізії створено бойову групу під командуванням К. Вільд-нера (Kampfgruppe Wildner) чисельністю приблизно 1 500 вояків. До неї увійшли три піхотні сотні, сотня з важкою зброєю (в тому числі кулеметами та Гранатометами), батерія протипіхотних гармат, дві винищувальні протитанкові чоти, дві чоти саперів, а також підрозділи зв’язку та забезпечення. Прибувши 28 вересня до Братіслави, вона здійснила рейд селами й містами Південної та Центральної Словаччини. Співдіючи з іншими військовими частинами, група Вільднера зайняла м. Нова Баня, далі с. Жарновіцу, 9 жовтня здобула Банську Щавницю і 11 жовтня через Бабіну ввійшла в м. Зволень. Одночасно з вояків дивізії створено бойову групу Ф. Віттенмаєра (Kampfgruppe Wittenmeyer), до якої в складі трьох посилених куренів увійшло понад 2 000 вояків. Участь окремих її підрозділів у бойових діях в районі Жиліни у третій декаді жовтня 1944 р. найповніше характеризують щоденні звіти командувача німецьких збройних сил у Словаччині. Ось деякі витяги з них:

”В районі Жиліни розгортається партизанська діяльність. Російський партизанський командир полковник Попов усіма пропагандистськими засобами, що є у його розпорядженні, намагається розкласти загони Ґренадирської дивізії військ СС (галицької № 1), 50 вояків якої щойно дезертирували. Ґренадирська дивізія військ СС успішно продовжує свої протипартизанські операції [Jagduntemehmen]” (звіт від 23 жовтня). ”В районі Малужини (5 км у південному напрямку від Крл. Легати) сильний ворожий опір. Противник має чисельні Гранатомети і гармати. Бойова група Віттенмаєра бореться в околицях Крл. Лєготи (36 км у східно-південному напрямку від Розенберґа) під Малужиною” (інформація за 24 жовтня). "Бойова група Віттенмаєра взяла Малужину (21 км у північно-східному напрямку від Брізу). Внаслідок цього шляхи сполучення між Розенберґом і Попрадом розчищено й після відновлення колії знову можливе транспортне сполучення” (інформація

Активний учасник повстання, командир радянської особливої партизанської бриґади ім. Климента Ґотвальда В. Квітинський з цього приводу згодом писав: "Слід відзначити, що головним організатором Словацького національного повстання була Комуністична Партія Словаччини (КПС), яка, легалізувавшись, розгорнула бурхливу діяльність по створенню нових організацій і випуску своїх друкованих видань. Програму майбутнього суспільно-політичного і державного устрою по створенню нової Чехословацької республіки КПС оголосила вже 2 вересня” (Квітинський В. А. Партизанські Татри. — К.: Політвидав України, 1982. — С. 119). Про роль радянських диверсійних з’єднань в організації повстання у Словаччині див. також: Ilusäk G. Svedectvi о Slovenskem närodnim povstäni. - Praha: Nase vojsko — Svoboda, 1974. за 25 жовтня). "Бойова група Віттенмаєра починає займати село Ніш (Ніжна Боца — А. Б.) (10 км у південному напрямку від Крл. Лєготи. Внаслідок цього звільнено дорогу Розенберґ-Попрад. Чудово боролися залучені до цього українські добровольці 14-ої Ґренадирської дивізії військ СС” (звіт від 26 жовтня)607.

27 жовтня, поряд із німецькими частинами, група Вільднера зайняла центр повстання й просунулася далі на Брусно, Березно, Ґронец та Підберезове; у першій половині листопада вона вела бої проти радянських десантних груп в селах Ґронец та Крамниця. Згодом, під кінець грудня, дивізія вислала на фронт ще одну бойову групу під командуванням Ф. Дерна в силі підкріпленого полку, щоб зупинити прориви радянського 2-го Українського фронту в районі Банської Штявниці. Наприкінці 1944 р. вона також взяла участь у бойових діях проти радянського партизанського з’єднання імені О. Невського, що намагалося прорватися до берегів річки Західний Буг, але це здійснила лише одна його частина, оскільки іншу розгромили^608.

Завдяки успішним діям дивізійних груп їм вдалося врятувати десятки тисяч українських біженців і допомогти переправити їх через Братіславу та Австрію в країни Західної Європи*. При цьому десятки вояків дивізії залишили її лави з наміром повернутися в Україну і приєднатися до УПА. Вояк дивізії Степан Мединський пізніше згадував: ”Теж доходили до нас вістки про УПА, які нас підбадьорювали; а також були слухи, що у Словаччині є повстанські відділи, які потайки вербують хлопців з нашої дивізії”609. У звіті для РСГА німецьких органів безпеки, складеному в грудні 1944 р. на основі повідомлень їх аґентів у Словаччині, зазначено: "Загалом за звітний період серед словацького населення багато

Stätni Ustredni Arhiv v Praze. - E 110. - Der Wehrmachtbevollmächtigte beim Deutschen Staatsmänner für Böhmen u. Mähren. Betr.: Lage in der Slowakei. Abanmeldungen des Dtsch. Befehlshabers Slowakei vom 23–26.10.44. -S. 161,154,147,146.

Касаткін M. Імені Олександра Невського. — K.: Видавництво політичної літератури України, 1974. — С. 8.

Радянська пропаганда приписувала українській дивізії злочини проти мирного словацького населення. Насправді документально доведено, що каральні операції проти цивільних мешканців у Словаччині здійснювали дислоковані в цій країні німецькі одиниці. Серед них — підрозділи бриґади О. Дірлеванґера та Східнотурецького військового з’єднання, а також 218-ий загін абверу (Abwehrgruppe 218), з’єднання "Едельвейс”, (Edelweiss), оперативна команда № 14 (Einsatzkommando 14), команда спеціального застосування № 27 (Kommando z. b. V. 27), спеціальна команда № 7 (Sonderkommando 7) та інші загони німецької поліції й подекуди навіть словацької Глінкової гвардії.

Мединський С. Дивізійними стежками. Спогади. — Торонто: Printed by Beskyd Graphics Ltd., 1991.-С. 133. говорили про українських вояків, які зараз розміщуються у Словаччині… У словацьких колах, вороже налаштованих до Німеччини, їх вважають користолюбцями, які не боряться за ідеали Нової Європи… Про українських вояків також кажуть, що вони більше не мають жодного зацікавлення у війні й вже підготували цивільний одяг, щоб дезертирувати”. Проте переважна більшість дивізійників і надалі своїм основним ворогом вважали сталінський режим. В іншому звіті цього ж джерела за 16 січня 1945 р. говорилося: ”3 повідомлень багатьох словаків ми дізналися, що українці сварять більшовиків і постійно кажуть, що вони набагато гірші, ніж німці”610.

Незважаючи на участь вояків дивізії у придушенні словацького комуністичного повстання, ставлення словаків до дивізійників було толерантним і серед частини населення дружнім, чому сприяли їх спільні слов’янські корені. Про це свідчать, зокрема, спогади учасників тих подій. Офіцер колишньої армії УНР, згодом дивізійний сотник Віктор Малець пізніше згадував: ”По тижневім перебуванні дивізії у Словаччині скрізь запанували найсердечніші й братні стосунки між населенням і вояками так, що вони чулися, неначе у власному краю… На тлі братерських українсько-словацьких стосунків німці не могли навіть проявити питомої їм брутальності й здирства у відношенні до місцевого населення”611. Інший дивізійний вояк Мирон Корнило з цього самого приводу писав у споминах: "Лицарська поведінка українського вояка в боях, а дружня супроти цивільного населення, багато допомогла пізніше рейдуючим відділам УПА, бо українцям вони (словаки — А. Б.) вже довіряли”612.

ВА. - R 70. - Slowakei 223. - S. 27.

Кравець П. [Малець В.] Дивізія "Галичина” (причинки до історії дивізії "Галичина”). — Ріміні (Італія): Табір українських полонених, 1947. — С. 14.

Корнило М. На Словаччині // Вісті… - Червень 1964. — Ч. 114. -С. 41.

РОЗДІЛ III

ЗМІНИ В НІМЕЦЬКІЙ СХІДНІЙ ПОЛІТИЦІ й УКРАЇНСЬКІ ВІЙСЬКОВІ ФОРМУВАННЯ (червень 1944 — травень 1945 рр.)

1. Частини УВВ у нових умовах

j^Ja середину 1944 р. поряд із представниками ОКВ і керівними посадовими особами РМО за позитивну зміну політики щодо національних формувань при німецьких збройних силах виступило також СС-ГА, яке планувало мати у своїй сфері компетенції вирішення всіх справ, пов’язаних з даним питанням. Втіленню цих планів сприяло те, що 6 червня 1944 р. західні союзники СРСР відкрили на Заході Другий фронт.

Тоді як 1 липня 1943 р. на боці Німеччини на Сході діяло З 138 000 вояків, через рік їх кількість склала 2 160 000, що було найменше порівняно з попередніми роками[601]. Потреба нових військових сил зумовила необхідність масового рекрутування чоловічого населення на землях, які ще контролювала Німеччина. Для того, щоб залучити до цього місцевих громадських діячів, окупаційні інстанції заздалегідь вдалися до деяких політичних маневрів, на зразок надання краєвої автономії країнам Балтії й створення до того Білоруської Центральної Ради (БЦР). Навесні 1944 р. прийшла черга провести такі заходи в Галичині, щодо якої було заплановано мобілізаційні дії, застосовані навесні й влітку

1943 р. у Східній та Центральній Україні. Для цього навесні

1944 р. Галичина мала попередньо дати від 1 015 до 1 200 рекрутів. Аби ґарантувати успіх цієї акції, губернатор О. Вехтер запропонував керівникам УЦК В. Кубійовичу та К. Паньківському створити на початку березня 1944 р. Українську Національну Раду. Проте вони відмовилися, вважаючи, що це занадто мала політична концесія й занадто велика відповідальність[602]. Тоді німецькі інстанції

Полковник

Райнгард Ґелен під час інспектування добровольчих підрозділів

Вишикувані загони ”гіві

Німецькі штабні офіцери під час інспектування українських добровольців. Лютий 1943 р.

Сотня українських добровольців проходить перед генералом Східних військ. Березень 1943 р.

70"/"

Нарукавна емблема вояків і кокарди старшин та підстаршин формувань УВВ

УКРАЇНСЬКІ ДОБРОВОЛЬЦІ!

Пісня українських доброаол ьиія

XX О ПОМСТИ!

Кохана моя Україно.

Як довго буй «ти у СИІІ

Зробили із тебе руїни Кремлівські мати навісні.

В Москві у найбільшого ката Вино і розкоші були.

А наші змарнілі дівчата Під тюрмами долю кляли.

Гой. слухай недолюдок Сталін»

Потонеш ти» морі пожеж!

Ти мрієш нас нищити й далі?

Собако, від мас но втечеш!

За чорні години розпуки,

Сльозу що у неньки сіл,

За осі катування і муки ВІйплатить країна моя!

І не допоможуть чужинці —

Англієць проклятий

До помсти, брати українці.

До помсти, великий нарід!

І. ГОРДІЄВСЬКИИ.

Адр. с* редакції:..Ukt «i»«kyj Dubrow«)«*-* Feld pent Nr. Зд/іб

Листівка УВВ за 1943 р.

Ии йдем на бій, гримлять гучні колони, Стрясає землю танкова хода.

За рідний край ми давно кров червону, Еоб згинув гжіт і сталінська орда.

Спікіть до нас, хоробрі побратими! Зояіс серце визволить батьків.

Так доведім ділами бойовими,

Ео ми ндаюдки славних козаків.

Ми йдем вперед, 1 прапор жоатосиній Вгорі на вітрі звихрюється знов. Навіки-вічиі рідкій Україні

Несемо цвіт 1 вол», 1 любов.

Слідіть до нас, хоробрі побратими!..

А стихне бій, 1 постріли останні

Відгомонять вад гонами полів,

Тоді «ід Холку виаз аж до Кубані Зітхне земля і лоио двох морів.

Спіліть до нас, хоробрі побратими! Воліє серце визволить батьків.

Так доведім ділами бойовими,

Ео ми иагалки олввиих козаків!

Марш українських добровольців h І /і український

^ДОБРОВОЛЕЦЬ

На багнетах ясне сонце квітне,

Грас, виграна «в далі голубій

183 втр

h І л український

^ДОБРОВОЛЕЦЬ

АБО ВОЛ! ДОБУТИ-АБО ДОМА НЕ БУТИ!

кl/і український

^ДОБРОВОЛЕЦЬ

Воскресає бойовий дух нації

Україниі маршНам поможуть кулемети і важкі гармати сталінську комуну звоювати І

Пресовий орган УВВ "Український Доброволець'

*

1

| Талме

1

Q ІПЗ н я н и ьмаї —- Ь=і» гяІм

Єдmodsopomh

еьаної

ХЯІХП-Е Т =5 Р=

Є

в

йі

□ Q

а а

а

'..-….і

1

ет. вииімин*-«ий

ЕТИОШІИНИ

Наплечники і нарукавна відзнака

Холмського Легіону Самооборони

Рій 2-ої сотні Українського Легіону Самооборони (УЛС)

Група озброєних вояків УЛС. Грубешів, весна 1944 р.

" Nach eigenem Willen, gemaß meiner festen Überzeugung, " widme ich mich und mein Leben dem Opferdienst der ukrai-” nischen Nation und der nationalistischen Idee. Vor Gott " und dem hehren Andenken der Kämpfer schwöre ich der OÜN " ewige Treue. Ich schwäre Ergebenheit meinem Führer Andreas " Melnyk und Unterordnung unter die von ihm gegebene Übrige " keit. Ich gebe meine ganze Arbeit und opfer e, wenn nötig,

* mein Leben im Kampf für den ukrainischen Staat. Ich weiß, " daß ich für Eidbruch mit meiner Ehre und mit meinem Leben

• verhaftet bin. Heil der Ukraine.” y,e organisatorische Arbeit der OÜN erstreckt sich von Kiew aus be-^eits auf weite Teile des Reichskommissariats Ukraine. Nach den bisherigen Feststellungen ist erwiesen, daß die Zentrale der illegalen Arbeit in der Stadtverwaltung von Kiew und zwar in einer Rayonverwaltung liegt, und daß die Verfasser der illegalen Flugblätter, von de-oen einige namentlich bekannt sind, zur Zeit Bagasis, des inzwischen testgenommenen Bürgermeisters von Kiew, als Angestellte in die Stadt-rerwaltung übernommen wurden.

die ersten, durch das Heer aufgestellten Crdnungs-

(Uliz) Einheiten te. ls unter Führung von Banderaleuten standen, teils stark mit Banderaleuten durchsetzt waren, versucht die OÜN neuerdings, Einfluss auf die sog. Schutzmannschaften zu gewinnen, die inzwischen unter die Führung der Schutzpolizei gestellt wurden. Is ist erwiesen, daß die OUN versucht hat, von Kiew aus Schutzmann-»c haft en im Gebiet der ukrainischen Zivilverwaltung aufzuziehen und lit ihren Anhängern zu besetzen. Die intellektuelle Führung sollte bei der Führung der OUN-Organisation liegen. Bezeichnend dafür, wie weit die Absichten der OUN gingen, ist die Äusserung eines maßgeblichen OUN-Eannes, man müsse systematisch alle aufgefundenen Waffenlager der Roten Armee sammeln und für den Zeitpunkt bereitlegen, zu iem sie von den Milizeinheiten benötigt würden.’

Ian müsse auch die Uilizeinhei ten auf d em Lande oder gerade auf dem Lande so stark als nur irgend möglich machen, weil dort die deutschen Kräfte nur schwach vertreten seien Fj.Venn einmal fünf deutschen fünfzig Milizmänner gegenüberstehen, wer hat dann die lacht? " tatsächlich birgt der von Seiten der Ordnungspolizei befohlene großzügige Aufbau von Schutzmannschafts-Bataillonen auf dem Lande schwere Gefahren in sich. Für jede Kompagnie stehen von Anfang an höchstens zwei bis drei Deutsche zur Verfügung. Die Aufstellung

von

deutschen Verwaltung Handel und Wirtschaft in der UEJATHB

Витяг із повідомлення німецьких органів безпеки про намагання фракцій ОУН використати в своїх інтересах українські військові формування в збройних силах Німеччини. Літо 1942 р.

ВІРНИЙ

шлях

УКРАЇНСЬКІ НАЦІОНАЛІСТИ БОРЯТЬСЯ В РЯДАХ НІМЕЦЬКОЇ АРМІЇ

Дедалі ширші кола українців усвідомлюють, що для яих є лише одна можливість допомогти своїй батьківщині, а саме — т ставши в ряди Німецьких Збройних Сил, боротися проти большевизму, За визволення України. Щоразу нові групи національно-свідомих українців зголошуються до служби в Німецькій Армії, щоб стати до боротьби проти большевиків.

Ось історія одного з Таких українських з'єднань.

Восени минулого року; орди Сталіна підкочувалися під Волинь. Українські села горіли від вогню розбишацьких партизанських затонів, проливалась неповинна кров мирного населення. Ба’ тато української молоді втікало в ліси, з метою організувати самооборону. На Початку жовтня в руки німецького офіцера, а теперішнього опікуна й любимця Легіону, попав дивний полонений: кур’єр української партизанської групи, що з лісів вела боротьбу проти червоного наїздника. Офіцер, довідавшись, що група' складена з високосвідомого українського національного елементу, який розуміє, що українці мусять іти разом із німцями на Москву, відпустив на слово' зловленого юнака, пропонуючи проводові групи співпрацю і підтримку. Переговори вдалися. Українська бойова група дістала значну підтримку зброєю і виказала своє геройство, 600 убитих червоних бандитів у нерівному бою трьох сот добровольців 'на 1.500 бандитів і багато здобутої зброї були до хазом самопосвяти і героїчного ідеалізму українців, покропленого кров’ю 23-ох поляглих побратимів, 10-го грудня вояки загону переїхали з лісу авта-ии до Луцька, а в січні дістали одно строї. З невідомого загону виріс зди-сциплінований, вояцький залізний легіон, що не боїться смерти в боротьбі за' ідею.

Бойовий шлях Легіону покритий чинами слави. Від 11-го січня 60 вояків відділу 3 дні без втрат втримували важний тартак проти натиску бандитів, В боях під Клеванем 1-а сотня переможно билася з переважаючими силами, лишивши на полі слави 39 убитих побратимів, між ними незабутню сестру Лесю Оповідаючи про ці бої, німецькі провідники групи зупиняють погляди на вояцьких обличчях і кажуть: «Яка в них незвичайна бойова постава,’ які з них воякиї Ранені українські добровольці самі стрілилися, щоб не дістатись у те-нети червоних І Поляків, Групи, що відбилися, нищили одяг, але зброї не покидали, хоч приходилось їм брести 70 км. по глибокому снігу».

Зимою ціда група перейшла Буг і ступила на гостинну Холмську землю, радісно стрічали їх холмські українці, бо волинські вояки стали їм не раз у пригоді, обороняючи від нападів польських І червоних банд. Ще раніше, в боях на Волині, біля Тернина, один рій відділу прийняв бій проти 300 польських напасників і завдав їм великих втрат. Раненого ройового, що попав у руки ворога, поляки живцем спалили, шаліючи від люті за те, що му сіли покласти в одному бою з легіоном аж 600 своїх убитих.

Такі славні дні має за собою Легіон

Я — серед своїх молодих солдатів і з задоволенням і гордістю дивлюся у вічі молодим українцям, які знайшли єдино правильний шлях: вони допомагають своїй батьківщині тим, що пліч-о-пліч з німецькими з’єднаннями в рамках Німецьких Збройних Сил, борються проти Сталіна, беруть участь у знищенні большевизму й у визволенні України. Цим самим вони служать своїй вітчизні і їх бойові заслуги будуть вписані в історію України.

Українське Визвольне Військо

Листівка УВВ за лютий 1944 р.

Проголошення творення дивізії "Галичина" в Станіславові (тепер Івано-Франківськ). Травень 1943 р.

Єпископ УГКЦ Йосафат Коциловський під час промови перед виїздом добровольців на вишкіл. Перемишль, липень 1943 р.

Галицькі добровольці під час польової Служби Божої. Ляуенбург (Лєборк), жовтень 1943 р.

Нарукавна емблема і накомірна відзнака вояків дивізії "Галичина"

Вишикувані лави вояків 5-го полку галицьких добровольців. Жовтень 1943 р.

Переправа через річку вояків дивізії "Галичина" під час вишколу в Нойгаммері. Травень 1944 р.

Схема боїв дивізії "Галичина" під Бродами та її прориву з оточення. 12–22 липня 1944 р

Фрагмент боїв під Бродами. Липень 1944 р.

"Мисливська чота" артилерійського полку української дивізії. Летавська Лучка (Словаччина). Початок 1945 р.

в Галичині в односторонньому порядку проголосили для молоді від 15 до 20 років і чоловіків від 20 до 35 років обов’язок військової служби (Wehrdienst) у галицькій дивізії (хоча насправді мобілізованих скеровували в різні німецькі військові з’єднання). На місцях рекрутування мали забезпечити німецькі окружні старости й повітові комісари, які викликали до себе представників місцевих органів самоуправління й змушували їх складати списки чоловіків 1921–1925 років народження. Поспіх, із яким здійснювали мобілізацію, викликано побоюванням, що з початком весни українська молодь піде в УПА, а із зайняттям Галичини військами ЧА її мобілізують радянські інстанції й рано чи пізно використають у воєнних діях проти Німеччини. В обхід УЦК німецькі інстанції видали відозву до молоді за підписами колишніх вояків УГА і армії УНР. Хоча для військових установ весняна мобілізація дала очікувані результати, для СС-ГА вона виявилася політичною помилкою, оскільки позбавила ЧА тільки незначної частини мобілізаційної бази. Водночас під впливом чуток про майбутнє примусове рекрутування до повстанців прилучилася частина українців, завдяки яким поповнено вже існуючі й створено нові курені групи ”УПА-Захід”. Іншою помилкою було те, що при мобілізації німецькі інстанції не використовували політичних гасел (зокрема щодо формування українських військових частин) й відмовилися проголосити амністію для УПА[603].

У рамках акції рекрутування на території Галичини також відбувся набір добровольців до українських батальйонів у сухопутних військах Німеччини. У зверненні, яке закликало всіх, хто хотів, вступити до складу цих частин, вказувалося, що їх вишкіл триватиме три місяці. ”По цьому початковому вишколі, - вказу-лося у зверненні, - добровольців вишколюється в орудуванні тяжкою піхотною зброєю. Українські батальйони нічим не різняться від німецьких частин, добровольці мають усі права німецьких вояків як на забезпечення рідні, так на повищення в службі і відзначення. В батальйонах і на вишколі підстаршини та частинно старшини — українці. Голоситись можуть всі українці у віці від 18 до ЗО літ, фізично справні”. Як і добровольці окремих військових підрозділів військ СС з охорони фабрик (Werksicherung-WS), під час військового навчання добровольці українських батальйонів мали отримувати по 3 окупаційних злотих на день, а після закінчення навчання — 300 злотих на місяць. До українських батальйонів не приймали українців із райху (малися на увазі еміґранти та робітники з України)[604]. Через місяць вирішено провести мобілізацію українських чоловіків до німецьких частин на суміжних із Галичиною етнічних західних українських землях. Із цього приводу ЗО червня 1944 р. на зборах УЦК під керівництвом В. Кубійовича було вказано, що "українці з Холмщини й Підляшпія повинні рекрутуватися в ці ж частини, де також є усі інші українці з Генеральної губернії, лише за умови, що їм буде забезпечено духовну опіку православним духовенством”. Було теж відзначено, що мешканці готові вступити тільки до галицької дивізії й "українці з дистрикту Люблін не хочуть виконувати військову службу в інших формаціях”[605]. З цього приводу в звіті про ситуацію № 13 від 14 червня командувач польської АК генерал Тадеуш Бур-Коморовський доповів еміграційному урядові Польщі в Лондоні: "Німці з радянської України організовують Українське Визвольне Військо. В повітах Грубешів, Томашів, Замостя німці закликають в листівках українські відділи відступати за Буг і звідти боротися проти більшовиків”[606].

Вербування українців до вермахту мало незначні успіхи через те, що конкурентні війська СС перебрали у своє розпорядження більшість мобілізованих. 19 червня 1944 р. про це йшлося у звіті Головної польової комендатури № 365. Згідно з ним, у травні ГА "Північна Україна” видала наказ про мобілізацію в Галичині місцевих мешканців, зокрема 35 000 осіб до вермахту і 15 000 — до ”ОТ” для застосування на Західному фронті офіційно для того, іцоб уникнути їх "можливого захоплення росіянами”. Як зазначено у звіті, ”в інтересах вермахту” акцію не проведено, оскільки війська СС "мали першість при охопленні усіх українців”[607].

Окрім набору й вербування чоловіків, у червні-липні 1944 р. до військ СС із прифронтових смуг мобілізовано три ешелони рекрутів. Це склало понад 3 000 українців віком від 18 до 56 років, у тому числі 400 з Рогатинщини, 1 000 з Бережанщини, решта з Підгаєччини та Бучаччини[608]. Цьому не змогли протистояти навіть загони УПА, які закликали населення уникати служби в німецьких військових частинах. Опір повстанців мобілізації лише змусив окупаційні інстанції залучити ще більше силових засобів, у тому числі підрозділи СД. Із цього приводу 12 липня 1944 р. в одній із типових для того часу телеграм представників окупаційної влади на місцях шефові правління дистрикту Галичина було констатовано: "Охоплення призовників у Турці можливе лише тоді, коли я отримаю достатню кількість загонів безпеки. Тому прошу зробити запит в штабі Мея групи армій "Північна Україна”, щоб батальйон установ безпеки № 1004, що до цього часу перебував у Турці, запишався в Турківському повіті принаймні до 15. 8. 44”[609]. В організаційному звіті району "Дніпро” групи ”УПА-Південь” від 5 вересня 1944 р. про події за літо йшлося про те, що вермахт і війська СС при відступі намагалися "вихолостити населення з боєздатного елементу”. І далі: "Це їм в більшості вдалося. Головно в підфронтовій полосі, де стаціонували більпіі з’єднання німецьких військ. Такі акції проходили без труду. Були села, де забрали в СС-и 100–200 мужчин”[610].

Рекрутовані не були укомплектовані у великі нові українські з’єднання, а натомість поповнили поріділі внаслідок втрат чи втеч лави національних батальйонів на Заході. Згідно з наказом німецького командування, на той час східні частини не могли бути перекинені на Західний фронт як об’єднані в дивізії з’єднання. Вони мали бути включені як треті або четверті батальйони до складу німецьких полків й у фронтових боях їх повинні були використовувати здебільшого на другій лінії бойових дій — це мало зменшити можливу загрозу дезертирства. Такі застереження виявилися цілком обґрунтованими, оскільки поза межами українських земель в окупованих вермахтом країнах Європи вояки частин УВВ не хотіли воювати проти місцевих рухів Опору. Ніхто з них також не хотів допомагати нацистам поневолювати народи згаданих територій. Траплялися випадки, коли між окремими партизанськими загонами і українськими куренями проводилися переговори, що закінчувалися укладенням угод про ненапад і взаємне уникання сутичок. Леґіонер Микола Куделя, зокрема, констатував, що вояки УЛС "займали квартири і в польських родин, відносилися до них по людськи, толерантно, з вдячністю за їх труд готування їжі”[611]. За словами підстаршини цього ж куреня Костя Гірняка, наприкінці липня 1944 р. його українські старшини без порозуміння з німцями вирішили, що, попри участь в оборонних діях, "він не шукатиме за ініціативою наступу на поляків на їхніх землях”. У відповідь, за твердженням Гірняка, зв’язковий німецький офіцер Біґельмаєр скерував у Краків донос про те, що "легіон не підпорядковується його зарядженням та шукає правдоподібно контактів з польською Армією Крайовою (АК)”[612]. Спроби укласти нейтралітет між українськими батальйонами і загонами АК були й в інших місцевостях. Зокрема у грудні 1943 р. без відома німців на рівні штабних офіцерів майор К. Смовський та сотник О. Винницький з 118-го батальйону уклали перемир’я з підрозділом АК поблизу м. Ів’ї в Західній Білорусі. Було домовлено уникати сутичок; як прояв доброї волі полякам повернено частину захоплених у них коней. Однак стан українсько-польського перемир’я тривав тільки до початку 1944 р., коли польські партизани брутально порушили угоду, розстрілявши дев’ятьох полонених вояків цього куреня, яких згодом поховали в с. Васи-лішни. Наслідком поширення інформації про віроломство групи польських боївкарів було не лише порушення мирних стосунків між українськими батальйонами і відділами АК в околицях згаданих місцевостей, а й цілковита дискредитація таких угод на території Західної Білорусі^13.

Відомі випадки переходу цілих частин УВВ на бік рухів Опору. Наймасовішим був перехід вояків приналежних до УВВ 102, 115 та 118-го українських батальйонів на бік французького Опору в серпні 1944 р. На той час вони почали реорганізовуватися відповідно в 61, 62 і 63-ій батальйони 30-ої (російської № 2, згодом білоруської № 1) дивізії військ СС. Наприкінці серпня 61-ий батальйон імені Морозенка пристав на бік французьких партизанів. Через кілька днів до них приєднався також 63-ій (до його складу щойно тоді увійшов 62-ий). Незадовго до цього його поповнило багато молодих українців віком від 18 до ЗО років з Волині та Центральної України, які були скеровані в табір примусової праці в Єлау в Східній Пруссії. Після шести місяців інтенсивного вишколу батальйон був приєднаний до 75-го ґренадирського полку ”Ваффен-СС” у складі 30-ої дивізії військ СС. Цей український курінь у складі 820 вояків, яким командував майор Левко Глоба, 18 серпня перейшов німецько-французький кордон і вранці 21 серпня прибув на місце призначення (крім сотні під командуванням сотника Андруха, переведеної до штабу командування полку). Чотири українські офіцери — майор Глоба, сотник Дзусь, сотник Зінчук та поручник Возняк — провели таємну нараду, на якій вирішено приєднатися до французького Опору. На їх думку, Німеччина не виправдала надії, які на неї покладали українці. З французького боку вести переговори був уповноважений лейтенант Сімон Доільйон. Відхід українських вояків у ліс супроводжувався перестрілкою з німецькими офіцерами окупаційного гарнізону, багато з яких загинуло. У відповідь німецький каральний підрозділ роззброїв і розстріляв кілька десятків українців із сотні, переведеної незадовго перед тим до штабу полку; серед них були командир сотні Андрух, поручник Островський та хорунжий Базюк.

На боці Франції 61-ий і 63-ій українські курені отримали статус іноземних військових формувань і були номінально зараховані до її збройних сил як 1 та 2-ий український курені внутрішніх сил та прикордонні частини (Le 1,2 Bataillons Ukrainiens des Forces Francaises de L’Inte’rier, Groupements Frontieres) відповідно ім. І. Богуна та ім. Т. Шевченка. їхні вояки отримали триколірні пов’язки французького Опору, доповнені українськими кольорами. Як і на боці Німеччини, в обох батальйонах призначено подвійне командування — іноземних командирів і українських командантів — і водночас збережено український командний склад. Зокрема командиром 2-го куреня ім. Т. Шевченка призначено французького майора Віктора Петі, а його українським комендантом став колишній старшина армії УНР Негребецький, командирами трьох сотень — відповідно В. Мелешко, Поліщук та Федорів. Однак незабаром із міжнародно-правових підстав (насамперед через громадянство іншої країни їх вояків) батальйони були розформовані.

Ініціатором іншого масового переходу українців на бік французького Опору був Осип Круковський, який у міжвоєнний період еміґрував до Франції і працював як робітник на фермі. З початком Другої світової війни 7 вересня 1939 р. він вступив до французького іноземного легіону і незабаром після звільнення з нього відновив працю в сільському господарстві. Після нападу Німеччини на СРСР йому вдалося повернутися додому в Україну. У 1943 р. Круковський вступив до дивізії "Галичина”. Коли українських вояків майбутніх "поліційних” частин галицьких добровольців переведено для вишколу до Франції, Круковський опинився в Тарбі поблизу Піренейських гір, де вже діяло антинімецьке підпілля. Через торговця Лафорґома Круковський налагодив зв’язок із французьким рухом Опору. Довідавшись про це, працівники німецьких органів безпеки заарештували Круковського і групу його однодумців. Галицьких добровольців мали перевезти для подальшого вишколу в інше місце в північному напрямку, але їхній ешелон у липні 1944 р. потрапив під обстріл авіації західних альянтів. Завдяки цьому Круковському та його спільникам вдалося втекти й приєднатися до французького Опору. Загін, який він очолив, згодом успішно атакував багато німецьких транспортів при їх виїзді з Нормандії, за що Круковський був підвищений до ступеня лейтенанта французької армії[613].

Незважаючи на випадки дезертирства українців та представників інших національностей на бік національних рухів Опору, решту іноземних формувань не було розпущено навіть попри недовіру до них німецького командування. Боротьба Німеччини на два фронти стала вирішальним чинником, що вплинув на рішення вищого керівництва цієї країни не розформовувати наявні українські та інші східноєвропейські формації при німецьких військах на обох ділянках воєнних дій райху (див. табл. 18) і навіть створити нові формування. З огляду на це запроваджено нову посаду командира Добровольчих з’єднань при головнокомандувачеві німецьких збройних сил на Заході. Ним став генерал-майор фон Вартенберґ, якого незабаром замінив командир 162-ої (туркестанської) піхотної дивізії вермахту генерал Оскар фон Нідермаєр. На червень 1944 р. у люфтваффе і військово-морському флоті Німеччини служило 100 000 східних добровольців й майже 800 000 — у сухопутних військах. З огляду на це німецьке командування було змушене відкрити для Добровольчих з’єднань 20 спеціальних шпиталів, які обслуговували тільки вояків цих формувань[614].

У червні 1944 р. до бойових дій в Нормандії під командуванням головнокомандувача німецьких військ на Заході фельдмаршала Ґ. Рунштедта залучили частину деяких сформованих переважно з росіян східних батальйонів, у складі яких були також українці[615]. Наприклад, укомплектований здебільшого з росіян та українців Східний батальйон під командуванням майора Беккера поряд із німецькими підрозділами стримував удари англо-американських десантників на укріпленнях через Вір у напрямку на Карентан[616]. Характеризуючи участь Східних батальйонів на боці вермахту при відкритті західними союзними країнами Другого фронту в Європі, німецький воєнний кореспондент Генріх Вебер писав у середині червня: ”Я мав нагоду, як перший німецький військовий кореспондент, одержати в Головній ставці командування Добровольчими частинами зі Сходу деякі докладні відомості про дії Добровольчих частин зі Сходу на Західному фронті. В здобутті всіх оборонних успіхів, про які останніми днями згадується у зведеннях Головної ставки фюрера, поряд з німецькими полками кожного разу брали участь також добровольчі Східні батальйони”[617]. Однак у боротьбі проти англо-американських військ більшість національних батальйонів через погане озброєння й незадовільний морально-психологічний стан виявилися не в змозі протистояти наступові ворога, який переважав їх у всьому — починаючи від технічних засобів й закінчуючи підтримкою місцевого населення. Рештки розбитих на Західному фронті Східних батальйонів були зібрані для реорганізації на навчальному полігоні в Нойгаммері[618].

Таблиця 18

Українські військові формування, підпорядковані генералові Добровольчих з’єднань (станом на 9 червня 1944 р.)[619]

Військове підпорядкування

Формування

ГРУПА АРМІЙ "ПІВДЕННА УКРАЇНА” 6-та армія,52-ий армійський корпус44-ий армійський корпус Тиловий район корпусу № 59Армійська група генерала Веглера

Українська будівельна сотня № 97Українська спеціальна сотня № 35 Українсько-російський батальйон постачання № 651 Українська саперна сотня № 235

ГРУПА АРМІЙ "ПІВНІЧНА УКРАЇНА”1-ша танкова армія

4-та українська сотня батальйону постачання № 571 Український батальйон постачання № 551 Українська сотня № 248

ГРУПА АРМІЙ "ЦЕНТР”2-га армія4-та арміяКорпусна група Феллау (Korps Gr. Fellau)

4-та українська сотня будівельно-саперного батальйону № 1343-тя українська сотня батальйону постачання № 6874-та українська сотня батальйону № 96

ГРУПА АРМІЙ "ПІВНІЧ” Армійський відділ "Нарва”ІІІеф армійського постачання, головнокомандувач резервних військ Верховний командувач на Заході Добровольча кадрова дивізія

5-та українська сотня будівельно-саперного батальйону № 505Добровольчий (український) кадровий полк № 3Український вишкільно-резервний батальйон

На тлі значних втрат Східних батальйонів і зменшення бойових якостей деяких німецьких з’єднань діяльність багатьох ненімець-ких збройних формувань при вермахті та військах СС заперечила постулати расової теорії про переваги у всьому німців як головних представників арійської раси. У свою чергу, те, що Німеччина, сподіваючись на підтримку поневолених народів, створювала при вермахті іноземні військові частини, фактично продемонструвало формальний відхід керівництва цієї країни від теорії зверхності німецького народу над іншими народами світу. Це, зокрема, виявилося у тому, що навіть Гіммлер — один із найпослідовніших сповідувачів расової теорії — у промовах перестав згадувати про ''азіатські орди”, "слов’янських унтерменшів” і вищість німців як основних представників "нордійської раси”, оперуючи натомість насамперед гаслами боротьби проти більшовизму[620]. У пошуках виходу зі скрутного становища, яке склалося на фронтах, Гіммлер піддав радикальній критиці дії АВП ОКВ, що не зміг організувати радянських полонених для боротьби проти СРСР, і взяв керівництво цією справою під особистий контроль. Безпосереднє здійснення заходів щодо створення нових військових частин він доручив своєму заступникові Ґ. Берґеру. На той час СС-ГА формально припинило пропагувати "великонімецьку концепцію”, про що свідчило перейменування ще наприкінці 1943 р. діючого у його складі Ґерманського керівного бюро (Germanische Leitstelle) в Європейське управління (Бигора-Amt). Через півроку після цього для формування "добровольчих з’єднань зі східного простору” Берґер вирішив створити у складі управлінської групи ”Д” СС-ГА окрему установу — 3-тє управління (Amt III), що мала б секції для представників кожного з народів Сходу. Вона повинна була координувати дії сформованих із росіян, українців, білорусів, кавказців, латвійців та литовців добровольчих східноєвропейських частин і отримала назву "Керівне бюро добровольців Сходу” — ФЛО (Freiwilligenleitstelle Ost — FLO). Його керівником Берґер вирішив призначити Фріца Рудольфа Арльта*, з яким зустрівся 18 червня 1944 р. На початку розмови Арльт висловив критичне ставлення до дискримінаційної позиції керівництва райху щодо східних народів і вказав на недоцільність заборони контактів з українським рухом Опору. Коли Берґер заявив про те, що ця стратегія залишається в минулому, Арльт виступив за доцільність запровадження відкритої політики стосовно народів Сходу. Він запропонував визнати права націй на автономний розвиток і самовизначення, а також звільнити ув’язнених керівників національних рухів Опору. Після призначення на посаду Арльт координував свої дії з АВП ОКВ і ААА ОКВ й діяв разом із командиром Добровольчих з’єднань (колишніх Східних військ) Кестрінґом, із яким йому було організовано зустріч. У відвертій розмові з Арльтом Кестрінґ заявив про готовність надати його управлінню та іншим офіційним інституціям райху матеріали про кількість, місце перебування й становище національних частин і з часом дотримав свою обіцянку. Зустріч із генералом Добровольчих з’єднань і його підтримка ініціатив Арльта виявилися дуже важливими для майбутнього розмежування функцій іцодо цих формувань між ФЛО та іншими німецькими інстанціями. Надалі Арльт підтримував зв’язок із Кестрінґом через його ад’ютанта Г. Герварта[621].

Однак зі створенням ФЛО не з’явилося навіть декларації німецьких урядових структур щодо УВВ. Прикметно, що водночас керівні німецькі інстанції здійснили конкретні кроки щодо комплектування інших національних військових з’єднань із представників народів Східної Європи. У Білорусі, зокрема, було проголошено мобілізацію населення до БКА, частини якої офіційно трактували як батальйони військ СС. Однак німецьке командування відмовилося видати зброю для більшості рекрутованих, яких з огляду на це довелося демобілізувати, а з частини вже створених підрозділів укомплектували ЗО-ту дивізію в структурі військ СС (її деякий час вважали 2-ою російською дивізією, і лише 15 квітня 1945 р. це з’єднання отримало офіційну назву ”Бєларусь”)[622]. Станом на серпень 1944 р. до складу БКА входили 10 піхотних і 10 саперних батальйонів й кінна частина; номінально вони підпорядковувалися підзвітному СС-ГА Головному військовому управлінню Білоруської Центральної Ради (WeissruthenischerZentraliat, Hauptmilitärverwaltung)[623]. Поряд із цим при німецьких військах тривало формування російських частин, чисельність вояцького складу яких зросла від 108 000 осіб наприкінці 1942 р. до 300 000 восени 1944 р. 12 липня 1944 р. представники РМО підготували проект відозви Розенберґа та Кайтеля до грузинів, азербайджанців та народів Північного Кавказу, у якому йшлося про створення ''Кавказької Визвольної Армії”[624]. Було вивчено навіть плани створення польських добровольчих підрозділів при вермахті*. При цьому частинам УВВ не було приділено належної уваги й, незважаючи на деякі формальні нововведення, кардинальної зміни німецької східної політики щодо них не відбулося. 17 липня 1944 р. "Вісник розпоряджень” німецьких сухопутних військ після довгих перипетій урешті-решт офіційно затвердив кокарди на шапках для вояків та старшин УВВ[625]. Однак це, зрозуміло, не сприяло заохоченню боротьби українців у складі вермахту. Аналізуючи причини відсутності серед східних народів бажання воювати на боці Німеччини, керівник 2-го управління Східного міністерства П. Кляйст у доповідній записці Розенберґові від 27 липня 1944 р. визнав: "Однак повсюдно і завжди виникало питання, чому, за яку політичну картину майбутнього ці народи повинні проливати свою кров. Німецькі роз’яснення, втім, жодним чином не були конкретними. Вони з’ясовували цим народам, проти чого вони боряться, але не з’ясовували ”за що?”[626].

У відповідь на перші кроки Арльта на новій посаді А. Розенберґ привітав ініціативи СС-ГА щодо неросійських народів і виділив для консультацій із ФЛО свого представника у справах національної політики, міністерського експерта із проблем Сходу професора Ґ. Менде. Заручившись певною підтримкою РМО, Гіммлер вважав, що творення національних військових з’єднань не суперечитиме в майбутньому нацистській колонізації Сходу. Із цих міркувань він знову почав цікавитися планами заселення України німецькими поселенцями. 21 липня 1944 р. райхсфюрер СС надіслав листа шефові СП і СД Е. Кальтенбруннеру, в якому писав, що коли райх здобуде великі простори російського краю, області України будуть, як заплановано, заселені німцями, а на кордонах Азії — козаками зі скеруванням їх проти Азії, де залишиться колгоспна система. Гіммлер вважав, що козакам можна буде дати трохи землі; вони створять військові поселення й не будуть ворогами Німеччини. В Україні не повинно було бути релігії — ані католицької, ані православної, а дозволялися б тільки "дослідники Біблії” — пацифісти, які виступали б проти боротьби, зброї та війни. Найкращі українці, тобто добірні й вибрані, виступали б проти ворогів, але землю мали б німці[627]. Райхсфюрер СС планував, що "після перемоги” усі добровольчі частини, сформовані з українського і російського населення, будуть поселені на Східному військовому кордоні (Ostwehrgrenze), який далеко на Сході відділятиме територіально зменшену Росію від німецьких колоніальних поселень. "Землю і повне самостійне існування та волю для українського і російського населення за нашим статутом буде надано лише на козацькому кордоні”, — стверджував Гіммлер й підсумовував: ”У тилових областях, що будуть землями для німецького поселення, ми хочемо намагатися створити селянські громади з малої власності так, як ми останнім часом це робили в Україні”[628].

Однак колонізаційні плани Гіммлера щодо земель України внаслідок відступу вермахту з української території залишилися нездійсненими. Плани ж райхсфюрера СС щодо перепідпорядкуван-ня українських та інших слов’яно-східноєвропейських формувань при вермахті командуванню військ СС вдалося реалізувати лише наприкінці 1944 р.[629] Після організованого 20 липня 1944 р. невдалого замаху на Гітлера, внаслідок якого зустріч Гіммлера із Власовим перенесли майже на два місяці, райхсфюрер СС очолив резервні армії і, відчуваючи потребу знайти джерела поповнення німецьких сил на Сході, вирішив "форсувати” формування РОА. Він доручив Ґ. Берґерові вирішити проблему використання радянських військовополонених. Для цього 1 жовтня 1944 р. в ОКВ Берґера призначено шефом відділу в справах військовополонених (Kriegsgefangenenwesen). Шеф СП і СД Ернст Кальтенбруннер розцінив визнання Власова своїм шефом Гіммлером як шанс для обмеження впливу ОКГ і для розширення сфери компетенції власного відомства. Серед іншого це проявилося під час спроби ОКГ запровадити інститут капеланства для Добровольчих з’єднань.

Після того як Кестрінґ видав дозвіл на зарахування польових капеланів православної церкви до українських та інших східних частин, це не схвалили органи безпеки райху. 24 серпня 1944 р. Кальтенбруннеру було передано спеціальну записку такого змісту: "Релігійна опіка добровольців православної віри”. "Генерал Добровольчих з’єднань, — вказувалося в записці, - видав розпорядження, щоб за найкоротший час для добровольчих частин було відібрано священиків, які б могли надавати релігійну опіку для добровольців”. Щоб унеможливити проникнення у східні частини радянських аґентів, автор записки погодився перевести цю справу під контроль німецьких органів безпеки, шеф яких Кальтенбруннер повинен був затверджувати списки всіх запропонованих претендентів на польових капеланів[630]. Проте через спротив німецьких спецслужб у частинах УВВ інституту польового капеланства так і не було повсюдно запроваджено. Недоцільність запровадження в українських батальйонах вермахту польових православних капеланів німецька сторона серед іншого мотивувала тим, що їх молоді колишні бійці-червоноармійці виросли під впливом більшовицької пропаґанди атеїзму й тому нібито не відчували потреби духовної опіки з боку церковнослужителів. Винятками, що не стали правилом, були два православні капелани в УЛС і православний капелан для українських юнацьких протиповітряних формацій. Водночас добровольці з Галичини отримали душпастир-ську опіку з боку греко-католицьких священиків. Характерно, що було дозволено на греко-католицьких капеланів не лише для 14-ої дивізії військ СС, а й для кількох сотень українців у 5-ій та 10-ій дивізіях ”Ваффен-СС” та для українців у юнацьких протиповітряних формаціях. По можливості вони відправляли Богослужіння для вояків різних українських формувань німецьких військ. У вересні 1944 — лютому 1945 рр. капелан української дивізії "Галичина” Роман Лободич, наприклад, понад 5 місяців здійснював у Празі духовну опіку над усіма українськими добровольцями, які на той час перебували в цьому місті та його околицях[631].

Те, що Гіммлер вирішував справи Власова, не розв’язало усіх проблем, оскільки в інстанціях СС виокремилися дві діаметрально протилежні орієнтації в Східній політиці. Для вироблення узгодженої політичної лінії щодо добровольців Сходу в липні Арльт призначив головою української секції ФЛО польського німця Людвіґа Вольфа, а російської секції — балтійського німця Е. Кре-ґера, який без відома свого шефа міг доповідати безпосередньо райхсфюреру СС. Однак шеф ФЛО не знав, що за підтримкою Кальтенбруннера Креґер приблизно тоді ж очолив підзвітну СД "Спеціальну команду Схід” — ЗКО (Sonderkommando Ost-SKO), яка займалася справами Власова. Отже, чітко виокремилися дві лінії, які відповідно репрезентували ФЛО (підтримка усіх добровольців без надання пріоритету Власову) і ЗКО (об’єднання різних національних частин під егідою Власова). На стику цих двох орієнтирів незаанґажований Ґ. Берґер зайняв амбівалентну позицію. Підтримуючи доручення Гіммлера у всьому сприяти Креґерові, він водночас схвалив ініціативи Арльта. У відповідь, заручившись опікою Гіммлера, штаб Власова з допомогою Креґера розробив програму акції, що мала забезпечити підпорядкування колишньому радянському генералові національних репрезентацій неросійських націй. Вони повинні були прийняти концепцію Власова і довірити йому репрезентувати інтереси своїх національних комітетів, відмовляючись від ініціатив поза акцією Власова. Втім, схвалення "великоросійської тези” було б для них рівнозначним визнанню того, що вони є народами Росії. Саме тому Креґер та його співробітники чинили тиск на референтів інших національних секцій ФЛО і Керівних бюро (Lcitstellc) РМО, які репрезентували неросійські національності. Це, поряд із конфліктом інтересів між росіянами Власова і представниками інших національностей, зумовило перегляд дотогочасних підходів до вирішення східноєвропейських проблем у СС-ГА. ФЛО, зокрема, наголосило на потребі приділити значно більшу увагу українцям. Це арґументувалося тим, що доти українським справам не надавали належного значення у той час, коли представники інших націй вже створили свої представництва, яких тоді ще не мали українці. На користь їх визвольного руху говорила наявність в Україні опозиційних сталінському режимові підпілля ОУН і 50-тисячної УГГА, тоді як у розпорядженні руху Власова подібної збройної сили в Росії не було.

Під впливом ініціатив СС-ГА інші інстанції СС значно більше зацікавилися використанням українців, що проявилося в активізації у ще окупованих німецькими військами районах Західної України діяльності очолюваного Ґ. д’Алькуеном пропаґандист-ського штабу полку ”СС-Штандарте Курт Еґґерс”. Його завданням на Східному фронті було збільшити кількість перебіжчиків із ЧА на бік вермахту. Влітку 1944 р. співробітники штабу спільно з підрозділами пропаґанди вермахту провели на смузі відповідальності ГА "Північна Україна” найбільшу психологічну операцію періоду Другої світової війни під кодовою назвою "Східний скорпіон” (Skorpion "Ost”), відому також як "Скорпіон”. Найефективніша фаза операції припала на вересень та жовтень 1944 р. До неї залучено 93-ох старшин, понад 1 300 підстаршин й солдатів. У їх розпорядженні були 16 звукопередавальних станцій, потяг-друкарня, пересувний короткохвильовий передавач потужністю 80 кВт та дві стаціонарні радіостанції. Незважаючи на воєнні труднощі того часу, ВПС Німеччини надали необхідну кількість літаків для поширення друкованих пропаґандистських матеріалів[632].

На відміну від проведеної за рік до того акції "Срібна смуга”, на той час поряд з агітаторами РОА до участі в новій психологічній операції було залучено також пропаґандистів УВВ, які видали для українців в ЧА кілька часописів й листівок. Одні видання штабу акції "Скорпіон” вийшли російською мовою, інші — українською, а деякі — водночас двома цими мовами. У жовтні 1944 р, наприклад, більша частина одного з його видань вийшла українською мовою, а на її другій сторінці було вміщено допис єфрейтора УВВ М. Петренка[633]. В одній із тогочасних адресованих до вояків-українців у ЧА німецьких україномовних листівок вказано: "Переходьте на наш бік групами, посилайте вперед окремих товаришів, які повідомлять німецький пост про ваш намір”[634]. Поширеним у листівках було й таке україномовне звернення: "Товариші-українці у Червоній Армії! Зле озброєними, закоротко вишколеними, приневолено Вас станути в ряди Червоної Армії. Ваших жінок і дітей поза фронтом засилають на примусову роботу… Ви маєте, гонені вперед відділами НКВД та карними баталіонами, скривавитися у німецькому передпіллі, а Ваші сім’ї мусять після Вас залишити українську землю”. Після твердження про те, що українські сім’ї "щезнуть в Уралі та Сибірі”, вказувалося: ”Ми не хочемо стріляти в українців. Хочемо волі їхньої землі. Хочемо з Вами кінця неволі з Москвою”. На користь цього відзначалося, що на боці Німеччини ”боряться українські дивізії”. Звернення закінчувалося закликом: "Втікайте в ліси, єднайтеся з групами вільних українців або переходіть до нас. Відкидайте зброю, переходіть окремо або групами. Ми приймемо Вас як товаришів”. На зворотньому боці листівки був жовтий тризуб у синьому ромбі на жовто-синьому тлі з написом: "Під цим знаком боряться українці з нами проти спільного ворога, проти совєтського большевизму”[635].

Після такої пропаґанди почастішали випадки появи масових перебіжчиків до німецьких військ навіть незважаючи на загрозу переслідування сімей дезертирів й те, що Радянський Союз почав перемагати у війні. Інколи на німецький бік переходили кадрові офіцери ЧА з цілими групами своїх бійців. Так, ЗО червня на бік вермахту перейшли бійці взводу пішої розвідки 99-ої Житомирської дивізії 60-ої армії на чолі зі своїм командиром Петром Нікітовим, 29 липня — сотні солдатів й офіцерів 273-ої стрілецької дивізії 3-ої гвардійської армії. 3-тя і 4-та роти 969-го полку перебігли майже в повному складі з офіцерами та сержантами і зі зброєю в руках, невдовзі після чого командира 3-ої роти, двічі орденоносця старшого лейтенанта Коломійця й інших офіцерів скеровано до офіцерських шкіл Добровольчих з’єднань[636]. Однак найбільший відсоток осіб, які перейшли лінію німецько — радянського фронту й з часом приєдналися до українських частин, склали мобілізовані до ЧА чоловіки, котрі незадовго до того часу проживали під німецькою окупацією. Подекуди ЧА залишали цілі групи українських перебіжчиків, кількість яких восени 1944 р. сягнула кількох сотень. Згідно з офіційними радянськими даними, тільки 11 вересня 1944 р. на німецький бік організовано перейшли відразу 12 бійців нового поповнення 322-ої стрілецької дивізії радянської 60-ої армії. Усього від 4 до 25 вересня 1944 р. до німецьких військ перейшло 172 бійці з числа мобілізованих із західних областей України, в тому числі 73 військовослужбовці під час бою й 99 здійснили перехід до вермахту з переднього краю оборони[637]. Загалом у серпні—жовтні 1944 р. радянські воєнні комісаріати мобілізували в Галичині 165 000 українців, із яких до жовтня внаслідок акції "Скорпіон” 16 000 або 10 % опинилися в німецькому полоні. За вибором їх було скеровано до бойових частин або до праці на військову економіку Німеччини[638].

Незважаючи на частково досягнуті позитивні результати, через загальне несприятливе для німецьких військ становище на фронті операція "Скорпіон” суттєво не вплинула на хід бойових дій. Кількість перебіжчиків на бік вермахту могла бути набагато більшою, якби російські та українські частини німецьких сухопутних військ отримали політичні центри, які б репрезентували їх національні інтереси перед німецьким урядом. Однак представники владних структур райху усвідомили це тільки тоді, коли німецькі війська відступили з більшості українських земель. У проекті зміни німецької політики від 15 вересня 1944 р. керівник відділу "Схід” райхсміністерства пропаґанди доктор Фріц Тауберт, зокрема, наголошував: "Росіяни, українці та представники інших народів, які не наважилися з патріотичних міркувань переходити на бік німців, з готовністю перейдуть на бік національного органу, який буде проводити боротьбу проти більшовизму від імені російського та українського народів”. При цьому Тауберт вказував на можливу ефективність німецької політики лише тоді, "коли росіянам та українцям буде вказано чітку мету, за яку їм слід боротися, й що вони отримають замість теперішнього стану”[639].

Загалом, згідно з переданими для РМО даними командування вермахту, на початок жовтня 1944 р. на боці Німеччини діяв майже мільйон вояків Добровольчих з’єднань східних народів (Angehörige ostvölkischer Freiwilligenverbände)[640]. Із них 427 000 були колишніми вояками ЧА, решта — завербованими з цивільних жителів на окупованих східних територіях[641]. 650 000 з мільйона служили переважно у фронтових та будівельних частинах. У національному відношенні серед них було 310 000 росіян, 110 000 туркестанців, 102 195 кавказців (у тому числі в охоронних батальйонах й Східних леґіонах 18 000 вірменів, 18 395 азербайджанців, 20 800 грузинів, 13 000 представників інших народів Кавказу, тоді як 25 000 служили в німецьких частинах, а 7 000 — у військах СС або люфтваффе). Решта — 20 000 кримських татар, 40 000 волзьких татар, 5 000 калмиків, 35 000 козаків (оголошених окремою нацією) генерала Г. Паннвіца і 18 000 козаків отамана Доманова, котрі належали до сфери компетенції СС-ГА (див. табл. 19). У люфтваффе служило 6 000 вояків різних національностей, у протиповітряній обороні — ППО (Fliegerabwehrverbände) — 15 000 й у військово-морському флоті (Kriegsmarine) -6 000 вояків[642].

Таблиця 19

Кількість вихідців із Радянського Союзу в збройних силах Німеччини від червня 1941 р. до 8 травня 1945 р.[643]

Національна приналежність

Кількість

росіяни

310 000

українці

250 000

туркестанці

180 000

представники народів Кавказу

110 000

козаки з Росії

53 000

латвійці

40 000

татари з Росії (волзькі татари)

40 000

татари з Криму (кримські татари)

20 000

естонці

20 000

білоруси

12 000

калмики

20 000

Разом

1 000 000

На жовтень 1944 р. у німецьких військах було також 220 000 українців, із яких не менше ніж 190 000 перебували в частинах, номінально зарахованих до УВВ[644]. Згодом їх справжню кількість було значно перебільшено через те, що після закінчення німецько-радянської війни західні союзники з невідомих причин (мабуть, найчастіше через недостатню обізнаність) трактували усі Східні війська (Добровольчі з’єднання), незважаючи на їх національний склад, як "українські”[645].

Насправді кількість українців, які постійно брали участь у бойових діях на боці Німеччини, навряд чи перевищувала 100 000 осіб. Решта українців, не залучених до фронтових чи тилових боїв, виконували вартівничу та господарську службу при німецьких арміях, а також були працівниками адміністративної, технічної чи пропагандистської служби в німецькому війську, служили на німецьких військових підприємствах або санітарами в організації "Червоний Хрест” (Rotes Kreuz)[646]. Серед них були не лише чоловіки; протягом останнього півроку війни десятки українських дівчат стали медсестрами національних військових формувань. Від грудня 1944 р. усі заяви українок, які виявили бажання стати "сестрами милосердя” УВВ, скеровували в Любен у Сілезії на адресу: Führungsstab der landeseigenes Schwesternschaft bei Kriegslazarett 946 (S) — Lauban — Schlesien; при відборі кандидаток на медсестер УВВ не було передбачено опіки над їх родинами. Серед умов для прийняття на військову службу, зокрема, була відсутність у кандидаток дітей, батьків чи інших незабезпечених родичів[647] [648]. Згідно зі статистикою абверу, восени 1944 р. майже 15 000 українців служили розвідниками, парашутистами, диверсантами та перекладачами[647]. Решта працювали в Організації Тодта (ОТ), де в листопаді 1944 р., подібно до вояків УВВ, вони отримали поряд з іншим іноземним персоналом свої національні відзнаки — нарукавні емблеми із тризубами і назвою їх країни німецькою мовою (Ukraine)[649].

Українців, котрі на боці Німеччини продовжували діяти за межами їх Вітчизни, сконцентровано в різних формуваннях, із яких основними традиційно залишалися національні охоронні та будівельні батальйони. Переважно це були погано вишколені й недостатньо озброєні колишні охоронні курені, чимало вояків яких проявили військову хоробрість при виконанні бойових завдань. У липні 1944 р., зокрема, український батальйон на лінії Мінськ-Вільнюс охороняв м. Раєвка й зупинив наступ загону радянських партизанів, у серпні стрільців Котляра і Шульгу нагороджено за відвагу при обороні їх куренем відрізку Східного фронту шириною 8 км, а чота вахмістра Івана Глущенка стримала ворожий наступ на шляху німецької колони. У вересні того ж року українська чота врятувала від дій радянської диверсійної групи нафтовий потяг, до якого належало 18 вагонів[650]. Однак із просуванням ЧА на Захід німецьке командування визнало ці формування нездатними до ефективної відсічі й успішних фронтових дій. Тому охоронні батальйони поряд із рештками частин УВВ восени 1944 р. сконцентровано переважно в тилу на землях райху й ще окупованих ним країн Європи. Вони були скеровані до складу поліційних полків, із якими їх залучено до протипартизанських дій та охорони комунікацій переважно у Польщі, Хорватії та інших країнах Європи. Зокрема 205-ий батальйон ”Шума”, який у березні—травні 1944 р. брав участь у бойових діях в околицях Ґродека під Грибувом й під Любліном, наприкінці 1944 р. було спрямовано під Цєшин. У вересні 1944 р. 207-ий охоронний батальйон, скерований до 23-го поліційного полку (207. Schutzmannschaft-Bataillon b. 23. Polizei-Regiment) після бойових дій у Балигороді на Лемківщині, брав участь у військових операціях в околицях Казімєжа, Катовіц, Пеліци та Янзенува під Краковом. Українці в хорватському охоронному батальйоні восени того ж року брали участь у боях під Айхендорфом, Бановою Єруґою і Батіною в Хорватії. Інша сформована з українців частина ”Шума” тоді ж брала участь у боях на боці 10-го поліційного полку під Парижем у Франції, і відтак її скеровано під м. Реґенсбурґ у Німеччині[651].

Одночасно у складі сухопутних військ продовжували діяти різноманітні українські будівельні й інші курені вермахту. Деякі з них поповнили німецькі бойові групи (Kampfgruppen), інші — замінили розбиті німецькі формації (див. табл. 20). У вересні 1944 р., наприклад, у районі Нижнього Райну було створено бойові групи № 1, 2 і 3; до складу останньої у грудні того року включено як третій батальйон український курінь, що до того часу захищав лінії зв’язку. В ряді випадків у складі окремих куренів й сотень німецьких дивізій, армійських корпусів, армій та груп армій українці брали участь у важких й виснажливих фронтових боях на визначених командуванням вермахту позиціях на передових лініях або проти диверсійних загонів в тилу. В разі залучення до бойових дій вони воювали у складі піхотних дивізій, яких підтримували авіація й танкові частини. На місце бойових дій ці формування прибували пішки або на підводах чи у військових ешелонах. Відбиваючи атаки, вони опинялися перед наступом переважаючих сил, під обстрілами важкої артилерії та бомбардуваннями авіації супротивника. Українські формації брали участь здебільшого в оборонних боях, кращими результатами яких були прориви з оточення за умов неспроможності вермахту тривалий час ефективно боротися відразу на двох фронтах.

Найбільше частин, сформованих з українців у вермахті, було зібрано у дислокованій в Південній Франції Добровольчій кадровій дивізії (Freiwillige-Stamm-Division) зі штабом у Ліоні. Поділена на полки, вона була під контролем різних німецьких військових з’єднань. її добровольчий кадровий полк № 2 (Freiwilligen-Stamm-Regiment 2) спершу складався із представників народів Азії, але після переведення їх до 162-ої туркменської дивізії був укомплектований переважно з росіян та українців. У лютому 1945 р. до його складу увійшли український оперативний батальйон (Einsatz-Bataillon) й так званий резервний та вишкільний батальйон українських добровольців (Ersatz- und Ausbildung-Bataillon für ukrainischen Freiwillige). У складі цього полку був теж фронтовий батальйон, яким командував офіцер зі спецшколи вермахту для східних офіцерів (Grafenwöhr-Schule der Ostoffizieren) й ще один фронтовий батальйон, у складі якого були українці. Добровольчий кадровий полк № З (Freiwilligen (Ukr.) Stamm-Regiment 3) спершу був укомплектований туркменами, але від червня 1944 р. став українським. У лютому

Таблиця 20 (початок)

Українські військові формування, підпорядковані генералові Добровольчих з’єднань (станом на 8 жовтня 1944 р.)[652]

Військове підпорядкування

Формування

ГРУПА АРМІЙ" ПІВДЕНЬ”

Українська сотня № 63Українська будівельна сотня № 273- тя українська сотня батальйонупостачання № 5624- та українська сотня батальйонупостачання № 563

Армійська група

4-та українська сотня будівельно-саперного

Фреттера-Ріко

батальйону № 1094-та українська сотня саперного батальйону № 217 Українська сотня № 354-та українська сотня будівельно-саперного батальйону № 781

8-ма армія

6-та українська сотня батальйону постачання № 142

ГРУПА АРМІЙ ”А”Армійська група генерал-полковника Гайнріці (1-ша танкова армія)

5-та українська сотня батальйону постачання № 7204-та українська сотня батальйонупостачання № 571

11-та танкова армія

Український будівельно-саперний батальйон № 559

Український батальйон постачання № 551

24-та танкова армія

Українська сотня № 168

17-та армія

1-ша українська сотня будівельно-саперного батальйону № 131

4-та танкова армія,

4-та українська сотня саперного

48-ий танковий

батальйону № 221

армійський корпус

4-та українська сотня будівельно-саперного батальйону № 97

ГРУПА АРМІЙ "ЦЕНТР”

1, 2 і 3-тя чоти української вартівничої сотні № 10Українська вартівнича сотня № 606, 607, 608, 609, 611

2-га армія

4-та українська сотня будівельно-саперного батальйону № 134

Таблиця 20 (закінчення)*

Українські військові формування, підпорядковані генералові Добровольчих з’єднань (станом на 8 жовтня 1944 р.)

Військове підпорядкування

Формування

ГРУПА АРМІЙ "ЦЕНТР”

3-тя українська сотня батальйону

4-та армія

постачання № 687Українська сотня батальйону постачання № 354Українська будівельно-саперна сотня № 785 3-тя українська сотня саперного батальйону № 3612-га українська сотня батальйону № 531

54-ий армійський відділ

2-га українська сотня

Ґрассера

вартівничого батальйону № 894 1-ша українська сотня вартівничого батальйону № 531 4-та українська сотня будівельно-саперного батальйону № 565

3-тя танкова армія

Українська вартівнича сотня № 639 Українська сотня батальйону постачання № 546 і українська сотня батальйону постачання № 508

ГРУПА АРМІЙ "ПІВНІЧ”

4-та українська сотня будівельно-саперного батальйону № 96

Військова округа "Данія”

Український батальйон постачання № 683 Українська сотня будівельно-саперного батальйону № 683Український будівельно-саперний батальйон № 651

Інше підпорядкування

Український батальйон постачання № 813 3-тя українська сотня саперного батальйону № 148 Українська вартівнича сотня № 198 Українська будівельно-саперна сотня № 235 Українські батальйони № 281 і 285

Верховний командувач на

Добровольчий (український) кадровий

Заході, Добровольча кадрова дивізія

полк № 3

За іншими даними, серед цих формувань теж були розформований в грудні 1944 р. український польовий артилерійський батальйон № 101 (Ukrain. Feldzeug-Bataillon 101), будівельний батальйон № 156 (Bau-Bataillon 156), розміщений на той час у Данії галицький будівельно-саперний батальйон № 692 (Galizisches Baupionier-Bataillon 692), український (до 1944 р. Східний) батальйон безпеки № 553 (Ostvolk(seit 1944-Ukrainisches) Sicherungs Bataillon 553) (Jurado C. C. Breaking the Chains… — P.2O5-2O8). 1945 р. його перекинуто на фронт під Нижнім Райном у розпорядження 19-ої армії генерала піхоти Германа Візе (Wiese) включно з українським випікільним батальйоном й ще однією частиною (що оперативно підпорядковувалися 805-ій німецькій дивізії), а також українським артилерійським куренем (Ukrainische Feldzeug-Bataillon550), підпорядкованим німецькій 1005-ій бриґаді. На відміну від попередніх полків, добровольчий полк № 4 від самого початку складався переважно з росіян та українців. У червні 1944 р. його частини перевели до складу добровольчого полку № З[653].

Крім національних частин вермахту українці поповнили лави німецьких та іноземних дивізій військ СС, які з елітних й ідеологічно індоктринованих з’єднань перетворилися на своєрідну багатонаціональну армію. На той час у них були репрезентовані майже всі народи Європи, а німці складали меншість; практично не було жодної дивізії, сформованої тільки з німців. До останніх місяців війни у складі ”Ваффен-СС” створено 38 дивізій (у тому числі 17 здебільшого й 2 значною мірою з іноземного персоналу), із котрих деякі не були повністю укомплектовані вояцьким складом й нагадували радше "паперові дивізії”[654]. Як це не парадоксально, але станом на 16 грудня 1944 р. однією з найповніше укомплектованих виявилася українська дивізія (понад 15 000 вояків), тоді як інші дивізії відчували брак вояцтва (11-та танкова ґренадирська дивізія "Нордлянд” мала у своєму складі 9 000 вояків, 17-та — З 500, 19-та латвійська — 9 396, 22-га "австрійська” "Марія Терезія” — 8 000, 24-та "Валлонія” — 4 400). Загалом повноцінними дивізіями були з’єднання № 1-21, 22 і 30, тоді як решта були чисельністю не більше полку. По одній дивізії сформовано із представників багатьох народів Європи, а до кінця війни засобами військ СС створено — або перебували на стадії формування — по дві латвійські та російські піхотні й дві козацькі кавалерійські дивізії. 1 жовтня 1944 р. у складі усіх з’єднань військ СС був майже мільйон осіб[655]. Серед них у період війни служило понад 150 000 колишніх громадян СРСР[656]’, у тому числі понад 26 000 українців[657]. Українці були на третьому місці після росіян (у тому числі в складі РОНА і козацьких дивізій кавалерійського корпусу

Таблиця 21Кількість іноземців у військах СС від червня 1941 р. до квітня 1945 р.59

Країна

Кількість вояків

Албанія

3 000

Бельгія (валлонці)

15 000

Бельгія (фламандці)

23 000

Білорусь

8 000

Болгарія

1 000

Данія

11 300

Естонія

20 000

Іспанія

1 000

Італія

20 000

Латвія

39 000

Нідерланди

22 000

Норвегія

6 000

Росія (в тому числі козаки)

50 000

Румунія

5 000

Сербія

15 000

Україна

30 000

Фінляндія

1 000

Франція

8 000

країни тюркської мовної групи

8 000

(в тому числі східні турки)

Швеція, Швейцарія і Люксембург

3 000

Разом

310 300

військ СС) і латвійців порівняно з іншими іноземцями, котрі стали основним континґентом іноземних вояків військ СС (див. табл. 21).

Прийнятих до військ СС українців, як і решту слов’ян-східноєвропейців, союзні країни антигітлерівської коаліції безпідставно зарахували до еліти райху й трактували як "есесівців” людей, котрі насправді не відповідали тогочасним суворим расовим вимогам до членів СС[658]. 28 травня 1944 р. в інструкції шефові СП і СД Е. Кальтенбруннеру Гіммлер наказав, що кожен українець у дивізіях військ СС не повинен називатися "есесівцем” (SS-Mann), а має трактуватися лише як "українець, котрий служить у з’єднанні зброї СС”. "Прошу звернути особливу увагу на те, — вказав він, — щоб високовартісна та поважана назва "есесівець” вилучалася з усіх офіційних, а також неофіційних повідомлень, у яких буде йтися про численних представників іноземних національностей, котрі сьогодні служать під командуванням інстанцій СС”6'.

Звання військ СС та символіка СС в українців у дивізіях ”Ваффен-СС” виключали будь-які можливості контактів українців з анти нацистськими групами, перехід на бік партизанів чи здачу в полон. Почуття безвихідності посилювали поширювані чутки про те, що "есесівців” у полон не беруть, а відразу знищують. Разом із цим, традиційно виплекана від козацьких часів повага до військової служби, цілеспрямована німецька пропаґанда, молодечий романтизм й відсутність об’єктивної інформації робили їх надійними вояками. Поряд із 14-ою дивізією військ СС "Галичина” на середину 1944 р. окремі українці або чисельно невеликі українські підрозділи поповнили ще дванадцять дивізій "Ваффен-СС”. Серед них були танкові дивізії № 1 "Ляйбпітандарте Адольф Гїтлер”, № 2 ”Дас Райх”, № 3 "Тотенкопф”, № 5."Вікінґ”, № 9 ’Тоген-іптауфен”, № 10 "Фрунсберґ” (набір українців до яких відбувся на основі частини добровольців дивізії "Галичина” та мобілізації чоловіків до військової служби в Галичині навесні 1944 р.)[659], № 12 "Гїтлерюґенд” і № 18 "Горст Вессель”, добровольча кавалерійська № 22 "Марія Терезія” і ґренадирські № 29 (російська № 1), № ЗО (російська № 2, згодом білоруська № 1) та № 31 "Валлоніен”[660].

Перед відкриттям Другого фронту командування військ СС із політичних міркувань не допускало українців до бойових дій на Заході. Однак після червня 1944 р. почали залучати сотні українців до різних дивізій "Ваффен-СС”, і у складі цих з’єднань їх усе ж кинули на західну ділянку воєнних дій вермахту. Багатьох українців у дивізіях військ СС при цьому спіткала трагічна доля: як і мобілізовані Червоною армією українці, вони не мали належного бойового досвіду фронтових дій і більшість із них загинули на Сході або Заході. Серед них — сини офіцерів формацій, створених з українців: наприклад, син Голуба Юрій, котрий поліг під Бродами як підстаршина 14-ої дивізії "Ваффен-СС” "Галичина”, син П. Дяченка Петро, котрий загинув в Угорщині під Балатоном як вояк 5-ої дивізії військ СС "Вікінґ”, 21-річний син командира охоронного батальйону № 104 майора Левковича — вояк 30-ої дивізії військ СС, якого вбито під час бою у Франції[661].

Ще восени 1941 р. до 1, 2 та 3-ої дивізій військ СС в Галичині завербували понад 1 000 українців переважно з Покуття та Гуцульщини. У цей час референт СД в Галичині Альфред Кольф таємно провів їх расову експертизу і дійшов до висновку, що вони придатні до служби у "Ваффен-СС”; деяких було включено до дивізій вермахту як перекладачів або службовців. Навесні 1943 р. вербування українців з території інших регіонів, включених до Генеральної губернії, підтримав командир 1-ої танкової ґренадирської дивізії військ СС генерал-полковник Й. Дітріх, але порівняно з попередньою нова акція не дала бажаних результатів. ”На одній відправі д-р Дітріх зобов’язував нас творити українські відділи незалежно від українських політичних кругів, — згадував учасник тих подій Михайло Марганець. — Ми запротестували, бо того роду справа була насамперед політична. Незважаючи на те, мене вислано до Галичини набирати українців до війська. Від ОУН дістав я наказ — не привезти ні одного вояка — і цей наказ я виповнив. Я говорив з губернатором Вехтером, здаючи йому звіт із мого доручення. Він поміг у моєму завданню, висилаючи мене з Галичини без нічого. Це був квітень і він про українські справи уже. був поінформований та носився вже з планом творити, дивізію ["Галичина”]. В травні 1943 р. ми дістали дозвіл вербувати українців до війська у таборі полонених під Любліном, де були старшини-українці з Червоної армії. їх життєві умови були жахливі й вони годилися на все, навіть вступити до білоруської армії, аби лише вирватися з табору й тому ми мали там успіх. Раптом прийшов з Берліну наказ — спинити наш вербунок і нас арештувати, бо ці люди під Любліном були призначені на загладу (знищення — А. Б.)”[662]. Водночас кілька десятків галицьких українців стали службовцями або перекладачами 2 і 3-ої дивізій військ СС і, на відміну від східних українців, вже у 1943 р. деякі з них були нагороджені Залізними хрестами 2-го класу; окремі з них воювали влітку 1943 р. під Курськом й в 1944 р. у Франції[663].

Одним з найбільше відомих з’єднань ”Ваффен-СС” завдяки своїм військовим діям стала 5-та танкова ґренадирська дивізія військ СС "Вікінґ” (5. SS-Panzer-Grenadier-Division “Wiking”) оберфюрера Карла Ульріха (Ulrich), яку дехто з авторів праць про неї називав одним із найбоєздатніших з’єднань німецьких військ із представників різних національностей і менталітетів[664]. До неї спрямовано понад 1 000 українців із 3 000 осіб, мобілізованих у Галичині влітку 1944 р. Вони були скеровані спершу на вишкіл у вишкільно-запасний полк галицької дивізії (решта 1 000 осіб опинилася в інших дивізіях (особливо у 22-ій дивізії "Ваффен-СС” в Угорщині), а ще приблизно 800 — на вартівничій службі під Берліном)[665]. У липні 1944 р. 1 000 добровольців дивізії "Галичина” переведено в Ґросскіріпбаум поблизу Вандерну у Франції. Після обмундирування в уніформи з відзнаками "Галичини” їх транспортовано до Гайделяґеру, через два тижні до лісу поблизу Франкфурте над Одером й ще через тиждень — у місцевість під Прагою в Чехії, де вони прийняли присягу. Після цього вояків перевезли у Модлін в Польщі; усі їх протести проти цього проігноровано. Тут понад 1 000 українців розподілено на окремі групи, і вони опинилися в основному в двох полках: "Германія” (Germania) та "Вестлянд” (Westland). Українців тут не зосереджено в єдину частину, а розкидано по різних підрозділах — на відміну, наприклад, від фіннів або балтійців, яких об’єднали в національні батальйони. Українців із полку "Германія”, зокрема, було скеровано в Леґіоново на схід від Варшави, де їх розділили по сотнях і чотах по 5–6 осіб у групі; те ж саме практикували в полку "Вестлянд”. Було заплановано делеґувати до них капелана Юліана Габрусевича, але через нагальну необхідність залучення їх до боїв ця справа виявилася неактуальною. Дивізія брала участь у бойових діях майже два з половиною місяці перед тим, як вцілілі українці залишили фронт і повернулися до дивізії "Галичина”. Більшість із них загинули в боях під Будапештом у жовтні 1944 р. Із 1000 українців вижило тільки менше ніж 400, яких наприкінці жовтня 1944 р. переведено до Словаччини, де 4 листопада вони приєдналися до галицької дивізії^69.

Були теж інші інциденти такого роду, хоча й не таких масштабів. Наприклад, іншу групу мобілізованих формально до галицької дивізії українців у липні 1944 р. скеровано до 9-ої дивізії ”Ваффен-СС” ’Тогенштауфен”, якою тоді командував бриґадефюрер Сильвестр Штадлер (Stadler). Вони брали участь у боях в околицях Арнгайму в Нідерландах, в Арденах і Угорщині™. 24 липня 1944 р. загинуло кілька десятків українців, які в лавах цієї дивізії взяли участь в боях під м. Каім і Гай у Франції^71.

Промовистою є доля понад 200 українців, які після вишколу в Гайделяґері в червні-серпні 1943 р. у складі окремого куреня опинилися в 10-ій танковій дивізії військ СС "Фрунсберґ”, якою командував группенфюрер Гайнц Гармель (Harmel). 28 липня вони взяли участь у боях під м. Ессен, а незабаром опинилися під столицею Франції^72. Описуючи їх долю, дивізійний капелан

Бабій Л. Група вояків дивізії "Галичина” на вишколі й фронті у дивізії ”Вікінґ” 1944 року // Вісті Комбатанта. — 1994. — Ч. 5–6. — С. 112–116. Про історію цього з’єднання див.: FürbringerH. 9. SS-Division "Hohenstauffen” 1944: Normandie-Tarnopol-Arnheim. - Bayeux: Editions Heimdal, 1984.

71

Список поляглих вояків… — C. 88, 67.

Там само. — C. 82, 68.

г

Олександр Маркевич згадував: ”Нас, як вишкільний курінь, приділено до дивізії. Вишколу майже не переводжено з огляду на налети і брак спокою. Були в Парижі, Белєме, Ремалярд. Врешті опинилися ми по цьому боці р. Сени і прямували до Бельгії. Побували теж в Голландії. Під час тієї дороги частина хлопців полегла від налетів і партизан, частина попала до неволі, а решта втікла. Залишилося з цілого куреня 50 хлопців і тепер пере'бувають в 10 запаснім курені в Бенґен в Надренії… В Бельгії ставилися люди до українців краще, як у Франції, а вже найкраще в Голландії. Відношення німецького командування до наших людей було дуже лихе і трактували їх як полонених”73.

Українці поповнили також 18-ту добровольчу танкову ґренадир-ську дивізію СС "Горст Вессель” (18. SS-Freiwilligen-Panzergrenadier-Division "Horst Wessel") бриґадефюрера Вільгельма Трабанта (Trabant), що в березні 1944 р. брала участь у деяких невеликих антипарти-занських операціях під Самбором. На час битви під Бродами під командуванням штурмбанфюрера Ернста Шефера створено бойову групу (відому як бойова група Шефера або бойова група "Горст Вессель”), завданням якої було допомогти п’яти дивізіям вирватися із Бродівського котла^74. Вона зазнала значних втрат і у серпні 1944 р. була поповнена деякою кількістю вцілілих українських вояків з галицької дивізії в районі м. Ясла^75. У жовтні 1944 р. одна їх частина була включена до посиленого батальйону, що прибув у Словаччину разом із дивізією "Галичина”; в листопаді 1944 р. вона як частина 6-ої армії була переведена під Будапешт, де також воювали українці з дивізії "Вікінґ”. У цьому ж районі в бойових діях брали участь понад 100 українців, котрі після червня 1944 р. увійшли до складу окремого батальйону одного з полків 22-ої добровольчої кавалерійської дивізії "Марія Терезія”76 (22. SS-Freiwilligen-Kavallerie-Division “Maria Theresia"), якою командував бриґадефюрер Авґуст Цеґендер (Zcgender).

Ще більше українців було у змішаній за національним складом 30-ій дивізії військ СС (російській № 2), сформованій за наказом СС-ФГА у серпні 1944 р. і передислокованій до Франції^77. До неї увійшли бриґада оберштурмбанфюрера Ганса Зіґлінґа, 68-ий

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 257.

Про історію цієї дивізії див.: Ticke W„Rebstock F. Im letzten Aufgebot: Die 18.SS-Freiwilligen-Panzergrenadier-Division Horst Wessel. - Coburg: Nation Europa Verlag, 1999. - S. 250–300.

Гайке В.-Д. Українська дивізія… — C. 96.

Крохмалюк P. Заграва на Сході… — С. 288.

SSFha. Amt II Org. Abt. 1 a/II. Tgb Nr. 2590/44 g.Kdos. Berlin-Wilmersdorf, 18. Aug. 1944. Geheime Kommandosache. Betr.: Aufstellung der 30. Waffen-Gren.-Div. der SS (russische Nr. 2) // N AUS. -T-175.- Roll 141.- Frame 000 200; В A. - RS 3 — Divisionen der Waffen-SS. - N 30. - Nr. 1–8 (1944).

козацький кавалерійський дивізіон й 60, 64 і 65-им білоруські батальйони ”Шума”, Поряд із ними до складу цієї дивізії додано об’єднані в 61-ий батальйон ”П1ума” українські охоронні курені № 56 та 102, а також об’єднані в 63-ій батальйон колишні 115 та 118-ий українські курені. На їх основі укомплектовано дивізійні 75 і 76-ий полки військ СС (Walfen-Grenadier Regimenter! der SS Nr 75 und 76) та деякі батальйони^78. Крім них, у серпні того року цю дивізію поповнив сформований переважно з українців колишній 101-ий український охоронний курінь і Східний батальйон № 654, на основі яких сформовано третій дивізійний полк. "Правою рукою” Зіґлінґа і командиром цього полку 30-ої дивізії був колишній командир 101-го куреня, 30-річний українець із Донеччини, найвищий за ранґом іноземець в дивізії майор Муравйов. Він розмовляв українською і звертався нею до всього полку незважаючи на те, що полк складався не лише з українців, а й з росіян, білорусів, поляків, татарів і представників інших національностей. Після того, як дезертирували українські батальйони № 61 і 63, німецькі органи безпеки заарештували кілька десятків українців зі штабної сотні цього полку за зв’язок з "бунтівниками”; потім більшість розстріляли, а решті відібрали особисту зброю. Після цього штаб дивізії виїхав із Безонсону через Бальфур до Кольмару в Ельзасі. Під час переходу дивізії дезертирувало ще кілька менших підрозділів разом із командирами, в чому звинувачено росіян, а українців деякий час навіть знову допустили до штабної сотні при штабі дивізії. Однак, побоюючись переходу стрільців на бік французького руху Опору, німецьке командування почало роззброювати цілі сотні, а згодом і батальйони дивізії, вояків яких під вартою скеровано до копання окопів. Підсумовуючи складну долю дивізійників, один із них О. Колтик пізніше так писав у споминах: ”В листопаді зовсім несподівано кинено дивізію на фронт у Воґези. Без плащів, без накривал, серед дощу й морозу, провели ми дванадцять днів. Французи розбили дивізію в порох. Багато вигинуло, але більшість таки перейшла до французів”79.

Поступова зміна німецької політики заторкнула тоді ж реорганізовану після битви під Бродами 14-ту дивізію військ СС "Галичина”. На початок листопада вона стала своєрідним збірним пунктом, куди прибували українці, які служили в інших формуваннях німецьких військ (підстаршина Богдан Лисяк, наприклад, перейшов до української дивізії з дивізії СС "Ляйбштандарте Адольф Гітлер”, у якій він був перекладачем)80. Іншим джерелом

Tgb. Nr. 3715/44 gKdos. 19 Okt. 1944. Umgliederung der 30. Waffcn-Gren. Division d. SS (russ. Nr. 2). // NAUS. - T-175. - Roll 141,- Frames 000 089 — 000 091.

Колтик О. На західньому фронті. З "Одиссеї” українських вояків у 2 світовій війні // Вісті… - Грудень 1952. — Ч. 12 (26). — С. 8–9.

Новосад II. З Україною в серці. Спогади. — Львів: Каменяр, 1995. — С. 105.

дивізійних поповнень були старшини й підстаршини колишньої УГА й армії УНР, які поповнили вишкільно-запасний полк дивізії’81. Змінилася теж тональність пропаґанди. З листопада у зверненні дивізійного командира Фрайтаґа до вояків йшлося про те, що Німеччина відкрила можливості відродження своїх національних держав "всім молодим народам Европи, які прямують до відбудови своєї державності”. А 9 листопада Фрайтаґ акцентував увагу на тому, що "пропагандистське виховання та психологічна обробка людей” мають особливе значення для забезпечення бойової готовності військової частини і закликав повністю передати в руки командирів батальйонів "політичне керівництво частиною” й активно залучати до цієї роботи капеланів^82. Згодом дивізія стала відомою серед українців як 1-ша Українська дивізія (далі — 1-шаУД) й отримала офіційну назву ”14-та Ґренадирська дивізія Зброї СС (українська ч. 1)” (14. Waffen-Grenadier-Division dei SS (ukrain.Nr. 1))*. Від початку 1945 p. дивізія брала участь в бойових діях у Словенії, а наприкінці березня — в Австрії, де воювала до капітуляції Німеччини^83.

Серед них з УГА були: Петро Байдило, Роман Валька, Богдан Барилко, Василь Бичишин, Браєвський, чотар Будинецький, Ярослав Гавернов-ський, О. Ганаєвський, Богдан Губіс; Дюбницький, Степан Жовтяк, професор Іван Карецький, Кідик, поручник Колис, магістр Василь Локасьо, Іван Лянецький, Олекса Катамай, Філарет Мишковський, хорунжий Юрій Неклович, Олекса Опалківський, Ддам Пластинецький, Тимотей Робожницький, Микола Румащук, Володимир Садкевич, Омелян Слов’янський, Роман Сокович, Григорій Толоцький, Михайло Турковський та чотар Чухрай. Станом на осінь 1944 р. у вишкільно-запасному полку дивізії служили також старшини колишньої армії УНР: полковник технічних військ Ігнат Білий-Біленко, сотники Вологій та Драбченко, поручники Гарасим Шерман та Осип Решетюк й інші (Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч, 3. — С. 64).

Детальніше про це військове з’єднання див.: Боляновський А. В. Дивізія "Галичина”. Історія. — Львів: Інститут українознавства, 2000.

14. Ґрен. Див. Зброї СС /Гал. ч. 1/. VI. Кв. Шт. Див., дня 3. 11. 44. Відн.: Пам’яті 9-ого листопада. Підп.: Фрейтаґ, СС-Бріґадефюрер і Генерал-Майор Зброї СС. Командир Дивізії // Archive of the Ist UDUNA by the UCRDC in Toronto. - The materials dealing with the Division. - Military Board (Vijskova Uprava). b) Historical Section. - Doc. № 35.

Згідно з документами зв’язкового офіцера СС в ОКВ, дивізію офіційно названо "українська ч. 1” 12 листопада 1944 р. (Дзвони. Літературно-науковий журнал. — Рим-Дітройт, 1978. — Ч. 1 (104). — С. 53).

Див.: Luciuk L. Y. Ukraine’s Wartime Unit Never Linked to War Crimes (Ukrainian Division Galicia) // Ukrainian Reviews.- Vol. 35. - No. 2. - Summer 1987. - P. 29–31 (Docu-ments: P. 32–40); Hunchak T. On the Homs of Dilemma. The Story of the Ukrainian Division 1943–1945.-Langham, NY Oxford: University Press of America, 2000; Jules Desche-nes J. Commission of Inquiry on War Criminals, Report. - Ottawa, Dec. 1986; Puntigam J. P. (Verfasser). Vom Plattensee bis zum Mur. Die Kämpfe 1945 im Dreiländereck. -Feldbach: Hanneskrais, 1992. - S. 58-170,174–182,196,210–212,219,233–246,250-251, 255, 260; Internet: http://www.infoukcs.com/uccla/pressreleases/warcrimes/press08.html.

У 1944 р. сотні українців також воювали на боці німецьких військово-повітряних сил (ВПС) — люфтваффе (Luftwaffe). Багато вихідців з України служили тут як допоміжний персонал і як перекладачі, для котрих ще 11 січня 1943 р. офіційно запроваджено нарукавну пов’язку з написом "Перекладач вермахту” ("Wehrmachtsdolmetscher”). Дехто з них пройшов підстаршинське навчання в німецьких військових школах. Восени 1944 р., наприклад, у Празі в сірих уніформах люфтваффе на перевишколі перекладачів опинилася група українців, які після закінчення військового навчання отримали німецькі мундири з усіма атрибутами до офіцерської холодної зброї включно. Характерно, що навіть всупереч критичній ситуації райху на фронтах між українськими і німецькими вояками традиційно зберігалася дистанція, що позначилося на службі й у побуті (відомо, наприклад, що патрулі німецької польової поліції в деяких випадках використовували нагоду продемонструвати свою зверхність та перевагу й затримували українських поручників за найменшим приводом — від перевірки документів до порушення вигляду уніформи включно). Ще більше українців було зосереджено у сформованій німецьким командуванням окремій Східній ескадрі генерала Генріха Ашен-бреннера* й кількох авіаційних групах, створених на базі переважно полонених радянських військових авіапілотів. їх залучали здебільшого до перегнання літаків із заводів райху до діючих з’єднань німецьких військ. Саме українські офіцери цих груп виступили з ініціативою створити завдяки озброєнню та матеріальній підтримці люфтваффе власні національні авіаційні військові частини, у розпорядження яких з часом мали б перейти всі полонені радянські авіатори-українці, яких використовували на примусовій праці. Двадцять українських авіапілотів навіть спробували отримати в Г. Ґерінґа дозвіл на створення української літунської частини^84. Проте намагання сформувати її закінчилися безуспіпіно з огляду на незацікавленість у цьому Ґерінґа, який

Генріх Ашенбреннер народився 8 липня 1895 р. в Кранкенгаґені (Krankenhagen). Брав участь у Першій світовій війні, був командиром сотні 164-го піхотного полку й керівником авіаційного вишколу, а в 1920-их роках — пілотом. Протягом 1 жовтня 1926 р. — ЗО вересня 1929 р. відвідував таємні авіаційні курси в м. Липецьк у Радянському Союзі. Після цього деякий час очолював вишкільні курси в Браун-швайзі та Галле й завдяки набутому в СРСР досвідові в 1930-их роках зробив швидку військову кар’єру. З 1 лютого 1930 р. — гауптман, з 1 січня 1935 р. — майор, з 1 червня 1939 р. — генерал-майор, з 1 серпня 1944 р. — генерал-лейтенант. Протягом 1 жовтня 1939 р. — 21 червня 1941 р. був аташе від авіації в посольстві Німеччини в Москві. Нагороджений високими відзначеннями, у тому числі 21 вересня 1942 р. — Залізним хрестом в сріблі.

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо… — С. 6. не погоджувався також на творення інших національних авіаційних частин.

Тільки протягом останнього року німецько — радянської війни ставлення до ”гіві” в люфтваффе змінилося на рівні офіційної політики. 28 червня 1944 р. Г. Апіенбреннер на кшталт генерала Добровольчих з’єднань став іменуватися як "Інспектор персоналу з представників східних народів у люфтваффе” (Inspekteur des ostvölkischen Personal der Luftwaffe). Наприкінці того ж року Ґерінґ дав дозвіл на комплектування ВПС РОА, у складі яких були вимушені діяти українські офіцери. Одним із найвідоміших із них була колишня майор радянської військової авіації українка Серафима Ситник. Серед відомих в люфтваффе українців були старшини Павло П’янчук*, Сушко, Київський та інші, декотрі з яких особливо відзначилися. Старшина Київський, наприклад, отримав ранґ майора, а командиром першого ескадрону Східної ескадри був майор Олійник — син еміґрантів з України, який народився в Німеччині, отримав Лицарський хрест й очолив одну з перших частин люфтваффе, оснащених реактивними літаками[666]. Визнаючи військові заслуги українських офіцерів-літунів Східної ескадри, у жовтні 1944 р. їх привітав особисто генерал Апіенбреннер[667].

Порівняно з військами СС й люфтваффе значно менша кількість українців як ”гіві” опинилася у воєнно-морському флоті Німеччини — кріґсмаріне (Kriegsmarine). Під час загальновійськової акції набору ”гіві” на узбережжі Чорного моря юнгами й матросами стало багато повнолітніх юнаків та неповнолітніх сиріт, кожен з яких трактувався як "помічник морського флоту” (Marinehelfer). Одним із наймолодших з них був 10-річний Анатоль Заблоцький, після вивезення батька якого до Сибіру в 1938 р. вбито його матір, невдовзі після чого щезла 6-річна сестра[668]. Подібна недоля спонукала багатьох сиріт інших національностей з України шукати кращу долю в допоміжних службах німецького воєнно-морського флоту. Проте, порівняно з іншими родами військ, набагато більше українців на той час продовжувало перебувати в підрозділах Добровольчих з’єднань, що були структурно й в оперативному плані підпорядковані командуванню вермахту.

Українці в німецьких військах ніколи не знали про дійсну чисельність своїх національних військових формувань; справжня кількість цих формацій була невідома не лише широкому загалові українців, а й навіть компетентним німецьким військово-статистичним інстанціям. На сторінках тогочасної преси тільки повторювали тезу про їх значну кількість у складі збройних сил Німеччини. Восени 1944 р. пресовий орган УВВ "Український Доброволець” стверджував, що ці "маси українців, хоч і роз’єднані по різних формаціях, але всі вони творять ту реальну силу, яка тепер уже кличе до себе увагу не лише військової команди, а і політичних чинників”88.

У зв’язку з напливом нових континґентів українців до німецьких військ дещо підвищився рівень їх психологічної опіки, що проявилося у збільшенні кількості друкованих для них пресових органів. Загалом на середину 1944 р. для вояків-українців у Німеччині видавалося 10 вояцьких газет та журналів. Як і раніше, основними з них були щотижневі переважно 4- або 6-сторінкові "Нова Доба” та "Український Доброволець” (редактором якого у 1944 р. був Г. Которович, використовуючи псевдоніми "Михайло Василенко” та "Роман Світличний”). Серед інших були такі пресові органи, як "Україна”, ”3а волю і права”, "Вояцька слава”, "Наша сила”, "Воєнно-науковий альманах”, "За Нову Европу”, "До перемоги (Тижневик Військової Управи Галичина для добровольців Стрілецької дивізії "Галичина)” і "Дорога” (часопис для українських юнацьких формацій протиповітряної оборони). Втім більшість із них — це неперіодичні видання, які виходили обмеженим накладом і дуже короткий проміжок часу, за винятком "Українського Добровольця” (всього протягом травня 1943 р. — грудня 1944 р. побачило світ 85 його номерів, у тому числі від червня 1944 р. із підзаголовком "Орган Українського Визвольного Війська”89 — окресленням, якого не було на попередніх номерах). Перші номери табірного журналу "Україна”, який видавала за редакцією Володимира Жили українська група спеціального табору у Вюстрау, вийшли ще в середині 1943 р.; у квітні й травні 1944 р. вийшли вже відповідно 11 та 12-ий номери цього журналу, обсяг якого сягнув 90 сторінок. У свою чергу, від середини червня до 4 липня 1944 р. за редакцією ”Р. Світличного” вийшло 10 номерів газети "За волю і права” з емблемою тризуба й під гаслом "Об’єднуйтесь для боротьби з большевизмом”90. За редакцією

ЦДАВО України. — Ф. 4465. — Оп. 1. — Спр. 570. — Арк. 3.

Український Доброволець. Орган Українського Визвольного Війська. -10 червня 1944. - № 56. — С. 1.

За волю і права. — 4 червня 1944. - № 10. — С. 2. згаданого В. Жили й за сприянням відділу освіти діючої при РМО Центральної установи опіки над народами Сходу в серпні та вересні 1944 р. для українських вояків у таборах поранених вийшло на правах рукопису два номери журналу "Вояцька слава”. Того року теж видрукувано 8-сторінковий ілюстрований журнал для українських військових частин при німецьких сухопутних військах під назвою "Наша Сила”, головним редактором якого став Борис Мороз. Рідкісним виданням з-поміж часописів для українських вояків був "Воєнно-науковий альманах”, виданий культурно-освітньою секцією Української Громади в Німеччині. Перший номер цього журналу, що вийшов у липні 1944 р., мав 44 сторінки, а другий номер, що побачив світ наступного місяця — 49 сторінок. Промовисті теми вже хоча б кількох його публікацій: "Державний провід і військо”, "Основи сучасного бою”, "Із чого складається сучасна армія”, "Короткий нарис сучасної стратегії”, "Матеріали до історії запорожців у 1917–1920 рр.”[669]. Навесні 1944 р. СС-ГА також підготував і поширив кілька номерів україномовного журналу "За Нову Европу”, що потрактовувався як "Вишкільний орган для військ SS й охоронних відділів”. Ідеологічний зміст цього за якістю й кількістю ілюстрацій найкращого журналу для українських вояків дивізій ”Ваффен-СС” та охоронних батальйонів був доволі різноманітним. У вміщеній в першому номері передовій статті "Бойова спільнота Европи”, наприклад, пояснювалося гасло "Европа стоїть у боротьбі на життя і смерть” й наголошувалося, що у військах СС поряд із представниками інших європейських народів "в об’єднаній спільноті за своє буття та на захист своєї Батьківщини стали й українці”. Поряд із критикою марксизму й інформаційним розділом "Европейський огляд” у цьому номері також було вміщено статтю Романа Михай-ліва на патріотичну тематику "Наша Батьківщина” й гумор та сатиру, а також текст пісні "Засвистали козаченьки”[670].

У поширюваних серед українських вояків часописах найбільше популяризували УВВ і дивізію "Галичина”, що трактувались як два варіанти спроб українських політичних та військових діячів створити основи української армії. З-поміж іншого про це виразно свідчило те, що їх згадували поряд у пресі, яку розповсюджували серед вояків українських збройних формувань при німецьких бойових з’єднаннях. У передовій статті часопису ”3а волю і права” від 20 червня 1944 р. констатувалося: "Створюються перші легіони Українського Визвольного Війська (УВВ) у Східній Україні, а сини героїчної Галичини стають у ряди славної СС дивізії "Галичина”. "Вояки СС дивізії "Галичина”, - зазначалося далі, - вже в першому своєму бойовому хрещенні виявили зразки чудового бойового вишколу й хоробрості, а легіони УВВ не соромили слави своїх великих предків”93. Прагнення багатьох українських офіцерів бачити дивізію "Галичина” основою національних збройних сил виявилося в тому, що в липні 1944 р. з’явилася листівка, в якій бажане видавалося за дійсне — це військове з’єднання було охарактеризоване як "найкраще ядро української визвольної армії”44. Така тенденція визнання українських батальйонів та дивізії "Галичина” засобами єдиної мети — створення українських збройних сил — була незмінною в усіх газетах для українських вояків. В "Українському Добровольці” від 4 листопада 1944 р., наприклад, було вказано: "Український народ з почуттям гордості дивиться на частини Українського Визвольного Війська та Галицької СС-Дивізії… Бо прийде рішальна година, в якій українська зброя матиме і свій рішальний голос”95.

Восени 1944 р. після відступу вермахту з території України національні вояцькі щотижневі газети поступово перетворилися на єдине джерело відомостей про Батьківщину, що доходили до вояків українських військових формувань у збройних силах Німеччини. Більшість тижневиків стали постійним засобом отримання інформації як для окремих військовослужбовців, так і для цілих частин. До кінця 1944 р. деякі вояки надсилали в редакції цих газет свої дописи та листи, вояцькі оповідання, фотографії. Тираж багатьох таких видань був доволі значним, зокрема три номери журналу ”3а Нову Європу”, загальним тиражем 70 500 примірників, й шість книжок "Польової пошти для українських добровольців”, накладом 125 410 примірників^96. Різні газети — із дозволу німецьких пропагандистських установ — поширювали на території райху теж серед українських робітників із тим, щоб переконати цих людей у тому, що вироблені ними зброя та інша продукція призначені не лише для вермахту, а й для їх національних частин при німецьких військах. Основним лейтмотивом більшості цих військових інформаційних видань, а також якоюсь мірою тодішньої невійськової україномовної періодики у Німеччині, було пропагування ідеї, ніби боротьба загонів УВВ продовжує традиції українського визвольного руху попередніх років й підтримування ідеї державної незалежності України. У поширеному в

За волю і права. — 20 червня 1944. - № 1. — С. 1.

94 ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 28. — Арк. 13 зв. Український Доброволець. — 4 листопада 1944. - № 77. — С. 1; ЦДАВО України. — Ф. 4465. — Оп. 1. — Спр. 37. — Арк. 6.

Голос. Український часопис. — 3 січня 1945. — Ч. 1 (207). — С. 1. листопаді 1944 р. номері найкраще ілюстрованого україномовного журналу для робітників з України в Німеччині "Дозвілля” з’явилася стаття "Українське Визвольне Військо”. "Не всім українцям досі відомо, що загони й відділи Українського Визвольного Війська пройшли вже твердий і славний шлях кращих бойових виступів”, — вказувалося у ній і підсумовувалося: "Ідея Українського Визвольного Війська народилася із задушевного бажання всього народу українського зі зброєю в руках боротися проти большевицького ярма. Джерелом цього ідеалу були великі історичні традиції українського народу. Величні і славні перемоги нашого минулого, підсилені славою великої легенди Визвольних Змагань, збудили в юнацьких душах української молоді прагнення нового чину зброї”47. В інщій невійськовій газеті "Голос” від 19 листопада 1944 р. з цього ж приводу говорилося: "Де не перебуватимуть українські вояки, ніхто з них не скагіітулює. Будуть боронитися до останнього і складуть зброю лише тоді, коли Україна стане самостійною і незалежною”[671] [672].

Однак така пропаганда, що продовжувала панувати над усім життям українського вояцтва, часто не відтворювала дійсного стану справ й надалі радше видавала бажане за дійсне. Наприклад, у ті дні у виданій під німецьким контролем україномовній пресі з’явилися повідомленя про те, що командувач східних Добровольчих з’єднань генерал Е. Кестрінґ проінспектував ці формування. Реагуючи на присвоєння Кестрінґу Хреста воєнних заслуг із мечами, пресовий орган УВВ писав 11 листопада 1944 р.: "Високе відзначення генерала Кестрінґа зустрічають загони Українського Визвольного Війська з надзвичайним захопленням”[673]. Насправді ж мало хто з десятків тисяч українців у німецькій армії особисто бачив Кестрінґа: у повсякденному житті вояки знали переважно командирів своїх сотень й меншою мірою батальйонів, а вже командирів полків мало хто знав, оскільки звичайні стрільці взагалі рідко коли їх бачили. На той час відбувалися тільки деякі "декоративні” візити представників українських формацій до Кестрінґа. У середині листопада 1944 р., зокрема, він прийняв у своєму командному пункті 12 делегатів, серед яких були представники російських, українських та інших національних частин при німецьких сухопутних військах. Із цього приводу пресовий орган УВВ "Український Доброволець" писав, що Кестрінґ багато зробив для того, щоб "численні з’єднання східних добровольців мали бути включені в німецькі війська” як його складові частини[674].

Проте водночас багато українців, які подавали німецькому командуванню клопотання про переведення з німецьких батальйонів у свої національні курені, отримували відмову; виправдовуючи свої дії, німецьке командування давало зрозуміти, що таке переведення можливе лише в тому разі, якщо не шкодитиме німецькій частині, в якій вони перебували до того часу^101.

За умов, коли зміни німецької політики у справі східноєвропейських національних формувань відбувалися вкрай повільно, найбільшим, що зміг зробити Кестрінґ, - лише надати належну соціальну допомогу номінально підпорядкованим цим військам воякам та членам їх родин^102. Восени 1944 р. він видав кілька розпоряджень про соціальне забезпечення українців, росіян, латвійців, естонців та представників інших національностей, які діяли при німецькій армії, а також членів їх сімей^103. Водночас на вояків Добровольчих з’єднань поширено німецькі військові закони про притягнення до воєнно-польових судів українців та добровольців інших національностей за порушення військової дисципліни, недбале ставлення до зброї, самовільне залишення частини тощо. Визначені ними покарання передбачали різні форми відповідальності, починаючи від ув’язнення або ж переведення до табору примусової праці й закінчуючи розстрілом^104.

Хоча чимало українців відзначилося в бойових діях, вище нацистське керівництво й надалі не довіряло ні їм, ні представникам інших східноєвропейських слов’янських народів й побоювалося їх переходу на Східному фронті до ЧА чи відповідно на Західному — до англо-американських військ (у листопаді 1944 р. українських вояків на Західному фронті попередили, що в разі переходу на бік англо-американських військ відповідно до союзницьких угод Великої Британії та СІЛА з СРСР їх буде передано радянським каральним інстанціям^108). Ця позиція врятувала життя багатьом із них: якщо на відповідальні вогневі позиції скеровували переважно німецькі та союзницькі з’єднання, то українців (та їх національні частини) і надалі залучали здебільшого до тилової вартівної й охоронної допоміжної служби; водночас у радянській

Там само. — 7 жовтня 1944. - № 73. — С. 3.

ЦДАВО України. — Ф. 4394 — Управління підтримки військовослужбовців за кордоном при Головному управлінні СС в справах переселення та расових питаннях у Празі (Amt für Angehörigenunterhait im Ausland im Rasse-und Siedlungshauptamt SS in Prag). — Оп. 1. — Cnp. 2. — Арк. 6. Там само. — Арк. 7-22.

Там само. — Ф. 2449 — Німецькі військово-польові суди (Deutsche Feldkriegsgerichte) (період німецько-фашистської окупації). — Оп. 1. -Спр. 17. — Арк. 1–5; Спр. 18. — Арк. 1–4; Спр. 19. — Арк. 1-12.

Український Доброволець. — 25 листопада 1944. - № 80. — С. 4. армії їх кидали без вишколу на першу лінію фронту, і вони гинули десятками тисяч. Натомість німецькі інстанції традиційно продовжували використовувати їх у пропаґанді. Повідомлення про українські військові формування в збройних силах Німеччини, зокрема, з’явилися також у центральних пресових органах у Берліні. Наприклад, 15 листопада 1944 р. "Фелькішер Беобахтер” опублікував велику статтю "Мільйони на протибільшовицькому фронті”, в якій було сказано: "Нині широкі верстви народів Сходу вливаються до німецької армії, щоб зі зброєю в руках змагатися за долю своїх країн, за знищення жахливої більшовицької системи пригнічення й поневолення. Серед добровольців можна помітити велике число українців… Всі вони здебільшого б’ються в складі своїх національних частин. Добровольці і вояки Сходу, як правило, б’ються хоробро і завзято. Воно й не дивно: адже всі вони на власній шкірі випробували власні "розкоші” більшовизму, а тому сповнені готовності битися з ним до кінця”. У статті констатувалося, що "добровольці Сходу спалили мости між собою і Сонетами”, і вказувалося: ”Щодо українських частин зокрема, то, взявши до уваги ще й боротьбу дивізії "Галичина”, можна сміливо сказати, що зроблено перший крок до безпосередньої боротьби проти більшовизму на лінії вогню зі зброєю в руках”. У статті висловлено переконання, що кількість українських добровольців у військах СС і вермахті взагалі буде щораз збільшуватися, а також наголошено на різниці у трактуванні чужоземних формувань між німецькою і англійською арміями: ”У той час, коли остання, не зважаючи на вишкіл, завжди і всюди надсилає іноземні частини на найнебез-печніші ділянки фронту, розглядаючи їх як "гарматне м’ясо”, яким треба "затикати люки” — німецьке командування, навпаки, найважчі завдання покладає на плечі німецьких частин, доручаючи їм виконання найскладніших операцій, а іноземців-добровольців використовує тією мірою, якою дозволяють їх військова кваліфікація і досвід”[675]. Наслідком пропаґування таких тем стало те, що через місяць особисто райхсміністр народної агітації і пропаґанди Й. Ґеббельс прийняв делегацію представників народів, які брали участь у боротьбі проти СРСР (у тому числі представника УВВ)’07.

Під впливом арґументів представників очолюваного Й. Ґеббельсом райхсміністерства, АВГІ ОКВ і деяких східноєвропейських референтів СС-ГА і РМО пропаґанда серед вояків українських формувань у німецьких військах зазнала певної корекції. У газетах, листівках та інших агітаційних ідеологічних матеріалах, поширюваних серед вояків, на противагу до спроб радянської пропаґанди взяти на озброєння ідею панславізму, активно пропаґовано ідею панєвропеїзму, але, так би мовити, ”у німецькому оформленні”108. Згідно з нею, Німеччина — це "сильне серце Європи”, "запорука щасливого майбутнього родини європейських народів” і єдина країна, спроможна очолити боротьбу "європейського Заходу” проти "більшовицького Сходу”. Українців закликали вести боротьбу за власне існування, свободу й добробут, позаяк таким чином вони могли б сприяти перемозі над ворогами Європи і щасливому майбутньому їх Батьківщини. Відповідно до нових тез німецької пропаґанди, здійснення єдності "Нової Європи” під гегемонією Німеччини на той час яскраво проявлялося у "фронтовій дружбі” між німецькими й ненімецькими вояками "в рядах молодих європейських борців”. їх спільна боротьба була спрямована проти радянської системи безправ’я, практикованого в СРСР привласнення результатів праці робітників державою і на утвердження системи соціальної справедливості, за якої було б ґарантоване планове державне керівництво економікою при збереженні приватної власності. Декларувалося, що Німеччина не буде втручатися у внутрішні справи інших народів, а, навпаки, сприятиме їх самобутньому національному розвиткові в системі великого спільного господарського простору Європи. За твердженням німецьких теоретиків, усе це мало ґарантувати мир, що задовольнив би цей континент й забезпечив би його майбутнє. Згідно з тими ж тезами, будь-яке інше вирішення проблем європейського простору спричинило б нову війну (прозоро натикалося на війну між СРСР, з одного боку, і Великою Британією та США, з іншого). Українців закликали об’єднатися на боці Німеччини й із зброєю в руках виборювати собі належне місце серед інших східноєвропейських народів. Проголошено, що їх майбутнє вирішуватиметься не за конференційним столом, а участю на фронтах війни й відповідно до їх зусиль та вкладу в перемогу. Новий східноєвропейський курс Німеччини водночас декларативно визнав попередні заслуги українського визвольного руху в боротьбі проти більшовизму. Ці та інші тези підтримували в багатьох вояків віру в те, що Німеччина незабаром визнає Україну та українців повноправними партнерами і союзниками в боротьбі проти СРСР.

Під впливом позитивної зміни тональності німецької пропаґанди деякі українські військові діячі в райху вирішили, що настав найсприятливіший час для реалізації ідеї створення національних полків та дивізій при німецьких військах. Першими на це пішли деякі козацькі діячі українського походження, чиї ініціативи тоді вже традиційно отримали "зелене світло” від німецьких владних інстанцій. Наприклад, на серпень з санкції СС-ГА генерал українського походження Петро Шкуро сформував резервний Кубанський козацький полк (шефом штабу в якому був лідер УНАКОР

Panslawismus //Archiv of the Ist UD UNAby the UCRDC in Toronto.-The matcrials dealing with the Division. - Front Units. - Doc. № 13. полковник І. ГІолтавець-Остряниця)'09. Незабаром 2S вересня 1944 р. голова товариства вільних козаків на еміґрації полковник Михайло Шуляїв, який проживав у Ґраці в Австрії, звернувся до німецького уряду з пропозицією сформувати 1-піу Запорізьку кавалерійську дивізію військ СС[676]. Не менш активними залишалися так чи інакше причетні до ідеї творення УВВ українські суспільні діячі, які намагалися сприяти зміні ставлення німецьких урядових структур до українського визвольного руху. Вони активно домагалися запровадження для українських батальйонів при вермахті тих пільг, які вже мали росіяни в частинах РОА й представники інших національних формувань, котрі воювали на боці Німеччини. Г. Которович й К. Дацько добивалися насамперед: 1) налагодження при АВП ОКВ централізованої соціально-матеріальної та психологічної опіки у вже наявних українських військових формаціях при німецьких збройних силах; 2) офіційного запровадження посади пропаґандистів УВВ й організації з цією метою при українській секції АВП ОКВ курсів вишколу старшин-агітаторів для діяльності серед українських робітників та військовополонених із ЧА в німецьких таборах.

Завдяки зусиллям Которовича й Дацька наприкінці серпня 1944 р. відкрито школу пропаґандистів УВВ, що в дечому нагадувала школу пропаґандистів РОА в Дабендорфі під Берліном, організовану ще за півтора року до того в лютому 1943 р. Як і в створеній свого часу російській школі, до основних форм навчання у ній належали лекції, семінари та доповіді слухачів. З їх допомогою в майбутньому планувалося забезпечити в українських частинах безумовний вплив ідей українського національно-визвольного руху. Формально ця школа була навчальним центром, що готував кадри військових пропаґандистів, але фактично вона стала справжнім організаційним центром становлення офіцерських кадрів УВВ. Відкриваючи школу, її німецькі організатори наголошували, що на початковому етапі творення УВВ вони виступають лише помічниками при творенні українських збройних сил. Відбір претендентів супроводжувався перевіркою їх інтелектуальних здібностей; вступні іспити відбувалися протягом кількох днів. З допомогою різноманітних тестів визначали рівень інтелектуального розвитку, здатність запам’ятовувати, спроможність швидко приймати рішення у складних ситуаціях тощо. Кожен кандидат, крім усного іспиту, повинен був написати низку праць на запропоновані теми. ЗО серпня 1944 р. відбулося урочисте відкриття перших офіційних курсів пропаґандистів УВВ, у яких взяли участь 34 курсанти. Тут навчалися переважно колишні підстаршини та стрільці ЧА, які вже діяли доти на боці східних Добровольчих з’єднань під німецьким командуванням або потрапили на вишкіл із таборів для радянських військовополонених. Важливо відзначити, що навчання на курсах, що тривали понад п’ять тижнів, проводили переважно українці рідною мовою. Під час їх проведення в теоретичному курсі зачитували лекції з історії України й водночас організовано військовий вишкіл. Основні заняття проводили в залі, де окрему стінку було прикрашено спеціально пошитим для курсів "модифікованим” жовто-синім українським прапором, у центрі якого був жовтий тризуб у синьому ромбі. Під час військового навчання відбувалася "ідеологічна обробка” й слухачам нав’язували думку, що вони є патріотами, які ведуть боротьбу в союзі з Німеччиною за визволення України від більшовизму. 7 жовтня відбулося урочисте закінчення курсів, на якому після виступів поетів Михайла Ситника, Ігоря Журливого та Яра Славутича кожен випускник отримав посвідчення про закінчення курсів і в подарунок "Кобзар” Т. Шевченка, а також фото учасників навчання. У вересні й жовтні відбулися відповідно другі й треті курси пропаґандистів УВВ. 10 листопада розпочалися четверті курси пропаґандистів УВВ. 11–12 листопада їх відвідав головний редактор пресового органу УВВ Г. Которович, який зачитав три доповіді про актуальні політичні події та практичні завдання пропаґандистів УВВ. У день закінчення курсів наприкінці грудня 1944 р. їх випускники надіслали Г. Которовичу телеграму, в якій висловили сподівання: "Недалекий час, коли наші дивізії Українського Визвольного Війська, спільно з нашими братами, які героїчно б’ються з большевиками у ворожім запіллі, міцними лавами стануть до вирішального бою за матір-Україну”. Після закінчення курсів усі випускники повернулися до своїх частин, із яких їх доти скерували на курсантське навчання’11.

Восени 1944 р. Которович та Дацько підтримали ідею організації Українського Національного Комітету (УНК), вивченням чого з німецького боку займався чиновник РМО О. Бройтіґам. Інший тогочасний експерт Розенберґа у справах Східної Європи П. Кляйст згодом так прокоментував готовність німецьких інстанцій підтримати творення УНК та представницьких органів інших народів: "Створення Національних Комітетів мало на меті довести, що боротьба підрадянських народів по боці німців характеризує їх не як вояків-найманців за чужу справу, але як борців за власну національну свободу”112. Першим кроком на шляху до вирішення проблеми організації УНК було звільнення українських політичних

Український Доброволець. — 16 вересня 1944. - № 70. — С. 1; 21 жовтня 1944. - № 75. — С. 3; 25 листопада 1944. - № 80. — С. 3; ЗО грудня 1944. - № 85. — С. 1.

Kleist Р. Zwischen Hitler und Stalin… — S. 227.

в’язнів, про що клопотав особисто К. Дацько. Описуючи зустріч із ним, редактор поширюваного серед вояків УВВ часопису "Вояцька слава” В. Жила згадував: "Пригадується мені одна довша розмова з майором Кирилом Дацьком, що працював керівником у відділі української пропаґанди в Берліні і був втаємничений у секрети нашої закулісної політики. Багато не думаючи, він ствердив, що вістки про звільнення не тільки правдоподібні, а й реальні. Німці хочуть, щоб наші провідники порозумілися між собою ще перед початком переговорів. Тут Дацько вбачав нову лінію політики і радив, що треба забути трагічне минуле та спільними силами почати будувати нове майбутнє”[677].

Унаслідок домовленості між А. Розенберґом і шефом РСГА Е. Кальтенбруннером 25 вересня звільнено С. Бандеру та провідних діячів ОУН-Б, а через кілька днів — А. Мельника й інших політ-в’язнів-мельниківців. Однак не всі українські політичні угруповання на території райху відразу підтримали організацію УНК. Причиною цього було те, що запровадження райхом нового політичного курсу було вигіднішим не для українців, а для урядових кіл Німеччини, які розраховували такою зміною викликати схвалення й підтримку своєї політики у світі. Одночасно створення УНК тривалий час гальмував Гіммлер, зацікавлений в об’єднанні неросійських народів навколо КОНР. Разом із цим райхсфюрер СС був зацікавлений в наявності леґальної опозиції А. Власову. Сам по собі факт її існування дозволяв керівництву Німеччини дати зрозуміти російському генералові, що, позаяк він не заручився підтримкою всіх національних представництв народів СРСР, у політичному плані його рух не настільки потужний чинник, щоб він міг висувати особливо великі вимоги до керівництва Третього райху. Власов мусив зрозуміти, що йому існує альтернатива й у будь-який момент німецькі органи влади замість нього зможуть домовитися з керівниками окремих національних комітетів, які разом будуть значно більшою силою, ніж КОНР.

Після тривалих дискусій німецькі інстанції погодилися на організацію УНК і наприкінці 1944 р. окремі українські політичні діячі в Німеччині взяли участь у його створенні. На думку деяких українських політиків, цей представницький орган у разі потреби мав стати орієнтиром для широких мас українців у ЧА при імовірному широкомасштабному розгортанні їх національно-визвольного руху проти СРСР. Крім того, не можна було відкидати можливості укладення сепаратного миру Німеччини з' Англією та США й створення між ними спільного фронту проти СРСР. Одним із кандидатів на посаду голови УНК й водночас командувача українського війська вважали генерала колишньої армії УНР В. Петріва. Після обговорення перших конкретних домовленостей до справи створення української армії вирішено підключити полковника колишньої армії УНР П. Шапдрука, якого Лівицький ще в міжвоєнний період підвищив до ранґу генерала-хорунжого". У ті дні він опинився під Варшавою, де вперше зустрівся з вояками батальйонів УВВ. ”Я, — згадував Шандрук, — вперше побачив серед німецьких солдатів чоловіків із відзнаками жовто-блакитного кольору з літерами УВВ (Українське Визвольне Військо) на рукавах. Я підійшов до них, звернувся українською; вони не приховували розуміння того, яке їх майбутнє. Вони казали, що німецьке військо досить сильне та має достатньо зброї, щоб чинити опір червоним, але німці втратили будь-яке бажання боротися… Солдати УВВ вважали, що, якби німці бажали, вони змогли б відкинути комуністів на Схід, докладаючи менших зусиль, ніж у 1941 році”.

Як і Петрів й деякі інші високі за ранґами старшини колишньої армії УНР, у відповідь на пропозицію співпрацювати з німецькими інстанціями Шандрук зайняв доволі стриману позицію. Тогочасний координатор заходів щодо творення УВВ П. Крижанівський майже від усіх зустрів зовні велику увагу та схвалення своїх дій, але й разом із тим — ввічливу відмову від конкретного співробітництва. Найхарактернішим прикладом цього може бути відмова П. Шанд-рука від співпраці з Крижанівським і від участі в формуванні УВВ у вересні 1944 р. "Коли він взнав, що я був у Лацеку (місто поблизу Лодзі у Польщі — А. Б.), — писав згодом у мемуарах Шандрук, — він прийшов додому до президента Лівицького і сказав, що він бажає мене бачити у важливій справі… Крижанівський запропонував мені посаду коменданта української офіцерської школи з ранґом полковника і сказав, що він видасть наказ організації такої школи. Такі слова завдали мені нової турботи і я не знав, як мені поступити у цьому випадку… Я заявив, що, коли він стане організовувати школу, ще буде достатньо часу поговорити про мою посаду”114.

У середині жовтня 1944 р. полковник колишньої армії УНР, на той час працівник УЦК у Варшаві М. Рибачук запропонував

Павло Шандрук народився у 1889 р. в с. Борсуки на Волині. У 1911 р. закінчив Ніжинський історико-філологічний інститут й у 1913 р. — Олексіївське військове училище в Москві. У 1919 р. командував бригадою армії УНР, що воювала проти ЧА під м. Гусятин. Згодом командував 3-ім стрілецьким полком, а відтак і бригадою 3-ої Залізної дивізії. У 1925 р. отримав від уряду УНР в екзилі номінацію на генерал-хорунжого тоді вже неіснуючої армії УНР. У 1927 р. очолив штаб Міністерства військових справ еміграційного українського уряду. У 1928–1939 рр. був контрактовим старшиною польської армії. Брав участь у німецько-польській війні. Після звільнення з німецького полону до літа 1944 р. не брав участі в політичному чи військовому житті (Вісті Комбатанта. — 1980. — Ч. 1. — С. 68–70).

Shandruk Р. Arms of Valor… — Р. 188–189.

Шандрукові командування українською дивізією в складі майбут нього корпусу, що мав бути сформованим і підпорядкованим В. Петріву[678]. Було проведено збір інформації про ГІетріва як одного з найімовірніших претендентів на посаду командувача корпусу й голови УНК і в листопаді 1944 р. для штабу Розенберґа складено коротку довідку. У ній констатувалося, що Петрів є військовим журналістом у Брно, який "співпрацює при газетах "Нова Україна”, "Суспільство”, "Діло”, "Краківські вісті” і "належить до напрямку УНР”[679]. Проте, з огляду на те, що Петрів відійшов від військових справ, його кандидатуру не прийняли. Щоб не допустити підпорядкування українських частин німецьких збройних сил Власову, в середині листопада УНК врешті-решт погодився очолити недавній офіцер польського війська П. Шандрук. Німецькі установи запропонували його для фіктивного українського представництва ще в червні 1941 р., а у вересні 1944 р. його кандидатуру розглядали тільки на посаду заступника ГІетріва. З-поміж інших офіцерів-українців, які підтримали УНК й сприяли його створенню, особливо активним був колишній кандидат на командувача УВВ К. Дацько.

”3 українських діячів, — писав Шандрук у своїх спогадах, — я мав повну підтримку й допомогу та апробату для створення УНКомітету і його завдань від… М. М. Ковальського, полк. Дацька… та багатьох інших наших достойних і поважних громадян”[680]. Характеризуючи роль Дацька у створенні УНК, звільнений у ті дні за його сприянням із нацистського концтабору повстанський командир Бульба-Боровець згадував: "Український Комітет розвинув широку пропаґандивну роботу в терені, для чого ще перед заснуванням Комітету був організований спеціальний штаб української пропаґанди під керівництвом майора Дацька. Пізніше цей штаб був підпорядкований Українському Комітетові. Майор Дацько розгорнув активну пропаґанду серед українських вояків в армії Власова, щоб вони боролися за свободу своєї Батьківщини — України, а не Росії. Проти цього гостро виступали росіяни, а допомагали їм німці. Все це разом взяте та нестабільність німецького фронту, який швидко наближався до Берліну, викликало великий хаос, в якому було тяжко орієнтуватися”[681].

Невизначеність у справах українських військових частин у сухопутних військах посилювала невирішеність багатьох пов’язаних із ними політичних питань, що викликало спонтанні протести українців. Зі створенням ФЛО найпоширенішою формою таких протестів була коротка записка (Aktenvermerk), котру через складність прямого зв’язку з Ф. Арльтом передавали його заступникові й керівникові української референтури ФЛО Л. Вольфу, який вирішив багато справ на користь українців. Поміж інших проблем однією з особливо важливих була недостатня робота психологічної служби, котру проводили на відчутно низькому рівні в українських військових формуваннях, що діяли на боці Німеччини. Характерний тоді для них загальний стан справ 2 листопада 1944 р. влучно передав член ВУ української галицької дивізії Михайло Кушнір:

"Нема співпраці між німцями і українцями. Кожний живе окремо. Накази з гори нічого не помогли. Діє партизанська пропаґанда (писані летючки), використовує лиш неведення німців”. Основними причинами, які це зумовили, було те, що "ловлять людей в прифронтових полосах і поведення німецьких старшин і підстаршин”. Із його слів можна зробити висновок, що українців у різних німецьких частинах "порозділювано по чоти, тому не дивно, що хлопці втікають”. Зауваживши, що коли раніше "пропаґанда натрапляла на найбільші перепони… — то нині вона майже неможлива”, через що "виникла потреба висилки людей-пропаґандистів до сотень”, Кушнір критично підсумував: "Настрої є лихі тому, бо нема політичних концесій, які час вимагає (Власов). Без цього нічого не вдіє жодна пропаґанда… Напіа преса працює цілком відірвано. Стрілець хоче в цій пресі знайти відповідь на пекучі питання. Чому нема наших вишколених пропаґандистів? Преса не сповнює своїх завдань. Потрібні брошури, а їх нема. Німецька пропаґанда не підходить до нас, вона мусить бути роблена нами. Навіть малюнок мусить бути роблений українцем. Треба створити "фронтбрюке” (Frontbrücke — "фронтовий місток” між вояками і соціально-психологічною службою — А. Б.) — малу групу, але творчу з життя суспільності і стрілецтва”119.

За таких обставин українців у Німеччині повідомили про створення вже функціонуючої української секції К. Дацька при відділі пропаґанди ФЛО, що до організації УНК і української армії вивчала основні політичні питання, пов’язані з українськими військовими формуваннями у збройних силах Німеччини. Отже, у рамках оформлення своєрідного ідеологічного центру УВВ наприкінці 1944 р. врешті офіційно проголошено про організацію Українського Пропагандистського Штабу (УПШ), Головна Управа якого розмістилася в Берліні на Бауеріше Штрассе 6/3 (Ukrainischer Propagandastab, Hauptverwaltung. Berlin, В 15, Bayerische Strasse 6/II1). Протягом січня

Протокол засідання Військової Управи. XI. 1944 //Archiveofthe IstUD UNA by the UCRDC in Toronto. - The materials dealing with the Division. - Military Board (Vijskova Uprava). a) General. - Doc. no. 45.

1945 р. він проводив реєстрацію всіх українських військових, громадських та наукових діячів у Німеччині, яких можна було б використати як пропаґандистів при формуванні командного корпусу УВВ[682]. Не меншу увагу УПШ приділив організації масових національно-культурних заходів. 22 січня завдяки його старанням у Берліні відбувся урочистий концерт, присвячений 27-ій річниці проголошення державної незележності України. На ньому серед сотень інших українських громадських, політичних та військових діячів були присутні митрополит УАПЦ Мстислав, гетьман II. Скоропадський, П. Шандрук, підполковник К. Дацько (який був у цивільному одязі), майор К. Смовський[683]. Ці відомі на той час українські діячі 10 березня були присутні теж на святкуванні 131-ої річниці від дня народження Т. Шевченка, що також відбулося у столиці Німеччини заходами УПШ[684].

Незважаючи на складні воєнні обставини, Дацько і його працівники до останніх місяців німецько-радянської війни продовжували пропаґувати ідеї українського національно-визвольного руху. Поступово до Дацька приєднувалися нові однодумці, серед яких у січні 1945 р. був поручник-пропаґандист УВВ і колишній кореспондент дивізії "Галичина” Іван Марчук[685]. Саме за їх сприянням на початку 1945 р. у Німеччині за редакцією Г. Которо-вича пресовий орган для вояків УВВ "Український Доброволець” отримав назву "За Україну”. Автори дописів до цієї газети у своїх публікаціях були солідарні з іншими національними формуваннями у структурі іноземних формацій німецьких військ, із якими вони часто брали участь у спільних бойових діях. Згадуючи про це, майор Білоруської Краєвої Оборони Л. Ґодлеувскі писав у спогадах: "Старшини й вояки Білоруської Краєвої Оборони так, як і вояки УВВ і Української дивізії, були у тому переконані, що вони складають кадри відроджених національних сил свого народу. Формування більших з’єднань білоруських збройних сил у Німеччині під командуванням генерала [Костянтина] Езавітова навіть ентузіястично привітав орган Українського Визвольного Війська — триденник "За Україну” (в Берліні), що підкреслював існування українсько — білоруського братерства зброї”[686].

Перші номери газети "За Україну” вийшли з підзаголовком "Орган Українських Збройних Сил”, але через невирішеність проблеми їх створенння в наступних номерах збережено підзаголовок "Українського Добровольця”, а саме: "Орган Українського Визвольного Війська”. Значною мірою це визначалося бажанням Гіммлера занадто не відділяти українські військові справи від акції Власова. 13 січня 1945 р. в інструкціях АВП ОКВ для штабів німецьких армій щодо таких дій йшлося про доцільність "дати роз’яснення добровольцям неросійських національностей і переконати їх у тому, що їх національні представництва (комітети) не будуть заторкнені, а також їх національні формування (частини) не будуть ліквідовані або поставлені під російське командування. З іншого боку, добровольці неросійських національностей повинні дивитися на російський визвольний рух як на бажаного союзника у боротьбі проти більшовизму й у досягненні заповітної мрії — перемоги над ним”. При тому рекомендовано уникати будь-яких гострих висловлювань й підсумовувалося: "Ми живемо в революційну епоху й з власного досвіду знаємо, що активісти інколи намагаються забігти далі визначеної мети. Усні й письмові висловлювання подібних осіб відхиляються компетентними інстанціями і скеровуються по правильному шляху. Авторитетними обговореннями політичного розвитку можуть вважатися лише висловлювання керівних осіб, визнаних з німецького боку”[687].

Ширше підключення українців до психологічної роботи в їх національних формуваннях було зумовлено необхідністю піднести занепалий бойовий дух частини вояцтва. Необхідність цього була викликана значно частіпіим, ніж доти, залученням українців до бойових дій, в яких багато з них здобули визнання. Зважаючи на проявлену високу бойову майстерність, протягом другої половини 1944 р. вояків УВВ неодноразово рекомендовано до відзначеня високими німецькими військовими нагородами. Наприклад, ЗО жовтня

1944 р. штурмбанфюрер СС Ватц спеціально письмово клопотав про нагородження вояків УЛС німецькими орденами. "Я прошу взяти до уваги, — писав Ватц, — що такі нагороди, особливо німецькі, зробили б колосальний вплив на підняття бойового духу”[688]. Подекуди більшу від німців відважність й хоробрість проявляли також частини ЗС КОНР, у яких було чимало українців. 7 березня 1945 р. райхсміністр Й. Ґеббельс записав у щоденнику, що ”в районі Кюстріна чудово боролися війська генерала Власова” і підсумував: "Просто-таки ганебно, коли у звітах офіцерів цих військ відкрито говориться про враження, ніби німецькі війська виявилися виснажені в боях і не хочуть більше боротися проти ворога”[689].

Серед нагород, які отримали українці в лютому 1944 р. — квітні

1945 р. за час воєнних дій на боці Німеччини, поряд із Відзначеннями за хоробрість для представників народів Сходу найпоширенішими були:

— Залізний хрест 2-го класу (Eisernes Kreuz (ЕК) II Klasse);

— Відзначення за участь у піхотних штурмових атаках (Infanterie-Sturm-Abzeichen), а саме у сріблі за участь у трьох чи більше піхотних атаках, контрнаступах тощо і в бронзі за те ж у моторизованих піхотних частинах;

— Відзначення за хоробрість у рукопашному бою 2-го і 1-го ступеня (Nahkampfspange ІІ/І Stufe) в бронзі за 10–15 днів участі в рукопашних боях, у сріблі відповідно за 20–30 днів й у золоті — за 40–50 днів;

— Відзначення за участь у трьох протитанкових атаках в сріблі (Panzerkampf-Abzeichen in Silber) й для танкових ґренадирських (Panzer-Grenadier) частин у бронзі;

— Відзначення за участь у боротьбі проти партизанів (Bandenkampf-Abzeichen) у бронзі за 20-30-денні виступи, в сріблі — за 50-денні й в золоті — за 75-денні;

Відзначення за одно- або дворазове поранення (Verwundeten-Abzeichen in Schwarz) й така ж нагорода в сріблі 2-го й відтак 1-го класу за третє або відповідно четверте поранення на лінії фронту чи під час повітряних бомбардувань^128.

Сотні українців отримали за участь у бойових діях по три-чотири нагороди. Наприклад, поручник танкових військ Роман Климкевич, навчаючись у Відні, вступив у танковий корпус вермахту ще у грудні 1940 р. Він брав участь у боях під Києвом та Черніговом, у Білорусі в 1942 р. й у Югославії в 1943–1944 р., а влітку 1944 р. переведений до Франції, де потрапив у полон. За час служби в 1941–1944 рр. його нагороджено медаллю зимової кампанії на Сході (Medaille Winterschlacht im Osten 1941/42) за участь у понад 30-денних бойових діях, Залізним хрестом 2-го класу, Відзначенням за поранення та Відзначенням за заслуги для Східних народів з мечами^129. Сина команданта польової жандармерії УГА, колишнього вояка польського війська сотника 1-ої УД Володимира Козака нагороджено Залізним хрестом 2-го класу за відвагу під Бродами, Відзначенням за поранення у Словаччині, Відзначенням за участь у піхотних штурмових атаках, Відзначенням за участь у протитанкових атаках в сріблі й Залізним хрестом 1-го класу в Австрії^130. Однак через те, що українців задіяно переважно в

Military Awards // Internet: http://www.skalman.nu/third-reich/awards-military.htm. Детальніше про нагородження відзначеннями за хоробрість представників Східних військ при вермахті див.: Michaelis R. Die Tapferkeits- und Verdienstauszeichnung für Angehörige der Ostvolker. - Berlin: Michaelis Verlag, 1999. Ukrainians in other formations: Panzers // Internet: http://geocities.com/ssgalitsija/ Panzers.html.

Коморовський А. Сот. Володимир Козак // Вісті Комбатанта. — 1993. -Ч. 5–6. — С. 127.

допоміжних службах, серед їх нагород часто були маловартісні медалі, які отримували німецькі кухарі за приготування смачних обідів для вояків, денщики за гоподарську службу тощо^131.

Більшість вояків УВВ сприймали німецькі нагороди тільки як тимчасові, прагнучи отримувати українські військові ордени та медалі. Підстаршина одного з українських формувань під Дрезденом Володимир Гончарук згадував: "Школилися і билися для України. Представлені до нагородження німецькими Залізними хрестами в більшості відмовились, просячи як нагороди бойових українських відзначень. Упоминалися за свої відзнаки, аби не носити чужих. Не хотілось вірити, що по 20-літнім існуванню української армії не маємо бойових нагород і відзнак. Приходилось переконувати, що з часом німецькі.хрести будуть замінені на свої”132. Проте навіть високі німецькі відзначення в окремих випадках не рятували українців від переслідувань. Наприклад, Євген Гарабач, нагороджений за хоробрість Залізним хрестом 1-го класу, за справедливу критику гітлерівської східної політики опинився в нацистському концентраційному таборі^133.

Попри німецькі нагороди справжня ціна участі в бойових діях українських військових формувань у збройних силах Німеччини була дуже високою — десятки тисяч загиблих, тисячі поранених й сотні людей, які пропали безвісті. Комплексні невідшкодовані втрати (загиблі) й санітарні втрати (поранені) цих формацій віддзеркалювали загальне становище німецьких військ на фронтах; найбільше їх припало на січень — квітень 1945 р. Однак точне визначення масштабів загиблих українців у збройних силах Німеччини — доволі складна проблема. Особливо це стосується статистики тилових та обслуговуючих частин, підрозділів і установ, а також поліційних й інших воєнізованих формувань, які комплектували з українців. До штабних донесень відділу обліку персональних втрат ОКВ не увійшли дані про втрати військових формувань так званих "добровільних помічників” Німеччини з числа представників різних народів Європи, які до війни проживали на території, що належала до СРСР (українців, балтійців, мусульман, РОА та інших). Через відсутність загального статистичного обліку людських втрат за національною ознакою, про приблизні втрати вихідців з інкорпорованих СРСР територій у збройних силах

Тис Ю. З воєнного нотатника // Пропам’ятне видання у двадцятьріччя стрілецької дивізії "Галичина” — Першої Української дивізії Української Національної Армії. — Торонто: Накладом Головної Управи Братства кол. вояків 1-ої УД УНА. — С. 28.

Гончарук В. Дещо про бриґаду "Вільна Україна” // Вісті Комбатанта. — Торонто-Нью-Йорк, 1988. — Ч. 5–6. — С. 65.

Puluj Н. А. Herbst 1939. Aus Feldpostbriefen. - Litzdorf: Druckgenossenschaft CICERO eGmbH. 1980.-S. 31.

Німеччини можна говорити лише на підставі зіставлення непрямих даних, уривчастих зведень німецьких штабів, споминів тощо. Відповідно до попередніх підрахунків дослідників можна тільки стверджувати, що всі добровольчі формування вермахту та військ СС чисельністю 1 000 000 осіб (у тому числі мусульманські, російські, українські, балтійські) за роки війни втратили 215 000 осіб, або майже 22 % від свого загального складу*134.

Складність визначення точної кількості загиблих українців можна пояснити також тим, що українці були в багатьох полінаттіо-нальних формаціях і відсутністю статики чисельності цих формувань: одні з них комплектували на базі розформованих, інші взагалі припиняли існувати, ще інші — створювали внаслідок об’єднання кілько. х підрозділів навіть в останні місяці кінця війни (див. табл. 22). Наприклад, 8 лютого 1945 р. ГШ ОКГ видав таємний наказ № 11/70730/45 ґ про формування з радянських військовополонених 10-ох робочих батальйонів під командуванням німецьких офіцерів. За штатом передбачено створення штабу батальйону в складі 19-ох вояків (4 старшин, 9 підстаршин та 6 стрільців) і трьох сотень, у кожній з яких було 42 німці (1 старшина, 9 підстаршин й 32 стрільці). Весь німецький кадровий персонал (13 % вояків батальйону) отримав на озброєння 128 карабінів й 11 пістолетів. У кожній сотні передбачено по 200 робітників з числа військовополонених, яким взагалі не видали зброю^138.

Саме у цей час німецьке командування робило останні спроби запровадити, так би мовити, певну модифікацію системи українських та інших іноземних формувань із збереженням їх національного характеру в структурі Добровольчих з’єднань. Головні правові основи їх існування узагальнено 25 березня 1945 р. у спеціальних директивах ”для командирів Східних військ та штабних офіцерів місцевих допоміжних сил”. Директиви містили положення з цілої низки найрізноманітніших питань: про зміну підзвітності та

Застосовуючи зіставлення загальної чисельності й втрат за цією ж ґрадацією (середньоарифметичних 22 %), можна за дуже попередніми й заокругленими даними дійти до висновку, що 310 000 росіян втратили понад 60 000 осіб, 250 000 українців — понад 50 000, 110 000 представників народів Кавказу — понад 25 000. Проте говорити про ці гіпотетичні припущення як про достовірні проблематично — одним із формувань німецькі інстанції довіряли більше й частіше залучали їх до кровопролитних бойових дій, іншим — менше й скеровували їх до несення вартової служби в тилу, а тому їх втрати не були особливо відчутними. Особливо це стосувалося здебільшого будівельних українських батальйонів у сухопутних військах, багато з котрих, як говорилося, взагалі не використовувалися у фронтових діях й виконували переважно господарсько-допоміжні функції.

Гриф секретности снят:.. — С. 392.

Решин Л. Е. "Wlassow-Aktion”… - С. 24. порядок зміни підпорядкованості, покарання або заохочення і вишкіл вояків, дотримання таємності, оснащення, догляд зброї, ставлення до союзників Німеччини тощо. Згадані формації отримали нову й останню офіційну назву — "Східні Добровольчі з’єднання” (Ost-Freiwilligen-Verbände), а їх інспектор Е. Кестрінґ — посаду "генерал Добровольчих з’єднань у Верховному командуванні сухопутних військ” (General der Fieiwilligen-Verbände im Oberkommando des Heeres). Передбачено, що члени штабу зможуть відвідувати Східні з’єднання, а штабні офіцери цих формацій можуть брати участь в конференціях німецького командування, на яких вирішувалася їх доля — звичайно, із збереженням службової субординації. При тому до останніх днів існування Третього райху серед німецьких офіцерів у цих частинах збережено панівні позиції нацистських ідей та расовий підхід щодо ненімців. Основною ідеологією їх німецьких офіцерів залишалася ідеологія німецького націонал-соціалізму. Ненімецьким військовослужбовцям цих формувань дозволялося одружуватися з представницями своєї нації, але водночас заборонялося укладати шлюби з німками або дівчатами чи жінками німецького походження^13®.

Дії українців на боці Німеччини в 1939–1945 рр. вплинули на їх побут, спосіб мислення й навіть на лексику. Розділяючи похідні й фронтові будні з німецькими вояками, українці частково перейняли від них деякі арґотизми (жарґон), котрі згодом використовували в тих українських формаціях, у яких пізніше опинилися (1-ій УД, УВВ, УПА). У мовленні з’явилися слова на зразок: Іван (радянський боєць), бротбойтель (вермахтівець), чорний (есесівець), гівіс, мамелюк (вояк-туркменець чи кавказець), ескар (вояк-ненімець з охорони таборів), рачбум (радянська гармата калібру 75 мм), рала чи уфавде (радянський легкий бомбардувальник), шмальшпурльойтнант (старшина "зондеркоманди”)137. Долі вояків були тісно пов’язані з долею родин; тисячі членів їх сімей, побоюючись переслідувань НКВС за збройну боротьбу рідних проти СРСР, змушені були залишити Батьківщину й виїхали на Захід, коли вермахт відступав із території України.

2. Українські юнацькі протиповітряні формації

Зменшення власних людських ресурсів унаслідок боїв на Східному фронті спонукало керівництво Третього райху залучити через установи молодіжної організації ’Тітлерюґенд” — ”ГЮ”

1W NAUS.-Т-78,-Roll ПО.-Frames 6 031 891-6031 934.

Горбач О. Арґо ("жарґон”) українських вояків // Вісті… — Травень-червень 1956. — Ч. 5–6 (67–68). — С. 19.

Таблиця 22 (початок)Українські військові формування, підпорядковані генераловіДобровольчих з’єднань (станом на 27 березня 1945 р.)138

Військове підпорядкування

Формування

ГРУПА АРМІЙ "ПІВДЕНЬ” Армійська група генерала Валька (Armee-Gruppe Balck)

4 і 5-та українські сотні батальйону № 591(4. u 5. Ukrain. Kompanie 591)

ГРУПА АРМІЙ "ЦЕНТР”1-ша танкова армія59-ий армійський корпус11-ий армійський корпус 4-та танкова арміяАрмійська група Вайхселя3-тя танкова арміяКорпусна група Феллау (Korps Gr. Fellau)

5-та українська сотня батальйону № 720 559-ий український батальйон 551-ий український батальйон4-та українська сотня батальйону № 131 український батальйон № 1684-та українська сотня батальйону № 97 українська сотня український батальйон № 2005український вартівничнй батальйон № 6644-та українська сотня батальйону № 5014-та українська сотня батальйону № 96

ГРУПА АРМІЙ "ПІВНІЧ”44-ий армійський корпус

4-та українська сотня батальйону № 102

4-та українська будівельна сотня батальйону № 99

6-та українська будівельна сотня батальйону № 58

4-та українська будівельна сотня батальйону № 23

4-та армія

4-та українська будівельна сотня батальйону постачання № 134

3-тя українська будівельна сотня батальйону № 687

Командування тиловогорайону № 559(Korück 559)

український вартівничнй батальйон № 640 (Ukrain. Wa. 640)

Армійський відділ Саммланда (Arm. Abteilung Sammland)

6-та українська будівельна сотня батальйону № 508

Курляндія (Kurland)

український вартівничнй батальйон № 639 (Ukrain. Wa. 639)4-та будівельна сотня батальйону № 505

Schematische Gliederung der landeseigenen Verbände. General der Freiwilligen Verbände im OKH. Stand: 27.3. 45. Nr. 702/45 cKdos // NAUS. - T-78.- Roll 413.- Frame 6 381 250-6 381 255.

Таблиця 22 (закінчення)Українські військові формування, підпорядковані генералові Добровольчих з’єднань (станом на 27 березня 1945 р.)

Військовепідпорядкування / армія

Формування

Військова округа Данія (W. Bezirk Dänemark) 8-ма армія

3-ій український батальйон бриґади№ 1 605

український будівельний батальйон № 693

український батальйон № 1599

Верховний командувач на Заході (Oberbefehlshaber (OB.) West) Данія Голландія64-ий армійський корпус 18-ий корпус військ СС 25-ий армійський корпус

український батальйон № 690

український будівельний батальйон № 691

український будівельний батальйон № 6515-та сотня батальйону № 5484-та українська сотня батальйону № 7853-тя українська сотня батальйону № 805Східний кавалерійський відділ № 281Східний кавалерійський відділ № 285

Резервні війська Команда1-ої Військової округи Команда5-ої Військової округи Команда17-ої Військової округи

2-га українська сотня залізничного батальйону № 508 українська вартівнича сотня № 210 український батальйон № 34-та сотня українського будівельно-саперного батальйону № 221

(Hitlerjugend-HJ) у 1943 р. німецьке, а від початку 1944 р. також ненімецьке юнацтво для протиповітряної оборони (ППО) та для обслуговування зенітного устаткування ВПС*. Ідеологічні інстанції СС висунули свою мотивацію потреби таких заходів: якщо війська СС мали стати своєрідними "інтернаціональними європейськими антикомуністичними збройними силами”, то "юнаки СС” (SS-Jugend) потрактовувались як підготовча база для їх резервів або своєрідний "фронт молоді Європи” й основа для майбутніх національних з’єднань військ СС. Підставою цього було переведення

Bleistein R. Hitlers jüngste Soldaten. Zur Geschichte der Hakhelfer// Stimmen der Zeit. - 1982. - Nr. 107. - S. 61–63; Schreiber J. Der Einsatz der Flakhelfer 1943–1945 // Europäische Wehrkunde. - 1982. - H. 31. —S. 265–268. Детальніше про зміну східної політики райху в зв’язку з підтримкою руху Власова і творення європейських юнацьких з’єднань для фронтової допомоги ГЮ див. спогади останнього керівника цієї організації Артура Аксмана: Axmann А. “Das kann doch nicht das Ende sein”. Hitlers letzter Reichsjugendführer erinnert sich. -Koblenz: S. Bublies Verlag, 2001.

частини німецьких підлітків після вишколу в системі ”СС-Юґенд” вояками до реґулярних фронтових дивізій^139.

Однак щодо підлітків зі Східної Європи німецькі інстанції не розробляли конкретних планів їх масового переведення до національних збройних частин. Насправді рішення про вербування іноземних підлітків на допоміжні ділянки мало набагато прозаїчніше призначення: за їх рахунок передбачено звільнити значну кількість боєздатних вояків-німців для поповнення протиповітряних та інших фронтових формувань. Таку практику на той час застосовували у Франції, Словаччині, Італії, Угорщині, Болгарії, Румунії та в інших воюючих країнах. Серед мобілізованих юнаків були також бельгійці, голландці, греки, татари, араби та представники інших народів. До середини 1944 р. національні юнацькі формації ППО і ВПС Німеччини були створені майже в усіх країнах Європи, ще зайнятих німецькими військами^140.

На окупованих Німеччиною східноєвропейських землях у першу чергу вирішено провести набір неповнолітніх осіб української, російської, білоруської, латвійської та естонської національностей, а також представників тюркських народів. Його керівником був гаупт-банфюрер ГЮ* (Hauptbannführer) Зіґфрід Нікель (Nickel), котрий формально підпорядковувався А. Розенберґу й очолюваному Ґ. Берґером ФШП РМО як шеф його керівної групи ”П 5” (Führungsgruppe Р.5)141. До його штабу належали 100 старшин і понад 200 підстаршин та солдатів, 100 хлопців та дівчат із ”ГЮ” як секретарі, друкарки, бухгалтери та кур’єри. 4 березня 1944 р. Нікель видав перший наказ рекрутувати на Сході юнаків віком 15–20 років для пара-мілітарної служби в Німеччині^142. Відповідно до укладеної 31 березня угоди між райхсміністром окупованих східних територій, райхсміністром ВПС, райхсфюрером СС і керівником молоді німецького райху, справу вербування юнаків у Східній Європі остаточно доручено Станиці (Службовому бюро) Нікеля (Dienststelle Nickel)143. Згідно з цією угодою, Нікель повинен був інформувати про вербування юнаків згадані інстанції та керівництво СС-ГА,

Jahnke К. Н. Hitlers letztes Aufgebot. Deutsche Jugend im sechsten Kriegsjahr 1944/ 45.-Essen: Klartext Verlag, 1993.- S. 5-13.

Див.: Stöber H. Die Flugabwehrverbände der Waffen-SS. Aufstellung, Gliederung, Luftverteidigung und Einsatz an den Fronten. - Pr. Oldendorf: K. W. Schütz Verlag, 1988. Цей ступінь прирівнювався до ступеня гауптпітурмфюрера військ СС. NAUS. — Т-454. - Roll 104. - Frame 000 873.

Dallin А. German Rule in Russia… — P. 589.

Ausführungsbestimmungen zur Vereinbarung Nr. 166 a/44 g von 31.3.1944 zwischen den Reichsminister für die besetzten Ostgebiete, den Rcichsminister der Luftfahrt und Überbefehlshaber der Luftwaffe, den Reichsfiihrer SS, den Jugendführer des Deutschen Reichs über Kriegseinsatz von Jugendlichen russischen, ukrainischen, weissruthenischen, litauischen und tatarischen Volkstums // NAUS. - T-454. - Roll 39. - Frame 000 211. яке фактично серйозно цим не цікавилося. Набір проведено поряд із загальними для окупованих Німеччиною східних територій акцією насильної депортації молодих чоловіків та жінок до Німеччини під кодовою назвою ”Ніч і туман” (Nacht und Nebel) (наказ про це підписав В. Кайтель) і організованою Гіммлером акцією примусового переселення до райху підлітків віком приблизно 14 років під кодовою назвою "Заготівля сіна” (Deckname “Heuaktion”)*144.

Оскільки після вишколу новобранці мали підпорядковуватися Верховному командуванню люфтваффе — ОКЛ (Oberkommando der Luftwaffe-OKL), вони тільки формально називалися "юнаками СС”. Застосований стосовно німецьких підлітків термін "вихованці СС” (SS-Zöglinge) щодо представників східноєвропейських країн поступово було замінено на "помічники протилітунської оборони” чи "допоміжні дружинники німецької авіації (повітряної охорони)” (die Luftwaffenflakhelfer)145. Певного мірою їх набір мав відбуватися в рамках започаткованого з осені 1941 р. вербування "добровільних помічників”. На це виразно вказує те, що ще частіше після закінчення вишколу підлітків називали просто помічниками зенітної артилерії або протилітунськими помічниками (die Flakhelfer)14®.

Уже на квітень 1944 р. створено п’ять територіальних Воєнних оперативних команд (НJ-Kriegseinsatzkommando) організованої при ГЮ Станиці Нікеля: "Північ” (Nord) для юнаків з Балтії, "Центр” (Mittel) для білорусів та росіян, "Південь” (Süd) для українців і "Генеральна Губернія” (General-Gouvernement) та ”Райх” (Reich) для іноземних юнаків на території райху. Кожна команда у великих містах створювала свої філії (Aussenstelle), а в менших містах — станиці зголошення (Meldungsstelle), діяльність яких детермінувалася обставинами. Як і при творенні національних дивізій військ СС, вербування перших східноєвропейців до "юнаків СС” розпочалося в Латвії та Естонії. Ще 21 лютого 1944 р. під час наради у Ковні (нині Каунас) представники німецьких інстанцій вперше розглянули питання про можливість вербування як помічників

12 червня 1944 р. Г. Гіммлер писав в одному з листів, що акція "Заготівля сіна” "має на меті не лише усунути військове зміцнення ворога, але теж на довший час послабити його біологічну силу”. Це дає підстави трактувати її як масовий "кіднегпіінґ”, тобто ретельно сплановане злочинне "викрадення дітей”.

Herzog R. Grundzuge der deutschen Besatzungsverwaltung in den Ost und Südosteuropäischen ländern während des zweiten Weltkrieges. - Tübingen: Urheberrechte beim Institut für Besatzungsfragen, 1955. - S. 51.

Українська Дійсність. Орган Української Громади в Німеччині. -Берлін, 20 вересня 1944. — Ч. 27. — С. 1.

Детальніше див.: Nicolaisen H.-D. Die Flakhelfer. Luftwaffenhelfer und Marinehelfer im Zweiten Weltkrieg. - Berlin/Frankfurt a.M./Wicn: Ullstein, 1981;Tewes L. Jugend im Krieg. Von Luftwaffcnhelfem und Soldaten 1939–1945. - Essen: Universitätsbuch-handlung Bouvier, 1989.

люфтваффе представників латвійської та естонської молоді’47. У квітні через перспективу швидкого захоплення Балтії радянськими військами цей набір набув форми масової евакуації латвійських та естонських юнаків. Вони виїхали до Німеччини під опікою цілого штабу своїх професійних учителів, які до війни були виховниками молоді у власних національних спортивних товариствах. Спершу їх приблизна чисельність не перевищувала 2 000 осіб, але вже в липні 1944 р. загальну кількість хлопців та дівчат різних національностей, завербованих до протиповітряних юнацьких формувань з окупованих східних територій, вирішено збільшити до 25 000 осіб[690] [691].

У Галичині поряд із вербуванням українських чоловіків до батальйонів вермахту або дивізій військ СС частково добровільно, частково примусово у квітні відбулося рекрутування українських юнаків віком від 14 до 17 років. їх мали скеровувати до формувань ППО при німецьких ВПС для служби при різних військових частинах. Вербування українських юнаків розпочалося на підставі наказу про призов (Einberufungsbefehl) формально причисленої до ’ТЮ” Воєнної команди охоплення "Південь” — ВКОП (HJ-Kriegs-einsatzkommando Süd), яку очолював обербанфюрер Вернер Гаупт (Haupt). У складі команди діяли відділи поповнення (Erfassung) штурмфюрера Венара, відділ таборів (Lager-Abteilung) гауптмана Троґа й очолювані підстаршинами військ СС відділ пропаґанди й санітарний відділ доктора Шеффера. У їх компетенції було забезпечення огляду підлітків лікарськими комісіями, їх обмундирування й статистичне оформлення; вони ж видавали кожному юнакові особисту виказку (Personalausweis) та особисту книжку (Personalbuch). Прийняття кожного здійснювалося після заповнення ним (або батьками, які дали на це згоду) заяви про прийом (Meldeschein)[691].

У середині квітня 1944 р. до Львова за дорученням Гаупта прибуло 22 старшин і підстаршин підпорядкованої йому команди "Південь”. Спершу відбувся неофіційний набір переважно з числа евакуйованих зі Східної та Центральної України і Волині підлітків-сиріт, відтак — галицьких юнаків із сімей з низьким матеріальним рівнем життя, часом усупереч волі батьків. Розпочинаючи в середині квітня 1944 р. вербування, В. Гаупт і оберштурмфюрер СС А. Кольф від СД Галичини вирішили здійснити пробний набір юнаків-українців, майже не залучаючи до своєї акції українських установ, оскільки не хотіли брати на себе і згодом виконувати дані їм ті чи інші зобов’язання. Поінформовані про домагання українських чинників при творенні з’єднання "Галичина”, вони вирішили своє завдання таємно і підступно, без залучення ВУ

галицької української дивізії чи структур УЦК. Зорієнтувавшись, що громадська думка спрямована проти вербування неповнолітніх підлітків до військової служби, вони полагодили цю проблему завдяки особистим контактам із кількома громадськими діячами.

Оскільки перші завербовані були переважно хлопцями без належної освіти й знання німецької мови, це ускладнювало роботу інструкторам-німцям. У пошуках кращого контингенту окупаційні інстанції звернули увагу на середні навчальні заклади. За розпорядженням 3. Нікеля, керівник управління молоді (Amt für Jugend) дистрикту Галичина Оттон за згодою шефа відділу науки і виховання дистрикту Антона Гасселіха доручив референтові в справах молоді та середніх шкіл, демобілізованому фольксдойче докторові Маку провести пропаганду серед учнівської молоді. У відповідь наприкінці квітня Мак повідомив про набір юнаків директорів усіх шкіл у регіоні й навіть відвідав деякі з них зі старшинами дивізії "Галичина”; він закликав підлітків зголошуватися помічниками люфтваффе, погрожуючи в протилежному випадку вивезенням на виснажливу примусову працю до Німеччини. Складалося враження, ніби юнацькі формації стануть частиною дивізії. Зовні виглядало так, що "юнаки СС” будуть школою і джерелом поповнення майбутніх вояків українських військових формувань. Як свідчать спомини юнаків, під впливом тогочасної пропаґанди вони були переконані, що є основою підготовчої юнацької військової формації до дивізії "Галичина”150. Підставою цього була абревіатура ”СС”, що мала викликати асоціацію з галицьким з’єднанням військ СС, але застосовувалася тільки на початку вербування і радше з пропагандистських міркувань; насправді переважна більшість юнаків ніколи не перейшли в підпорядкування командування "Зброї СС”.

Подекуди вербування мало ультимативну форму; юнакам погрожували, що коли вони відмовляться заповнити заяви із проханням про зарахування до ”СС-Юнаків”, їх скерують на виснажливу примусову роботу до райху. Однак, мотивуючи свої дії необхідністю евакуювати молодь, аби не допустити її мобілізації до ЧА, німецькі інстанції самі фактично повторили практиковану тоді радянськими комісаріатами мобілізацію юнаків для "допомоги фронту”. Безумовно, те, що обидві воюючі сторони мобілізували на військову службу психологічно й фізично неготових до неї підлітків, було аморально. Незабаром самі ж німці між собою почали називати мобілізованих "діти-солдати” (die Kinder-Soldaten) або "шкільні солдати” (die Schuler-Soldaten)151.

Баран Б. Юнацький табір в Нєполомніцах (До історії організації юнаків) // Вісті… - Березень-квітень 1954. — Ч. 3–4 (41–42). — С. 10–11. Див.: Schätz L. Schülersoldaten. Die Geschichte der Luftwaffenhelfer im Zweiten Weltkrieg. 2 Aufl. - Darmstadt: Thesen Verlag, 1974.

У травні 1944 р. в округах Новий Санч та Перемишль здійснено першу офіційну акцію вербування українських юнаків до протиповітряних формувань. Таку практику поступово поширено на усі решта ще окуповані вермахтом округи Галичини та суміжних земель, на яких проживали українці*62. Внаслідок цього вже 1 червня 1944 р. у бюлетені "Німецька Східна кореспонденція” з’явилося повідомлення про вербування поряд з російськими, білоруськими, литовськими й татарськими також українських помічників люфтваффе віком від 15 до 20 років[692] [693]. Перші 250 українських хлопців, залучені до протиповітряних формувань із Центральної України, Волині, Галичини і суміжних із нею округ Новий Санч та Перемишль, пройшли вишкіл у Переворську у військово-навчальному таборі. За пропозицією залученої до юнацьких справ журналістки Ольги Кузьмович на честь сотника леґіону УСС його офіційно названо "Український СС-юнацький табір імені Федя Черника”[694]. У таборі, де поступово зібралося майже 300 хлопців, поряд із німецьким з’явився синьо-жовтий український прапор, а в казармах на стінах прикріплено хрести і тризуби. У день закінчення вишколу 7 червня 1944 р. перед юнаками вперше з промовою в суто українському дусі виступив губернатор Галичини О. Вехтер. Закликавши юнаків гордо нести ім’я табору ім. Чер-ника, він закінчив виступ словами: "Молоді товариші! Будьте, як він, слухняними юнаками і добрими вояками. Будьте, як він, повні віри у свою Батьківщину, у свій народ і велику спільноту будучої молодої Европи”[695]. Перед виїздом першої групи вояків до своїх відділів у різні міста райху 28 червня у Львові відбулося їх прощання з батьками й марширування вулицями міста. Після цього з ними знову зустрівся Вехтер, який у виступі заявив: "Всі разом подбаємо, щоб ця молодь знайшлася серед нас вже як дозрілі мужчини з ширшим світоглядом, що вміють володіти зброєю. Щоб явились перед нас з тим гордим переконанням, що у вирішальному моменті українська молодь стояла на визначеній їй стійці”[696].

Проте як у квітні-травні, так і в червні—липні при проведенні акції вербування юнаків німецькі інстанції продовжували оминати УЦК й залучати окремих людей. Використовуючи дезорієнтацію і певну наївність організованих українських громадських середовищ, вони розпочали свою ”гру”, поширюючи дезінформацію й не шкодуючи при тому обіцянок, які вони не мали змоги втілити у життя; в такій атмосфері дійшло до конфліктів між німецькою владою і керівниками УЦК, які не могли відкрито виступити проти вербування українських юнаків. Зокрема в середині червня побачило світ перше звернення "Український юначе!”, що патетично закликало українську молодь боротися за волю "української Батьківщини в Европі єдності, свободи й справедливості” і виконати "заповіт героїв Крут”157. На відозві був підпис референта молоді УЦК Зенона Зеленого, який насправді нічого не підписував і дізнався про "свій підпис” на листівці лише після її появи. Появу цього й решти агітаційних звернень до юнаків підготував і технічно забезпечив очолюваний гауптштурмфюрером військ СС Куртом Лянґе відділ пропаґанди Станиці Нікеля. У другому зверненні, яке з’явилося наприкінці червня в газеті "Краківські вісті”, обіцяли, що на час підготовки для допоміжної військової служби юнаки не відставатимуть від своїх однолітків у вивченні шкільного курсу. Тому, як і для німецької молоді, для них під час вишколу на шкільні предмети вирішено виділити по 14–18 годин щотижня. Для того, щоб заохотити добровольців, після служби за вислуги їм передбачено на вибір або сприяння при подальшому просуванні по службі, або — за бажання продовжувати вчитися — пріоритет при зарахуванні до навчальних закладів. За сумлінне виконання обов’язків юнаки як відзначення повинні були отримати "Свідоцтво воєнної вислуги європейської молоді”, що мало 4 ступені. Надання такого свідоцтва 1-го ступеня давало право на безоплатну фахову освіту за вибором, а 2-го ступеня — на вільний вибір фаху й допомогу відповідних закладів навчання^158. Поява закликів до українських юнаків подібного змісту територіально повторилася, як і у випадку вербування повнолітніх українських чоловіків до військової служби: у червні вони з’явилися в Галичині, а в липні — на суміжних західних українських землях, особливо на Холмщині. В середині липня, зокрема, тут побачили світ звернення до юнаків, на яких поряд із підписами членів ВУ були підписи представника УЦК в Любліні Л. Голейка і голів комітетських філій сотника Святослава Шраменка в Холмі й Т. Гарасим’юка в Грубешові^158.

Однак всупереч обіцянкам насправді практичні питання щодо юнаків вирішували повільно. Це, серед іншого, зумовили міжвідомчі конфлікти 3. Нікеля як представника НСДАП з ОКЛ і суперечки стосовно того, кому будуть підпорядковані юнаки. Отримати "мандат” на них претендувало заохочуване до цього Г. Гіммлером РСГА, яке вже мало повноваження на вирішення справ, пов’язаних з іншими ненімецькими бойовими формаціями —

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 34. — Арк. 159.

Краківські вісті. - 21 червня 1944. — Ч. 133; 28 червня 1944. -Ч. 139. — С. З, 4.

Холмська Земля. — Краків, 16 липня 1944. — Ч. 29; Голос Холмщини. — Б. м., 18 липня 1944.

батальйонами РОА, козаками, українською та іншими іноземними дивізіями військ СС. У різний час перебрати українських юнаків у своє підпорядкування претендували також РМО, ОКВ і ОКГ, а з часом до акції також намагався прилучитися Ф. Арльт від СС-ГА. З червня 1944 р. ОКВ надіслало з цього приводу запит Ґ. Берґеру. Після з’ясування справи Берґер лише 3 липня поінформував ОКВ, що акцію вирішено провести на просторах, на яких не створено жодних місцевих частин сухопутних військ і не як мобілізацію, а як вербування на добровільних засадах тільки обмеженого континґенту тих річників, котрі зовсім не підуть у місцеві формування вермахту. Відтак він з’ясував, що неможливо передати цих юнаків як резерв допоміжних добровольців до сухопутних сил, оскільки вони перейдуть під юрисдикцію ОКЛ^160. Незважаючи на це, РМО і СС-ГА і далі активно втручалися у справи юнаків. Приводом до цього було те, що 16 червня 3. Нікель пообіцяв старшому урядовому радникові з ФШП РМО Еріхові Ветцелю передати для ознайомлення свої вказівки щодо того, як ставитися до іноземних помічників люфтваффе і брошуру про народи Сходу. Проте майже місяць Ветцель не отримував жодних матеріалів й 12 липня звернувся з цього приводу із запитом до Нікеля^1®1. Усупереч небажанню Нікеля залучати до акції вербування юнаків зі Сходу інших чиновників РМО, поступово до неї активніше залучився вищий управлінський апарат РМО. З серпня 1944 р. його керівний діяч О. Бройтіґам, перераховуючи в інструкції завдання ФШП РМО, серед найважливіших назвав "вербування добровольців з юнаків для акції "Помічники СС”, залучення молоді як помічників люфтваффе, вербування бойових помічниць люфтваффе”1®2. Незабаром 10 серпня 1944 р. Берґер переслав 3. Нікелю листа, в якому звернув увагу на доцільність використовувати пресу та інші засоби масової інформації для проведення серед юнаків виховної акції (Zöglingsaktion)163.

Попри міжвідомчі суперечки за право пріоритету у вирішенні справ юнаків, створюючи з них формування протиповітряної оборони, як і при організації охоронних чи будівельних батальйонів і дивізії "Галичина”, усі німецькі інстанції виявилися одностайними в тому, що доцільно відокремлювати галицьких українців від решти їх співвітчизників. Практику регіоналізації можна чітко [697] [698] простежити у зверненнях до юнаків-українців із різних регіонів України. У червні, зокрема, для галичан видано третє звернення "Українська молоде!” із галицьким левом у синьому ромбі та закликами зголошуватися до оборони Галичини як основної Батьківщини. Відозва містила підписи голови ВУ А. Бізанца, керманича відділу молоді УЦК 3. Зеленого* і керівника канцелярії ВУ О. Навроцького (щоправда двоє останніх не ставили своїх підписів — листівка, як і перші два звернення, була фальшивкою, сфабрикованою співробітниками Гаупта у Львові). У липні вийшло ще одне (4-те) звернення (цього разу без підписів) до українських підлітків зі Східної та Центральної України із тризубом у синьому ромбі на жовто-синьому тлі та закликом вступати до формувань протиповітряної оборони для боротьби ”за вільну й нову Україну — члена європейської спільноти народів, серед яких пануватиме єдність, свобода і справедливість’”®4.

На початку липня прийнято рішення про вербування поряд із хлопцями також дівчат віком від 15 до 20 років для обслуговування прожекторних апаратів і приладів для підслуховування, для служби в загороджувальних частинах ППО, шпиталях, пунктах зв’язку, підрозділах постачання й транспорту. Перші пропаґан-дистські відозви до них із закликом стати "дружинницями авіації” були скеровані в табори біженців зі Східної України. Завдяки пропаганді, як і при акції вербування добровольців до дивізії "Галичина”, набір підлітків до протиповітряних формацій також викликав певний ентузіазм. 7 липня 1944 р. командир СІІ і СД Генеральної губернії Вальтер Біркамп, характеризуючи готовність української молоді вступити до лав галицької дивізії, заявив: ”Ще більшим був наплив юнаків до місцевої протилітунської артилерії”1®5. Проте насправді, хоча поширено тисячі листівок, добровольців було мало; на той час юнаки переважно записувалися, щоб уникнути

Зенон Зелений народився 2 вересня 1901 р. в Галичині. У 1930 р. закінчив навчання на математично-природничому факультеті Львівського університету. Після захисту магістерської роботи з філософії викладав математику й фізику в приватних та державних гімназіях, семінаріях і ліцеях Львова. У роки німецької окупації Галичини очолював Відділ опіки над молоддю й родиною в УЦК. Із 28 квітня

1943 р. став референтом молоді у ВУ дивізії "Галичина”. Із червня

1944 р. за дорученням В. Кубійовича опікувався українськими юнаками та юначками, мобілізованими до формацій ППО та ВПС, і захищав інтереси підлітків перед німецькими установами (Горохович Т. Зенон Зелений — опікун українського юнацтва в вирі Другої світової війни // Вісті Комбатанта. — 1975. — Ч. 2. — С. 39–48; Вісті Комбатанта. -1974. — Ч. 3–4. — С. 60–66).

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 9. — Арк. 52; ЦДАГО України. — Ф. 166. — Оп. 2. — Спр. 152. — Арк. 13–14.

Okupacia і ruch oporu… -Т. 2. - S. 520.

вивезення до таборів праці в райху. Після директив із Берліна не залишати по той бік юнаків, яких потім можуть мобілізувати до ЧА для боротьби проти Німеччини, німецькі інстанції в деяких випадках взагалі відійшли від принципу добровільності.

Реагуючи на початок акції вербування юнаків. Громадська Колегія Відділу молоді УЦК під керівництвом 3. Зеленого зайняла неґативну позицію щодо цієї ініціативи німецьких окупаційних установ. Проте, поставленим перед доконаним фактом, представникам УЦК не залишалося нічого іншого, як визнати обставини ”post factum”. Унаслідок цього 10 липня Відділ молоді УЦК реорганізовано у Відділ опіки над молоддю й родиною. Серед його нових завдань були підготовка навчальних та виховних програм для шкіл при формаціях юнаків, створення бібліотек, театрів, проведення концертів і лекцій в місцях перебування підлітків, а також опіка над їх сім’ями. Для полагодження справ юнаків при Відділі також створено так звану Дорадчу Колеґію, до якої увійшло 16 осіб. Однак її члени не мали належної кваліфікації — достатньо сказати, що серед них не було жодного представника з тогочасним військовим досвідом, котрий мав би достатнє уявлення, як проходитиме служба юнаків на практиці. Недоліком було й те, що Колегія не налагодила контактів із проводами юнацьких формацій естонців, латвійців та литовців, які на час вишколу перших груп юнаків-українців вже мали деякий досвід.

Щоб не допустити об’єднання українців, німецькі команданти в юнацьких таборах призначали в окремі групи галичан і жителів Східної та Центральної України. При розподілі переважно не вимагали посвідчень про місце народження; достатньо було заяв підлітків про постійне проживання в тому чи іншому регіоні. Проте подальша регіоналізація виразно проявилася в тому, що для українських юнаків запровадили національні нарукавні пов’язки, над якими був чорний трикутник із літерами ”SS” (вилучений після переходу юнаків у підпорядкування ВПС Німеччини й замінений нашитою над правою нагрудною кишенею чорною трикутною емблемою з вишитим блакитним орлом і Готичними літерами ”LH” — скороченням від ”Luftwaffenhelfer”). Як і на емблемі вояків дивізії "Галичина”, в галицьких юнаків на пов’язці було зображено лева, але без трьох корон й у синьому ромбі на жовто-синьому фоні. Водночас пов’язку із зображенням тризуба (в ромбі на жовто-синьому тлі), подібно до вояків УВВ, мали тільки українські підлітки зі Східної та Центральної України; дехто замість такої пов’язки отримав при вступі до люфтваффе емблеми з літерами ”УВВ”16в.

Для виконання завдання опіки над східноєвропейським юнацтвом було залучено людей, які мали досвід роботи серед молоді з

Jurado С. С. Brcaking the Chains… — Р. 76. більшості країн Східної Європи. Однак від початку вишколу українські юнаки, яких завербували до протиповітряних формувань, не отримали опіки з боку своїх національних громадських установ — хоча таку опіку мали підлітки інших національностей. Наприклад, естонці, латвійці й литовці були разом зі своїми старшинами, а білорусам забезпечила підтримку національна організація "Союз Білоруської Молоді (Саюз Беларускай Моладзі) — СБМ” з провідниками зі ступенем "зондерфюрер”. Водночас у травні 1944 р. у Борисові між Мінськом і Смоленськом для росіян створено Великоросійську молодіжну робітничу організацію (Grossrussische Jugendwerk), до якої належало приблизно 2 000 осіб, евакуйованих незабаром до райху^107; у росіян також був повний склад старшин-інструкторів і старшин РОА з російської кадетської школи в Белграді під керівництвом генерала Попова. Опіка й захист з боку національних провідників давали відчутні переваги: завдяки їм, наприклад, естонські юнаки опинилися на відносно спокійних теренах Польщі, а литовські — переважно в Східній Німеччині або Чехії у прифронтових смугах і їх ніколи не переводили на фронт. Водночас справами українців займалися переважно німецькі інстанції, зокрема управління молоді в Кракові (Amt Jugend in Krakau) та головне управління освіти і науки, які функціонували при уряді Генеральної губернії, а також бюро В. Гаупта. 4 липня керівник згаданого головного управління Айхгольц, коментуючи плани надання змоги подальшого навчання завербованим українським підліткам, заявив на засіданні уряду: "Особливим завданням головного відділу має бути надання шкільної можливості українським юнакам, які вишколюються в райху і скеровуються на службу в люфтваффе. Вони також і там мають бути зібрані разом і надалі піддаватися певному обмеженому навчанню. Це стосується як учнів українських гімназій, так цієї ж категорії з професійних шкіл”108.

Однак німецькі інстанції не дотримували своїх обіцянок. Час від часу це викликало протести членів родин, які зверталися зі скаргами до УЦК. Батьки, зокрема, домагалися, щоб після служби юнаки поверталися до родин і їх не залучали до інших військових формацій чи будь-якої примусової праці. Поставленим перед фактом керівникам ВУ і УЦК не залишалося нічого іншого, як зробити все можливе, щоб полегшити долю юнаків за складних умов війни й звернутися до німецьких установ з вимогою налагодити організовану опіку для підлітків. Йшлося про культурну опіку з допомогою вчителів, духовну — через священиків і матеріальну від німецьких установ; одночасно вимагали, аби відбувався контроль за дотриманням належних гігієнічних умов й забезпеченням [699] [700] юнаків достатнім харчуванням. 25 липня в щоденній газеті "Краківські вісті” з цього приводу писали: "Підходячи цілком реально до самого факту мобілізації нашого молодняку, мусимо собі з цілою ясністю усвідомити, що перше і найважніше завдання нашої спільноти — подбати за якнайкращу національну опіку над цим молоденьким цвітом нації”. Констатувалося, що поряд із звичайними опікунами є теж потреба скерування до них "духоїї-ників і лікарів”1®9.

Національні керівники підлітків-українців з’явилися аж тоді, коли власних провідників уже мали такі ж за віком помічники й помічниці люфтваффе інших національностей з різних країн Східної Європи: в естонської молоді — Ґустав Калькуй і пані Мандель, латвійської — Ерікс Рулліс і Мальвіна Бальдумс, литовської — колишній офіцер литовської армії Тауніс і його дружина, білоруської — Михайло Ганько і доктор Абрамов, російської — капітан Лазарєв і Чехірова. Тільки 20 вересня 1944 р. 3. Нікель дозволив створити референтуру "Українська юнацька організація” (Ukrainische Jugendorganisation), відому згодом як "Провід українського юнацтва” (Ukrainische Jugendführung). У ній опікуном юнаків (Jugendführer) став уповноважений Нікеля Тиміш Білостоцький* (якому вирішено надати ступінь сотника та звання "спеціальний керівник” (Sonderführer)). Слід зазначити, що відразу ж після створення в липні 1944 р. при службовому бюро Нікеля референтури юначок провідницею дівчат (Mädelführerin) у ній призначено німкеню Доор. Українка О. Кузьмович стала опікункою українських юначок лише після затвердження Т. Білостоцького на його посаді; загальну опіку над юнацтвом здійснював також відділ молоді УЦК, який очолював 3. Зелений. Однак, по суті, вони були "фіктивними провідниками”,

Преважний громадянський іспит // Краківські вісті. - 25 липня 1944,- Ч. 165. — С. 2.

Активіст українського молодіжного руху Галичини Тиміш Білостоцький народився 6 березня 1905 р. у Львові. Після закінчення Гімназії та університету у Львові викладав стенографію й керував курсами друкарок, а також фізкультури на курсах торговельної школи у тому ж місті. До розпуску польським урядом молодіжної організації "Пласт” у 1930 р. належав до її куреня "Орден Залізної Остроги”. Із включенням Західної України до складу СРСР викладав у Львівській політех-ніці й Вищій торговельній школі у Львові. У другій половині 1941 р. очолював тіловиховну секцію Українського Крайового Комітету (УКрК), якій формально підлягали усі українські спортивні товариства Галичини. Під час німецької окупації регіону координував діяльність створених за зразком "Пласту” куренів молоді й Уладу української молоді (УУМ), який створив Виховні спільноти української молоді (ВСУМ). Був співорганізатором двох з’їздів молоді у 1943 р. У серпні 1944 р. за дорученням УЦК скерований допомагати 3 Зеленому й делегований як офіційний опікун над українськими юнаками до ППО і ВПС Німеччини (Білостоцький Т. Спогади… — С. 3–5). оскільки усі конкретні справи, пов’язані з юнаками, вирішували німецькі чинники. У вишкільних таборах, наприклад, контроль за українською молоддю мали старшини-німці відділу ”2 б 4”, у чиїй компетенції було навіть дозволяти представникам УЦК зустрічатися з підлітками, що відбувалося доволі рідко й не мало підтримки німців. На відміну від інших національних провідників юнацтва, призначення Т. Білостоцького та О. Кузьмович не було узгоджене з їх політичними діячами. До середини жовтня 1944 р. 3. Нікель провів з представниками Проводу українського юнацтва всього чотири наради, під час яких вирішено частину справ опіки над українськими юнаками, що не була ще організована (на відміну від балтійців та росіян, які вже тоді мали своїх офіцерів, прикріплених до кожної обласної команди люфтваффе — ЛҐК (Luftgaukommando-LGK)). Білостоцький встиг видати дві пропагандистські листівки за підписом "Провід Українського Юнацтва”. Ці листівки пов’язували українських юнаків з УВВ і українською дивізією. 1 листопада поширено першу. У ній вказано, що "десятки тисяч українських добровольців Дивізїї-СС та Українського Визвольного Війська” "найхоробріше борються проти жорстокої комуністично-більшовицької навали, яка загрожує цілому світові”. Констатувалося, що "десять тисяч українських юнаків і юначок допоміжної літунської оборони творять нову організацію, що з посвятою працює для святого діла визволення, відбудови та оборони України від її віковічного ворога”. У підготовленій заздалегідь листівці з Різдвяними вітаннями висловлювалася солідарність юнаків із їх вояками-співвітчизниками, яких називали "старші побратими — українські добровольці Дивізії-СС, Українського Визвольного Війська”. Проте вже 28 листопада 1944 р. Т. Білостоцького не вважали провідником українського юнацтва. Натомість на новій посаді офіційно його трактували тільки як уповноваженого для української молоді (der Beauftragte für die ukrainische Jugend)[701].

Незважаючи на нову посаду, реальні можливості діяльності Білостоцького були дуже обмеженими навіть у сфері опіки та пропаґанди. Наприклад, з пропаґандистськими цілями для підлітків передбачалося видавництво часопису "Юнацький час” й деяких брошур. Проте восени 1944 р. вийшло лише декілька номерів журналу "Дорога” для українських юнаків протиповітряних формувань люфтваффе й до кінця року — чотири брошури "Бібліотечки для SS-Юнаків” накладом 48 000 примірників[702]. Основний тягар практичної опіки над молоддю перебрали на себе кілька десятків учителів та священиків, яких урешті допустили німецькі інстанції.

Від офіційного проведення акції вербування юнаків забезпечити опіку над ними через вітчизняних вчителів виявилося доволі складною справою, позаяк перекидання з місця на місце не створювало належних умов для перманентного навчання. Традиційне вже на той час приховане протистояння (в тому числі певною мірою ідеологічне) між нацистськими кадрами і німецьким літун-ством також ускладнювало працю опікунів, і без того важку у воєнних обставинах. Лише у жовтні в м. Асперн під Віднем для юнаків проведено перші гімназійні курси, після закінчення яких випускники отримували атестат зрілості. Керівником курсів й одночасно вчителем української мови та літератури був колишній вчитель гімназії Михайло Рабій із Самбора, а вчителем релігієзнавства, історії церкви та німецької мови — о. Петро Хомин. Шкільні лекції проходили тут двічі на тиждень увечір (між 18 і 20-ою), коли вже не відбувалося жодних авіаційних бомбардувань. Подальшу спробу організованої допомоги здійснив 59-річний професор Никифор Гірняк — колишній сотник і командант коша легіону УСС, відтак голова мобілізаційного відділу при штабі армії УНР, доктор філософії (захистив дисертацію у Відні)[703]. Гірняк очолив гімназію у Лінці (Kleinmünchen-Gimnasie), що обслуговувала юнаків у цьому місті; з ним працювали Євген Жарський, Пилип Гайда та Олександр Бережницький. Однак гімназію урочисто відкрили тільки 17 грудня 1944 р. У школі організовано 4 класи гімназійного типу: 4, 5, 6 і 7-ий. Для полегшення навчання усі ці класи виділено в чотири оборонні батерії, розміщені в різних оборонних пунктах поза містом. Навчання в них тривало щодня по чотири години після обіду (від 14 до 18-ої). Серед предметів навчання були українська, німецька і латинська мови, історія, географія, математика, фізика, біологія та хімія. У гімназії було зібрано українських хлопців із найкращими інтелектуальними даними з кількох країн, а саме: із Польщі, Чехії, Словаччини, Німеччини та Голландії. На території сучасної Австрії у Відні й суміжних із ним місцевостях опіку здійснював інший колишній вояк легіону УСС і діяч "Пласту” до 1930 р. 54-річний Северин Левицький, у Лінці — Степан Тофан, Мальті — Антін Ковалисько та Іван Криницький. В Еґері (Eger — тогочасна німецька назва сучасного міста Хеб) у Чехії працювали Василь Кавуля, Адам Антонович, Василь Ленцик та Ігор Гайда. Тимчасово вчителі також працювали в Нєполоміце біля Кракова, Криниці та Троппау (тодішня німецька назва сучасного м. Опава) у Польщі й деякий час у м. Еммеріх. Учителям присвоювали ранґ "зондерфюрера” (відповідав поручникові), і тоді вони працювали в уніформах. Проте багато виховників були з юнаками не постійно: доволі часто вони прибували в деякі табори й через певний час або переходили в інші, або взагалі припиняли свою працю серед підлітків.

Для налагодження виховної й душпастирської опіки найбільшу роботу провів о. Северин Сапрун, якого призначено начальним капеланом (Feldkurat/Oberkiiegspfairer) українських підлітків; згодом до них делеговано ще двох священиків. Вирішенню багатьох справ сприяло те, що восени 1944 р. Сапрун отримав ранг^1 полковника люфтваффе. Завдяки цьому йому були змушені підпорядковуватися німецькі коменданти юнацьких таборів, чий найвищий ранґ був ранґ майора (у містах Лінц-Веґшайд, Еґер та Пютніц). Поступово В. Гаупт погодився, щоб співвідношення священиків і юнаків було таким же, як капеланів та вояків в українській дивізії, тобто 1:500. Наприкінці 1944 р. Сапрунові допомагало вже десять капеланів (у тому числі православний — для юнаків зі Східної та Центральної України) без уніформ і ступенів, діяльність яких підтримував персонал юнацьких таборів в різних ЛҐК: Степан Бачпнський в Еґері, Євген Боднар у Кремсі, відпущений із галицької дивізії капелан Осип Карпінський у Мальті (Австрія), священики Степан Колянківський, Петро Хомин, Роман Закрев-ський, Мирослав Олешко, Степан Фіґоль, Володимир Івашко та православний Віталій Сагайдаківський (разом із С. Сапруном) у Відні. У табори недалеко від столиці Німеччини також приїздив відправляти Богослужіння парох Романишин із Берліна. З допомогою генерального вікарія дивізії "Галичина” о. В. Лаби та протоієрея В. Сагайдаківського для духовної опіки над молоддю до кінця війни залучено разом 28 священиків та помічників для проведення пікільних уроків, які відбувалися після щоденної військової служби. Втім багатьох підлітків спрямовували на таємні споруди, тому виникла проблема доступу до них священиків. У Відні та осередку УЦК в Любені створено комітети, що провели Різдвяну акцію, під час якої роздавали печиво і друковані видання юнакам на Помор’ї, у Сілезії, а також у Дрездені, Кенігсберзі та інших більших містах зосередження юнаків’73.

Хоча офіційно акцію розпочато лише на початку червня, перші контингенти юнаків німецькі інстанції отримали вже навесні 1944 р. завдяки частині неповнолітніх підлітків, які зголосилися до дивізії "Галичина”, але через вік не були прийняті, і їх було скеровано до юнацьких формацій. Перший "неофіційний” набір юнаків здійснено на початку 1944 р. із Волині та суміжних центральноукраїнських земель на основі молоді, яку евакуйовано з волинських та сусідніх районів. Він охопив понад 1 000 хлопців, здебільшого середнього шкільного віку, із прифронтової смуги; їх перевезено в Лотарінґію, Ельзас та в район Саару у Франції і до Люксембургу. Друга "хвиля набору” прокотилася Галичиною

Див.: Гриневич І. До генези німецької протиповітряної служби т. зв. юнаків і юначок // Вісті Комбатанта. — 1999. — Ч. 5–6. — С. 59, 61, 63, 65–66.

переважно навесні 1944 р. Унаслідок цього приблизно 3 000 юнаків було скеровано в Сілезію у Польщі, Моравію в Чехії і до Австрії, де після вишколу вони служили в зенітній артилерії й при охороні військових транспортів на залізниці й річкових суднах. Під час просування лінії радянсько-німецького фронту на захід юнаки опинялися в таборах, розташованих усе далі від України. Коли у Переворську не виявилося місця для нових новобранців, юнаків скеровували у Нсполоміце, а коли й тут не стало місця — у Троппау та Гульчин (Hulczin) в Польщі, Креме в Австрії, Еґер у Чехії й інші міста. Усього у квітні—червні 1944 р. із Галичини до юнацьких вишкільних таборів вглиб Німеччини та у напрямку Західного фронту виїхало 20 залізничних ешелонів, у яких було 3 700 українських юнаків. Із них 800 вирушили з Тисмениці й Галича, 500 із Золочівщини та Тернопільщини, 400 з Бучацького повіту, 800 із Радехівщини і північних районів Львівщини, 400 з півдня Золочівщини і 500 із Чортківщини. 6 ешелонів прибуло в Гульчин, 4-у Креме, 6-у Ніце (Nice/Najsat), 2 — в Еґер і 2 — в Нсполоміце. Більші групи юнаків опинилися також у містах Любен та Шляйфе в Сілезії[704].

Третя "хвиля” (понад 2 000 осіб, у тому числі невеликі групи дівчат) — учні старших класів, яких після евакуації з території Західної України у липні—серпні 1944 р. було скеровано у Креме, Еґер та Лінц. Із початком масової еміґрації через Угорщину, Словаччину й Австрію (зокрема через табір у Штрасгофі) восени 1944 р. завербовано останніх приблизно 3 000 юнаків також із числа осіб, евакуйованих при відступі вермахту з території України. Із загальної кількості завербованих 3 000 забрали примусово; серед евакуйованих було 3 000 учнів середніх шкіл. Решта 4 000 після евакуації з українських земель тимчасово перебували в таборах для біженців у Кошицях, Мукачеві, Братіславі й у таборі Штрасгофен під Віднем. Згодом вони опинилися в юнацьких формуваннях на території Угорщини, Словаччини, Польщі або Німеччини. Територіально 7 000 осіб були із західних земель України і майже 3 000 — із центральних та східних (у тому числі дівчата, які працювали при установах німецьких військ і через це із відступом вермахту з України вимушені були виїхати на Захід)[705].

На серпень 7 650 зареєстрованих у німецьких установах українських юнаків зосереджено в таких місцевостях: 3 000 у Нєполоміце, 1 000 у Троппау, 200 у Гульчині, 1 750 в Еґері, 1 550 у Кремсі й 200 в Мальті (Каринтія в Австрії). У різний час у цих таборах розміщували неоднакову кількість юнаків — одні прибували, інших після закінчення вишколу скеровували до служби у ВПС Німеччини. Наприкінці жовтня 1944 р. загальна чисельність мобілізованих зі східних територій юнаків сягнула накреслених планів й складала майже 25 000 осіб, зокрема: 3 000 естонців (у тому числі 478 дівчат), 6 000 латвійців (із них 1 000 юначок), 1 012 литовців (у тому числі 200 дівчат), 2 354 білоруси (серед них 200 дівчат), 7 668 українців (у тому числі 1 121 дівчина) і 1 383 росіян (у тому числі щонайменше 100 дівчат)[706].

Найбільші вишкільні табори, у яких опинилися українські юнаки, можна умовно поділити на три групи:

1) перші "літні” або перехідні табори (die Erfassungslagers) (у Переворську, Криниці, Нєполоміце), з яких після 2–3 тижневого перебування юнаків "першої хвилі” транспортували до райху, а на їх місце привозили нових;

2) збірні табори (die Sammelnlager's) для юнаків (у Відні, Ольден-бурзі, Троппау) та для юначок (у Пютніці, Шляйфе), в які завербованих "другої хвилі” набору звозили для загального вишколу й куди за ними приїжджали уповноважені відповідної ЛҐК, котрі відбирали підлітків, комплектували з них окремі групи й перевозили їх на місце призначення;

3) запасні табори (die Ersatzlagers) (у Лінці, Кремсі, Еґері), у яких зосереджено підлітків із "третьої хвилі” мобілізованих, завербованих переважно в таборах біженців.

Важливою проблемою для українських хлопців у протиповітряних формаціях була німецька мова, якої вони добре не знали, через що виникав брак порозуміння. Дезорієнтацію юнаків у перебігові воєнних подій викликала також часта зміна місця вишколу й служби на інші[707]. Наприклад, 26 червня 1944 р. одна із груп "другої хвилі” виїхала зі Львова в Еґер, а через два тижні вже 800 юнаків (у тому числі росіяни та білоруси) виїхали в м. Туре у Францію. З наближенням сюди лінії Західного фронту наприкінці липня їх повернули в Ольденбурґ біля Гамбурґа й Ганновера в Німеччині, де вони пройшли 3-місячне навчання. 15 із них після короткочасного перебування в Людвіксбурзі опинилися в Нюрнберзі, звідки після отримання теплого зимового одягу від’їхали в штаб у м. Кемптен. Звідси вони вирушили далі в напрямку Західного фронту й через деякий час прибули в Коблєнц; наприкінці лютого 1945 р. їх зняли з гармат і почали вишколювати з "фаустпатроном”. Юнаки "третьої хвилі”, яких набрано з таборів біженців в Австрії, проходили протиповітряні вишколи спочатку на вишкільній базі в Гімзее та Мюнхені, а вишкіл для прокладання телефонних ліній — у 141-му полку уі Відні. Одна з груп молодих галицьких українців "третьої хвилі” 18 вересня прибула до Кремсу у Верхній Австрії, звідки ЗО вересня вони вирушили в Лінц до важкої протилітунської артилерії калібру 88 мм. Незабаром приблизно 100 з них були скеровані до Берліна, де їх розділено на групи в середньому по 10 осіб, а 22 листопада відправлено на вишкіл протиповітряних гармат за ЗО км від столиці Німеччини в Екесдорф поблизу м. Мінхенберґа, де вивчали зенітки найновішого тоді випуску калібру 37 мм[708] [709]. Інша група юнаків після вишколу в Еґері прибула в Лінц, де її поділили на чоти й розташували в горах для обслуговування освітлюваного електрикою макету міста в горах, а через деякий час — до Відня на інший вишкіл. Згодом до початку морозів їх знову повернули до Лінцу до протиповітряних гармат калібру 37 мм; потім вони прибули до Праги охороняти аеродром й з наближенням фронту виїхали у м. Штаєр в Австрії^176.

Спочатку умови утримування юнаків у таборах були незадовільними, починаючи від суто побутових умов і закінчуючи недостатнім харчуванням у багатьох таборах. У двох таборах в Нєполоміце в червні 1944 р., наприклад, розмістили понад 600 юнаків, які отримали сині мундири німецьких помічників протиповітряної оборони[710]. 9 червня у зверненні до уряду Генеральної губернії провідника УЦК В. Кубійовича так охарактеризовано побут українських підлітків у цих таборах: "Відносини в таборах недобрі. Діти, не маючи власних виховників і священиків, почуваються погано. Маємо відомості, що подекуди дають дітям у таборах горілку й цигарки. Прошу вплинути на командантів таборів, щоб замість того давали дітям більше цукру й молока”. Інший очевидець після відвідання у вересні 1944 р. табору в Кремсі писав, що там "гігієнічні умови нестерпні. Хлопці мешкають у неохайних бараках, сплять на брудних сінниках, накриваються одним коцом, інколи сплять удвох, не мають білизни на зміну, не одержують мила до прання, наслідком чого в таборі є такі недуги, як сверблячка і тиф”[711].

Навіть коли почалися заморозки, у деяких таборах юнаки отримували переважно консерви, тільки раз на день — теплу юшку й холодні харчі, та й то недостатньо. Восени 1944 р. покращенню ситуації інколи сприяли німецькі фермери, які відбирали підлітків з України та інших країн для допомоги у сільському господарстві загалом і збору врожаю зокрема й за це годували їх картоплею, яблуками та іншою городиною. На початку листопада 1944 р. 3. Зелений так характеризував загальне становиїце українських юнаків у таборах ВПС Німеччини: ”Не всюди допускають учителів. Всі 26 учителів і 2 священики працюють. Вже частина їх пішли у Мюнхен, Відень, Еммеріх, Дрезден, Берлін і менші міста. Всі працюють як "флякгельферн” — до копання ровів, до робіт земних, польових і т. ін. Голодують і жебрають, їх б’ють (Любен)… В Еґері були умови дуже погані, з випадком смерті. Не мають білизни, лише навчання. Вже з 17 літ забирають до люфтваффе. Зроблено заказ, щоби цього не робити. Всіх є 6 000 юнаків (галицьких і східних) і 1 000 дівчат — з офіційного звідомлення. Напевно є більше”[712].

Після справедливих скарг УЦК до німецьких інстанцій у багатьох таборах в Австрії українська молодь опинилася у дещо кращому становищі. Юнак Євген Кордибан згадував: ”Під час служби в Лінцу наше харчування складалося з обіду — зупи й куска м’яса з картоплею; на вечерю видавали один кілограм хліба на трьох і порцію сира, а на сніданок каву”[713]. У Мальті в Каринтії (Австрія) було 250 українських юнаків, яких з 10 липня до ЗО вересня під керівництвом офіцера військ СС Шіле організовано в зразковий "Табір військової справності” (Wehrertüchtigungslager), розташований в Альпах на висоті 850 м над рівнем моря. Вишкіл проводило кілька молодих підстаршин, яким допомагали спеціально викликані для цього п’ять вояків дивізії "Галичина” — Антін Винницький зі Стрия, Зенон Макар із Перемишля, Володимир Мигаль та Василь Смук із Перемиського повіту і Григорій Диба з Буковини. За старанням відділу молоді УЦК у таборі учителювали А. Ковалисько зі Львова та І. Криницький зі Стрия; священиком підлітків було також делеговано з дивізії капелана О. Карпін-ського. Досліджуючи побут українських юнаків, Р. Крохмалюк писав: "Юнаки були приміщені в привітних чистих бараках. Харчі були вистачаючі. Юнаки мали до диспозиції вигідні вмивальні і душі з зимною і гарячою водою”. Усі випускники табору в Мальті закінчили підстаршинський вишкіл й стали єдиним континґентом юнаків, які в листопаді поповнили лави дивізії "Галичина”[714].

За планом, вишкіл підлітків мав тривати 3 місяці, але насправді на нього було відведено 8 тижнів для представників західноєвропейських народів і 5–6 тижнів для вихідців зі Східної Європи. Проте в кількох таборах східноєвропейські підлітки все ж пройшли вишкіл за встановленими стандартами. Наприклад, відокремлені в національні групи українські, білоруські та російські юнаки у м. Ольденбурґ від кінця липня до листопада І 944 р. проживали у 3-поверхових казармах, де побутові умови були доволі стерпні. Щотижня для них виділено годину для догляду за одягом та взуттям (зашивання, чищення тощо). Якщо офіцер при огляді помічав недоліки, підлітка відразу ж скеровували до складу отримати якісну уніформу. Кожен день військового навчання був повністю заповнений. Крім освоєння зеніток, двічі на тиждень юнаки проходили вишкіл у польових умовах з повним оснащенням — у шоломах, із гвинтівками та багнетами, патронташами з набоями, учбовими Гранатами, протигазовими масками, харчовими сумками з бляшаними пляшками із замінниками чорної кави з ячменю. Для вправ виділяли спеціальний одяг із цупкої сірої тканини. Юнаки виходили з бараків ще вдосвіта й у повному виряді проходили в середньому 5 км від казарм на поле й там відпрацьовували наступ і відступ. Характеризуючи вишкіл у Троппау, його учасник В. Габа писав: "Перший тиждень був найважчий… Важкі були марші у повному виряді з газмасками на голові”. Вишкіл не завжди був "гладкий”: на один із таборів у Нєполоміце, наприклад, боївка польської АК організувала напад незважаючи навіть на те, що в деяких українських юнацьких формуваннях опинилися польські підлітки. В. Габа також писав із цього приводу в споминах: ”По якомусь часі ми виявили, що між нами були й польські юнаки. Очевидно, про це довідалася команда табору. Проте ті польські хлопці дуже хотіли залишитися між нами. Німці врешті виділили їх на збірці, а від українців зажадали, щоб ми голосуванням вирішили їхню долю, чи мають вони з нами залишатися, чи будуть перенесені до інших частин. Ми таки погодилися затримати їх між собою на загальне задоволення”[715].

Юнаки часто відвідували стрільбища й стріляли на відстані 100 і 250 м. На практичних заняттях вони розбирали й збирали автомати та іншу зброю. Бокс, футбол та баскетбол були основними видами спорту, якими займалися юнаки. Через кожних 10 днів підлітки ходили в лазні й отримували нову чисту білизну. Після 3-4-тижневого початкового вишколу в літніх таборах вони переводилися до таборів люфтваффе, де отримували додаткові знання, завдяки яким могли діяти із зенітною артилерією та іншою технікою. Крім ретельного вишколу на зенітках юнаки проходили також практичний 2-тижневий вишкіл на вежах (баштах) — дерев’яних спорудах висотою 10–15 м, розміщених поблизу аеродромів або інших стратегічних об’єктів. Під час сигналу тривоги вони займали свої місця на гарматі, закладали стрічки з набоями й чекали команди для обстрілу винищувачів, що пролітали на висоті не більше ніж 1,5 км. До "екіпажу” 4-ствольної зенітки, як правило, належало 5 осіб (часто 3 німці і 2 представники інших національностей): навідник-гармаш № 1, який через приціл скеровував зенітку на ціль, ладункові гармаші № 2 і 3, яким повні стрічки з набоями подавали помічники-гармаші № 4 і 5. При одноствольній гарматі перебували здебільшого 2 німці і один юнак іншої національності. Крім легких зеніток, юнаки обслуговували гармати калібру 37 мм і далекобійні калібру 88 мм як на залізничних платформах, так і в спеціально облаштованих окопах. Після закінчення такого вишколу кожного трактували як гармаша (Kannonier) протилітунської артилерії.

Було передбачено, що після закінчення навчання юнаків очікуватимуть:

1) зенітна артилерія (Flakartillerie) — обслуговування легких і середніх протиповітряних гармат (понад 50 % юнаків);

2) верстатні відділи (Werftabteilungen), у яких була найважча служба в різноманітних майстернях на аеродромах (в основному слюсарних й механічних для ремонту авіаційних та автомобільних моторів);

3) "служба на землі” (Bodendienst), що зводилася до того, щоб утримувати в чистоті літаки й наводити порядок на аеродромах, а також перевозити паливо й мастильні матеріали до літаків;

4) служба зв’язку (Nachrichtendienst) при телефонних та інших апаратах (приблизно 5 % від усієї кількості юнаків);

5) транспортні колони (Transportkollonen) — допоміжні відділи при зв’язку, які найчастіше виконували тільки фізичну працю щодо ремонту шляхів до аеропортів й забезпечували належний стан цих доріг;

6) протипожежні відділи (Feuerschutzabteilungen) для гасіння пожеж на аеродромах.

Офіційно в розпорядження люфтваффе перейшли 5 933 юнаки, завербовані підпорядкованою Нікелеві Воєнною командою охоплення "Південь”[716]. Насправді ж до формувань суто ВПС Німеччини допущено менше ніж тисячу українських юнаків. Подекуди хлопець після вишколу потрапляв у зенітний відділ (Flakabteilung). Того, кому вже виповнювалося 18 років, перейменовували з офіційної назви "Flakhelfer” на бойового помічника люфтваффе (Luftwaffenkampfhelfer) або просто літуна (авіатора) (Flieger). За бажанням, юнак вступав у школу водіїв (Kraftfahrschule), авіаційну школу в Оломунці, після якої ставав літуном-винищувачем (Jagdflieger), йшов на вишкіл парашутистів, після котрого трактувався як парашутист (Fallschirmjäger), або на протитанковий вишкіл. Тут він отримував оперативний пайок (Einsatzverpflegung), тобто найкраще фронтове харчування, тютюн й відповідне спорядження. Основну ж кількість неповнолітніх розподілено по різних німецьких частинах, де кожен із них трактувавався переважно формально як носій боєприпасів (Munitionsschlepper), хоча насправді був нічим іншим, як юнацьким варіантом "добровільного помічника”, тобто "гіві”. Значну кількість українських підлітків скеровано на працю до фабрик та заводів люфтваффе для виробництва літаків та зброї. На практиці переважно юнак потрапляв у так звану "корабельню” (Werft), а юначка на фабрику виробництва боєприпасів — "Муна” (Muna). Здебільшого вони виконували допоміжну службу групами по 30–50 осіб при зенітній артилерії, розбудові телефонних сполучень, аеродромів та споруд прожекторів, організації "фіктивних фабрик” для введення в оману англійської авіації[717].

Як і інших іноземних підлітків, українських хлопців скеровано у різні німецькі міста, де їх перебрали у своє розпорядження окремі ЛҐК, на які поділено територію Німеччини*. Зокрема наприкінці 1944 р. 800 підлітків-українців із Еґеру розміщено в Мюнстері, а ще 300 — у Нюрнберзі, Реґенсбурзі та Кемптені. Під Ганновером перебувало 60 українських юнаків у місцевості Ґе-дельсдорф і 69 у Везендорфі, 11 в Альгорні, ЗО у Гузумі, 84 в Бакнанзі, 200 у Кальтен-Кірхені, 45 у Фарґе під Бременом, 28 у Цвішенґані, 51 у Варельбуші, 26 у Ґезундбруннені, ЗО у Фінові, 150 у Фельтені під Берліном, 120 у Фленсбурзі, 105 у Ґроні, 75 у Ноймюнстері й т. ін.[718] Поза межами райху в країнах Західної Європи опинилося тільки 10 % підлітків з України. Серед них були 700 українських юнаків у Голландії і 250 — у Франції в місцевості Type (Tours)[719]. При розподілі на службу помічників ППО і ВПС польові обласні команди люфтваффе (Feldluftgaukommanden — FGK) поза територією райху не мали особливого значення. Загалом українських юнаків і юначок протиповітряної оборони скерували у 272 пункти в межах різних ЛҐК. У 87 пунктах або недалеко від них опинилася більшість (по кілька десятків чи сотень осіб) (див. табл. 23), тоді як в інші переважно на периферії переведено буквально одиниці українців^180.

Таблиця 23 (початок)Основні місцевості обласних команд люфтваффе, в які скеровано українських юнаків

(липень 1944 p. — січень 1945 p.)181

№ обласної команди люфтваффе

Місцевість

Німецька

(ЛҐК) та її центр / сучасна приналежність території тогочасного розміщення

назва

1 — Кенігсберг^1 (Східна Пруссія) / Росія

Кенігсберг

Königsberg

3 — Берлін / Німеччина

Берлін

Berlin

Бранденбург (Brandenburg)

Ґезундбруннен

Gesundbrunnen

Фельтен

Felten

*’

Фінов

' Finow

«

Тірґартен

Tiergarten

Бранденбург

Brandenburg

Саксонія-Ангальт (Sachsen-Anhalt)

Дрезден

Dresden

«>

Магдебург

Magdeburg

п

Галле

Halle

«

Ґерліц

Görlitz

Мерзебурґ

Merseburg

Нижня Саксонія (Nieder-Sachsen)

Кассель

Kassel

МекленбурГ-Передня Поммеранія(Mecklenburg-Vorpommern)

Нойштреліц

Neustrelitz

Нойбранденбурґ

Neubrandenburg

п

Анклам

Anklam

Ґрайфсвальд

Greifswald

1,

Штральзунд

Stralsund

«

Пютніц

Pütnitz

Варту

Bartu

5 — ШтуттГарт / Німеччина

ШтуттГарт

Stuttgart

Баден-ВюрттемберГ(Baden-W ürttemberg)

Бакнанґ

Baknang

Мільтенберґ

Miltenberg

>»

Маннгайм

Mannheim

м

ГайдельберГ

Heidelberg

Ульм

Ulm

п

Равенсбурґ

Ravensburg

п

Ліндау

Lindau

Баварія (Bayern)

АуГсбурГ

Augsburg

Аухкірхен

Auchkirchen

«

Кемптен

Kempten

Складено на підставі: Koch H.-A. Gliederung der Luftwaffe. - Osnabrück: Athenäum Verlag. 1979. - S. 429; Tessin G. Verbände und Truppen… — Bd. I. — S. 349; Білостоцький T. Спогади… — C. 147–164; Зелений 3. Українське юнацтво… — C. 172.

Таблиця 23 (продовження)

Основні місцевості обласних команд люфтваффе, в які скеровано українських юнаків (липень 1944 р. — січень 1945 р.)

№ обласної команди люфтваффе (ЛҐК) та її центр / сучасна приналежність території тогочасного розміщення

Місцевість

Німецька назва

6 — Мюнстер / Німеччина, Нордргайн-Вестфалія (Nordrhein-Westfalen)

Мюнстер

Münster

Райнлянд-Пфальц (Rheinland-Pfalz)

Людвіґсгафен

Lüdwigshafen

8 — Краків й відтак Бреслау (Вроцлав) / Польща

Краків

Krakau

Сілезія, Польща

Найссе

Neisse

«>

Нєполоміце

Niepolomitz (Nepolomize)

п

Лаубан (Любан)

Lauban (Lubän)

«

Троппау (Опава)

Troppau (Opawa)

Шляйфе

Schleife

ff

Гульчив

Hulczin

ff

Оґлау

Oglau

ff

Одерберґ

Oderberg

11 — Гамбург* / Німеччина

Гамбург

Hamburg

Нижня Саксонія (Niedersachsen)

Ауріх

Aurich

ff

Ганновер

Hannover

ff

Гільдесгайм

Hildesheim

ff

Бремен

Bremen

ff

Брауніпвайґ

Braunschweig

n

Люнебурґ

Luneburg

ff

Ольденбурґ

Oldenburg

ff

Оснабрюк

Osnabrück

Везендорф

Wesendorf

Шлезвіґ-Гольштайн (Schleswig-Holstein)

Фленсбурґ

Flensburg

ff

Ґрон

Gron

Ґедельсдорф

Gedelsdorf

Найбільше українських юнаків зосереджено на літунських майданах як в Гамбурзі, так і в навколишніх місцевостях, основними з яких були Альгорн (Alhorn), Варельбуш (Warclbusch), Ноймюнстер (Neumünster) і Цвішенґан (Zwischengan).

Основні місцевості обласних команд люфтваффе, в які скеровано українських юнаків (липень 1944 р. — січень 1945 р.)191

№ обласної команди люфтваффе (ЛҐК) та її центр / сучасна приналежність території тогочасного розміщення

Місцевість

Німецьканазва

14 — Ельтвіль

Ельтвіль

Eltville

Гохштадт

Hoc h stadt

Гессен (Hessen)

Вісбадев

Wiesbaden

Дармштадт

Darmstadt

Франкфурт над Майном

Frankfurt am Main

Ґюрліц

Gürlitz

Баден-Вюрттемберґ

Гайльбронн

Heilbronn

«

Пфорцгайм

Pforzheim

«

Ротенбурґ

Rothenburg

Баварія

Вюрцбурґ

Würzburg

>»

Фюрт

Fürth

«

Нюрнберґ

Nürnberg

>т

Мюнхен

München

Берхтесґаден

Berchtesgaden

Райнлянд-Пфальц, Німеччина

Коблєнц

Koblenz

«

Трієр

Trier

«

Майнц

Meinz

Саарпфальц

Saarpfalz

Ельзас, Франція

Страсбург^1

Strassburg (Strassbourg), Elsass

Лотарінґія, Франція

Нанс

Nancy,Lothringen

Нідерланди

Мальмеді

Malmedy

«

Геренгайм

Herenheim

«,

Арнгайм

Arnheim

Австрія

Зальцбурґ

Salzburg

Чехія

Прага

Prag

Карлсбад

Karlsbad

(Карлові Вари)

(Karlovy Vary)

Еґер (Хеб)

Eger

17 — Відень, Австрія

Відень

Wien

«

Асперн

Aspern

Лінц

Linz

«

Ліенц

Lienz

«

Мальта

Malta

«♦

Любен

Lüben

Укомплектовані на основі українців юнацькі протилітунські формації перейняли структуру аналогічних протиповітряних формувань, створених із німецьких хлопців. Вони мали іншу структуру, ніж регулярні військові формування: якщо дивізія "Галичина” була тактичним з’єднанням зі значними можливостями, то допоміжні юнацькі формації створювалися у складі окремих малих підрозділів по 25–50 підлітків, які обслуговували зенітну батерію. Складне становище юнаків посилювалося тим, що вони відбували військову службу за вимогами вермахту й згідно з його статутом без будь-яких полегшень, незважаючи на фізичний та моральний стани підлітків; деякі час від часу працювали як слюсарі, токарі або вантажники боєприпасів по 10–12 годин на день. Як і вояки інших німецьких військових частин (у тому числі військ СС), учасники юнацьких протиповітряних формувань, яким виповнилося 16 років, отримували "пізнавальний знак” (Erkennungsmarke) — алюмінієвий ідентифікаційний знак на випадок смерті (наприклад: Михайло Вовченко, Nr.518I-Mitl.-519,Flackabteilung 979). Неповнолітні 15-річні й деякі повнолітні не мали таких знаків, що в разі полону давало підстави не трактувати їх як вояків, але не всюди було успішним — особливо на фронтовій смузі, де юнак отримував реактивний вибуховий "фаустпатрон” для знищення танків із близької віддалі. Служба для українських юнаків мала тривати два роки, хоча для представників інших народів було встановлено значно коротші терміни (естонці, наприклад, служили тільки 7–8 місяців)[720].

Треба зауважити, що переважно між представниками різних національних груп, у тому числі між українцями і німцями, не спостерігалося непорозумінь. Колишній помічник люфтваффе Горст Пауль Нойбауер із 3-ої батерії 736-го полку, розташованого восени 1944 р. у м. Заальбурґ (Saalburg) в місцевості Ґрефенварт (Gräfenwarth) у Німеччині, згадував: "Незважаючи на мовні бар’єри, між нашими двома групами були швидше дружні відносини. Хоча військовим керівництвом і статутом було заборонене братання між нами, контакти відбувалися щоденно”[721]. Проте більшість українських груп було відокремлено і вони не мали зв’язків із німецькими юнаками.

Через брак німецького персоналу й наявність національних провідників у представників інших народів, для вишколу українських підлітків дозволено організувати підготовку власних підстар-шинських кадрів. У липні 1944 р. відкрито підстаршинську школу

в таборі Ебербах на базі однієї сотні, до складу якої входило три підрозділи, кожен із яких складав чоту (Zug) і нараховував по 75 вояків. Проте після закінчення вишколу вони отримали ступені підстаршин і їх розподілено до протиповітряної оборони і до важких скорострілів на суднах, що плавали по річках Ранні та Майні. На початку листопада 1944 р. понад сто українських юнаків і група юначок за розпорядженням командування люфтваффе отримали ступені ройового (Rottenführer) і десятника (Oberrottenführei) й стали першими юнацькими підстаршинами-опікунами, а згодом і вишкільниками своїх однолітків. Було передбачено організувати українську кадетську школу для хлопців в Еґері (відкриття заплановано на 18 січня 1945 р.), але наближення лінії фронту зашкодило реалізації цього плану. На зламі 1944–1945 рр. у Пряшеві (Словаччина) відбувся тільки вишкіл пропаґандивної чоти українського юнацтва, яку комплектували з підлітків із Еґеру й Лінца; через два місяці вони прибули через Братіславу у Брук в Австрії і згодом в Угорщину[722].

Від середини 1944 р. і до кінця німецько-радянської війни юнаки воювали здебільшого в самостійних бойових одиницях в німецьких батеріях (батареях). У складі люфтваффе на теренах Німеччини та окупованих нею країн вони відбивали повітряні напади авіації. Наприкінці січня 1945 р. з метою поповнення їх числа Нікель планував створити окремий пост референта української молоді для роботи серед молодих робітників, вивезених з України працювати до райху. Цей план викликав заперечення Служби праці райху (РАД), і Нікель вирішив переформувати деякі юнацькі групи у протитанкові загони й відправити їх на передові ділянки фронтів. Коли воєнна ситуація на початку 1945 р. погіршала, єдине, що залишилося українським юнакам, — повторити долю тисяч німецьких хлопців, яких після прискореного вишколу залучали до фронтових дій^188. Коли почалася евакуація підлітків з Троппау до Берліна, 1 лютого 1945 р. 3. Нікель офіційно запропонував масово скеровувати юнаків-українців на протитанковий вишкіл для подальших протитанкових атак. Проте проти цього виступило ОКЛ, яке не хотіло залишитися без допоміжного персоналу. Українська Установа Довіри (Ukrainische Vertrauensstelle) у Берліні все ж провела у Німеччині набір юнаків для цієї мети. Внаслідок цього з 1 000 старших із них за віком вихідців зі Східної України укомплектовано причислений до УВВ юнацький протитанковий батальйон (Panzerjäger-Bataillon). Спершу він пройшов із "панцерфаустами” вишкіл у м. Німек під Берліном, після чого дислокувався у Штральзунді й згодом у Фленсбурзі.

Значно усамітненішими порівняно з юнаками з України виявилися українські юначки. Одну з перших їх груп зібрали Дарія Сіяк та сестра офіцера галицької дивізії Д. Паліїва Кекалія у червні 1944 р. в Криниці. Тут укомплектовано групу із 26 дівчат, котрі виявили бажання стати медсестрами "Галичини”. Проте після евакуації до Словаччини їх не прийняли до цього з’єднання, тому іцо у ньому вже була достатня кількість німецького медперсоналу. До того ж у місцевих фабриках у Тренчині робота була непостійна, саме тому дівчат перевели в Пютніц. Наприкінці серпня їх скерували у різні частини Німеччини, де вони виконували різноманітну роботу включно з тим, що виробляли зброю. Сформовані згодом групи юначок комплектували з евакуйованих з України дівчат переважно з таборів для біженців. У серпні 1944 р. до місць зосередження вивезених з України людей для вербування юначок прибули три пропаґандистки — представниці різних регіонів, у яких проживали українці: Стефанія Яворська з Білої Підляської (Підляшшя), Сточанська з Тернополя (Галичина) і колишня студентка з Києва (Наддніпрянщина). Табори українських юначок створено в Найссе у Сілезії (Neisse in Schlesien) і в Чеських Будейовіцах (Ceske Budejovice) (німецька назва Будвайс — Budweis) у Чехії, звідки після 2-3-місячного підготовчого курсу їх скерували на аеродроми, у шпиталі та ін. Найбільше українок (понад 300) опинилося в таборі в м. Пютніц поблизу Штральзунда, де у складних умовах перебували також групи дівчат інших національностей (у тому числі 150 росіянок і 50 білорусок)186.

Відразу ж після реєстрації українок у таборах скеровували на склад одягу (Bekleidungskammer), де вони отримували нові уніформи люфтваффе та шкіряні торбини для особистих паперів і речей. Після цього їх розселяли в бараках із 2-поверховими ліжками. Юначка Стефа Лаба, яка в серпні 1944 р. зголосилася разом із 10-ма іншими дівчатами в м. Кошиці у Словаччині, так розповідала про побут юначок на вишколі в м. Пютніц: "Цілоденні заняття становили: впоряд, спів, марші, порядкування кімнати та виклади. Найбільше цікавим був вишкіл т. зв. "фернебелюнґ”. Запізнаємося з апаратурою, технікою та ціллю "замрячування”[723]. Юначок навчали марширувати й співати німецькі та українські пісні, але, за словами наймолодшої 14-річної юначки Людмили Яцини, "про навчання ніхто й не згадував”. Через деякий час юначок повезли у м. Дюссельдорф, розділили на групи й розкидали по всій Німеччині: одних до легких протилітунських гармат, інших— до прожекторів або "сотень затуманювання”. Пізно восени їх знову зібрано в м. Коблєнц, а потім перевезено в Тюрінгію в м. Ремптендорф[724].

На відміну від хлопців, дівчата виявилися фактично залишеними напризволяїце. їх навчання так і не відбулося; організовану допомогу їм надали тільки у Сілезії К. Паліїв та у Німеччині О. Кузьмович, яка завдяки винятково сильній позиції намагалася особисто вирішувати пов’язані з дівчатами питання. Не вирішено проблеми призначення для них опікунів та вчителів; справи відкриття в м. Пютніц підстаршинської школи для українок і призначення для них їх національних провідниць також не були успішними. Представники УЦК отримали дозвіл відвідувати лише ті великі групи юначок, які перебували на виїпколі у Пютніці й згодом в Шляйфе у Верхній Сілезії (як і в Пютніці, тут теж було приблизно 300 юначок) та Гайдені, де опинилося понад 150 дівчат. Проте після того, як дівчат поділили на групи і розкидали по горах (переважно на території Тюрінгії в Німеччині), лісах або містечках, їх було навіть важко знайти. Як серед юнаків, так і серед юначок під час вишколу й після розподілу також опинилися їх однолітки інших національностей. Характеризуючи побут у Дюссельдорфі, Л. Яцина писала: "Разом з нами в бараку жили дві дівчини, трохи старші від нас. їм могло бути по 18 років. Обидві вони мали українські імена і прізвища (Сидорчук Ася і Стефа, прізвиїце її забула). Коли нас звільнили американці, виявилося, що ці дві "українки” були насправді єврейками, яким хтось допоміг виробити фальшиві документи”.

Після вишколу на юначок очікували:

1) сотні затуманення (Nebelkompanien), що під час повітряної тривоги спеціальними приладами задимлювали важливі військові об’єкти (тут опинилося багато юначок — понад 40 %);

2) служба санітарних помічниць (Sanhelferinnen), які працювали у військових шпиталях й санітарних пунктах, де були кращі, ніж в інших службах, харчування й побутові умови (тут служили тільки десятки українських юначок);

3) служба в ППО — обслуговування прожектора (Scheinwerfer), авіаційних підслуховуючих апаратів (Horchgeräte) й блокуючих балонів (Sperrballonen);

4) господарські відділи (Wirtschaftsabteilungen) — робота у швейних майстернях, на кухнях й складах одягу тощо;

5) канцелярські бюро (Schreibstube), де дівчата мали працювати друкарками, секретарями або перекладачами (найменше українських юначок, тільки кілька відсотків).

Найбільше українок, білорусок, росіянок та юначок інших національностей, завербованих зі Східної Європи, скеровано до верстатів на фабриках (майже 90 %) і лише по кілька відсотків — до "задимлювання” й адміністративної та санітарної служб (див. табл. 24). З українок укомплектовано невеликі групи по 2-10 осіб (тільки на фабриках із виробництва боєприпасів у Сілезії групи нараховували до 100 і більше дівчат). Описуючи нелегку долю однієї з таких груп дівчат, які після теоретичного вишколу виїхали в Шляйфе, автор споминів С. Лаба писала: ”Нас перевели вже в бараки і почалась іцоденна рутина: ставання досвіта на принизливий свисток, збірка півсонних, марш на сніданок і праця. Купаємо в кислотах гільзи, смаруємо величезними наоливленими квачами, простуємо погнуті в гігантних машинах та задихаємося випарами кислот. Як сновиди тягнемося під вечір до бараків, іцоб скоріш вискочити з пересяклого запахом смарів комбінезону”[725].

Таблиця 24

Розподіл та використання юначок зі Сходу у військово-повітряних силах Німеччини восени 1944 р. — у квітні 1945 р.[726]

№ обласної команди люфтваффе(ЛҐК)

Заводи і фабрики

Санітарна служба

Відділи "задимлювання” і адміністрація

Разом

1

850

ЗО

120

1 000

3

1 165

20

15

1 200

7

1 145

25

ЗО

1 200

8

1 100

60

40

1 200

І 1

1 075

85

40

1 200

17

1 115

25

60

1 200

Усього

6 450

245

305

7 000

Формально усі підлітки зі Сходу повинні були отримувати платню нарівні з німцями за "Нормою постачання № 2” (Verpflegungssatz II) з додатком для юнаків (Zusatz für Jugend) й одну марку на день (половину готівкою, тоді як другу половину переводили на банкову ощадну книжку). Проте довгий час становище українських юнаків і юначок було нерівноправним порівняно зі становищем підлітків інших національностей в аналогічних формаціях. Тільки після скасування дискримінаційного знаку "Ост” для робітників зі Сходу в райху й після наполягань опікунів східноєвропейських юначок українських, білоруських та російських дівчат прирівняно у правах до представниць інших націй, у тому числі тих, які мали свої держави. За таємним наказом 1-го управління ОКЛ від 13 листопада 1944 р. дівчат зі Сходу Європи заборонено називати ”східні бойові помічниці” й наказано називати їх, як представниць усіх інших європейських націй, "бойові помічниці люфтваффе” (Luftwaffenkampfhelferinnen)2“1.

Загалом протягом останнього року німецько — радянської війни німецькі інстанції мобілізували понад 10 000 українських юнаків та дівчат, повна інформація про місця перебування яких була невідома їх національним опікунам. Станом на 31 березня 1945 р. Т. Білостоцький встиг зареєструвати лише 7 668 підлітків — 6 547 юнаків і 1 121 юначку (для порівняння: на той час у складі аналогічних формувань перебувало приблизно 250 000 німецьких підлітків й майже 100 000 підлітків з усіх країн Європи). До кінця війни більшість хлопців й дівчат скеровано до фізичної роботи на фабриках і в телефонних компаніях або ж для копання ровів. Проте саме юний вік, недостатнє знання німецької мови й брак довіри владних установ райху дали змогу врятувати їх від залучення до фронтових дій і тим самим вірної смерті. За офіційними даними, за час служби у ВПС і ППО Німеччини загинуло (переважно від авіабомбардувань) 12 українських підлітків (у тому числі одна дівчина), серед яких двоє померло внаслідок нещасних випадків[727].

3. Українська Національна Армія (лютий — 8 травня 1945 р.)

На початку 1945 р. становиїце на фронтах було критичне, тому СС-ГА, врешті-решт, отримало від Г. Гіммлера санкцію на перехід від пропаґанди до практики у справі творення союзних вермахтові іноземних армій. Це мали бути козацька, російська, хорватська, угорська, естонська, румунська, білоруська та українська національні армії, кожна з яких мала складатися спочатку тільки з двох дивізій. Основою козацької, наприклад, був створений 2 січня 1945 р. XV-ий козацький кавалерійський корпус СС (XV. SSKossa-ken-Kavallerie-Korps) Г. Панвіца, до якого увійшли очолювана ним до того часу 1-ша козацька кавалерійська дивізія (1. Kossaken-Kavallerie-Division) і 2-га козацька кавалерійська дивізія, якою командував полковник Ганс-Йоахім фон Шульц (Schultz). Наступною була російська армія генерала Власова, іцо саме перебувала на стадії комплектування й мала складатися з двох піхотних з’єднань. Основою для них мали бути 29-та (російська № 1) (колишня бриґада Камінського) і 30-та (російська № 2) дивізії військ СС. Однак на той час вермахт розпочав формувати з росіян дві дивізії, тому російські з’єднання ”Ваффен-СС” фактично перестали існувати. Вояки 29-ої поповнили сформовану в листопаді 1944 р. 1-шу дивізію збройних сил КОНР С. Буняченка (офіційна німецька назва — 600-та піхотна дивізія (російська) [600. Infanterie Division (lussische)]) і сформовану в січні 1945 р. у Бадені за 43 км від її табору 2-гу піхотну дивізію генерала Георгія Звєрєва (65O.Infanterie Division (russische)), резервну бриґаду і кілька батальйонів із Норвегії. Основою для інших національних армій мали бути створені у складі військ СС по дві піхотні дивізії, сформовані з хорватів (13-та ’Тандшар” і 26-та ”Кама”), угорців (25-та ’Туньяді” й 26-та) й латвійців (15-та і 19-та). Одночасно обговорювали справу створення аналогічної збройної сили з румунів. Зокрема 9 січня 1945 р. управлінська група ”Д” СС-ГА провела переговори з румунським прем’єром Горіа Сімою, воєнним міністром генералом Платоном Чірноаґою та доктором Рейхемом від МЗС Румунії про створення у рамках військ СС Національної Румунської Визвольної Армії (НРВА). До її складу, згідно з попередніми планами, мали увійти дві дивізії: одна — на зразок німецької ґренадирської дивізії і друга — сформована й оснащена на кшталт німецьких дивізій фолькс-ґренадирів[728]. Наступного дня, 10 січня 1945 р., СС-ГА прийняло рішення перейменувати 30-ту дивізію військ СС з російської № 2 в білоруську № 1 і сформувати ґренадирську бриґаду "Білорусь” (Waffen-SS Grenadier-Brigade “Weissru-thenien”), на базі якої згодом створити 2-гу білоруську дивізію. Урешті-решт актуальною стала справа формування Української Національної Армії (УНА)[729]. Деякою мірою повторилася — хоча й у зовсім інших умовах — ситуація останніх місяців Першої світової війни, коли кайзерівська Німеччина визнала за потрібне створити з полонених українців російської армії поза межами їх Вітчизни українські дивізії ”сірожупанників” та ”синьожупан-ників”. Як і тоді, на завершальному етапі Другої світової війни керівництво тогочасної Німеччини у критичних обставинах, урешті-решт, дозволило сформувати з українців (частково з радянської армії) далеко від їх Батьківщини дві національні дивізії.

Тільки на початку 1945 р. СС-ГА та інші німецькі інстанції почали вивчати конкретні проекти створення УНА. Передбачалося спочатку сформувати бриґаду, згодом на її основі дивізію, і якщо це вдасться, за таким же сценарієм створювати аналогічні формування. Німецькі експерти планували, що командиром майбутнього першого реґулярного з’єднання УНА буде командир УЛС В. Гераси-менко, чию кандидатуру витіснив шеф його штабу П. Дяченко, із яким у цій справі проводили консультації. Однак навіть у січні 1945 р. під тиском намагань Власова підпорядкувати собі усі українські формації ця справа гальмувалася. Німецька тактика — туманні обіцянки й постійне зволікання з їх виконанням — спричинила те, що 15 січня на засіданні ВУ 1-ої УД висловлено сумніви щодо успішності заходів Шандрука відносно створення УНА: ”Ген. Шандрук не дістав відповіді на свій меморіял. І, правдоподібно, не дістане. Бо офіційні німецькі кола стоять на становищі, що мусить бути співпраця з Власовим і українську справу хочуть трактувати насамперед з військового становища. Лянсують (пропонують — А. Б.) п. Герасименка на командира нового полку (це з б. волинських повстанців, іцо в ньому служив і полк. Дяченко, т. зв. Український леґіон)”[730].

З німецького боку поряд із СС-ГА контроль за ініціативами Шандрука здійснювало РСГА в Берліні та його представник у Словаччині — командир СП і СД у Пресбурзі (тодішня німецька назва столиці Словаччини Братіслави) Йозеф Вітіска, який ре-ґулярно інформував про українські справи своє керівництво. Наприклад, у пересланому ним для РСГА повідомленні від 16 січня 1945 р. йшлося: ”В словацьких колах переважно не приділяється уваги українській акції, тобто Національному Комітетові під керівництвом генерала Шандрука, і вона є фактично невідомою”. Тому, як було зазначено у повідомленні, про її вплив в "українських колах” військ СС "поки іцо не можна повідомити”. Зазначалося, що українці виступають проти більшовиків і незмінно стверджують, що ті, як і німці, зроблять ще багато неприємностей[731]. Проте у записці для РСГА від 18 січня вказано, що переговори з українськими діячами вже ведуться й українці визнають своїм представником П. Шандрука, хоча питання про створення українських збройних сил залишається відкритим. Між тим попередньо домовлено, що сформоване з галицьких українців з’єднання стане основою УНА як 1-ша УД. 26 січня у звіті шефові 4-го управління РСГА Г. Мюллеру Й. Вітіска вказав, що колишня створена у структурі військ СС стрілецька дивізія "Галичина” — це "тепер 1-ша Українська дивізія [jetzt 1. ukrain. Division]”[732].

Ситуація ще більше з’ясувалася після того, як німецькі владні установи розпочали пошук спеціалістів до УНА серед старшин колишньої армії УНР. Поінформований про це, колишній військовий міністр уряду УНР у 1919 р. Олександр Шаповал 3 лютого звернувся від імені частини ветеранів української армії до уряду Німеччини із пропозиціями іцодо утворення українських збройних сил. Унаслідок цього 12 лютого Й. Вітіска доповів шефові підвідділу ”Б” 3-го управління РСГА Галсові Еліху й керівникові підвідділу ”Ц” 6-го управління, що 1-ша УД стане основою української армії. До її складу увійдуть чотири дивізії, її командувачем буде українець, а шефом штабу нібито німець. Стверджувалося, що звільнення значної частини українських політв’язнів відбулося з умовою, щоб вони вступили до 1-ої УД[733]. Переговори у справі творення УНА могли тривати ще доволі довго, але саме на той час припали політичні події, які значно прискорили її формування.

На початку лютого 1945 р., коли англо-американські війська опинилися на Райні, а радянські на Одері, національні репрезентативні органи різних народів вимушені були перебратися в Берлін або сусідні міста. Тут вони остаточно відмовилися від будь-якого підпорядкування А. Власову. У той же час розвиток акції КОНР призвів до того, що Ф. Арльт, Ґ. Менде й керівники національних представництв об’єднали зусилля для відсічі домагань та претензій Е. Креґера і його протеже — генерала А. Власова. Основними темами тогочасних розмов були питання, яка доля чекатиме представників їх народів у Німеччині, якіцо Третій райх капітулює, і яким чином зберегти сили східних добровольчих частин як фактор відсічі просуванню ЧА в Європу. Між тим стало відомо про умови Ялтинської угоди СРСР із західними союзниками, за якою колишніх громадян СРСР, котрі потрапляли б до них у полон, союзники мали передавати Радянському Союзові. У цьому уряд Німеччини не міг нічого вдіяти. Тому виникли проблеми: як уникнути передачі цивільних осіб та полонених радянським установам і як можна врятувати іноземні формування бездержавних на той час народів, що будуть змушені капітулювати на Західному фронті? Необхідно було негайно провести переговори з уповноваженими урядів Великої Британії і США, котрих потрібно було поінформувати про те, іцо всі частини скеровано на Західний фронт всупереч волі вояків, кожен із яких погодився воювати на боці Німеччини тільки проти СРСР. Ґ. Берґер доручив Арльтові особисто проконтролювати виконання цього завдання. У Швейцарії розмови такого змісту проведено з вищим керівником американських спецслужб в Європі, керівником Управління стратегічних служб — OCC (Office of Strategie Services-OSS) Алленом Уолшем Даллесом (Dulles)[734] Його відповідь була такою: якщо представники народів СРСР у Німеччині хочуть інтернування чи політичного притулку у Великій Британії або США, то їх Національні Комітети повинні мати правовий статус еміграційних урядів, а вояки їх військових формацій мусять прийняти присягу їм на вірність й, отже, анулювати присягу Гітлерові. Для втілення цього плану вирішено офіційно визнати екстериторіальний статус Національних Комітетів й дозволити політично підпорядкувати їм їх національні військові формування, що діяли на боці Німеччини[735].

За умов повільної консолідації українських політичних і громадських середовищ у Німеччині першими їм приклад для наслідування подали представники інших націй. Зокрема 20 лютого в Потсдамі під Берліном офіційно проголошено створення Латвійського Національного Комітету (ЛНК), який очолив генерал Рудольф Банґерскіс; під його командування формально перейшли дві латвійські дивізії військ СС, що мали стати основою Латвійської Національної Армії (ЛНА). Приблизно за таким же сценарієм розгорталися події, пов’язані з організацією УНК і УНА, затягування зі створенням яких за критичної для райху ситуації вже не можна вже було виправдати жодними арґументами. За пропозицією колишнього голови Українського Громадського Комітету в Харкові Володимира Доленка, 19 лютого у Ваймарі, недалеко від столиці Німеччини, скликано спільні збори різних громадсько-політичних угруповань українців у цій країні — своєрідний координаційний комітет або установчі збори, на яких мали обрати керівництво УНК. До нього увійшли К. Паньківський як представник П. Шандрука, доктор Євген Лабуцький від німецьких інстанцій (штаб райхсляйтера А. Розенберґа), Євген Пастернак від УЦК, полковник М. Садовський і Тиміш Олесіюк від еміґрацій-ного уряду УНР, Борис Гомзин від монархістів П. Скоропадського і Михайло Мушинський від ОУН-М. Дехто з цих діячів, які до того часу співпрацювали з німецькими установами (Є. Лабуцький та інші), вважали за потрібне забезпечити консолідацію українців у Німеччині завдяки підтримці силових структур райху. Вони були переконані, що за умови, якщо за їх спиною стоятимуть такі могутні покровителі, як СС-ГА, Розенберґ і штабні офіцери ОКВ і ОКГ, вони зможуть швидко заручитися також підтримкою більшості українців у цій країні. У відповідь на це у першій декаді березня 1945 р. колишній генерал армії УНР В. Петрів закликав вирішити проблему консолідації українських сил у Німеччині, ”не втягаючи чужих сил до наших внутрішніх непорозумінь”[736]. Якоюсь мірою такі заклики українських політичних еміґрантів сприяли тому, що 12 березня у Ваймарі завершився процес оформлення УНК. П. Шандрук очолив створений за позапартійним принципом Комітет, його першим заступником став колишній провідник УЦК В. Кубійович, другим — адвокат Олександр Семененко, а секретарем — Петро Тереіценко. У ті ж дні Арльт повідомив Шандрукові про згоду уряду його країни на формування УНА, що прискорило завершення організаційного оформлення УНК і його офіційне визнання українським репрезентативним органом керівництвом Німеччини на найвищому рівні.

12 березня А. Розенберґ від імені уряду підписав документ, у якому визнав Шандрука головою УНК як єдиного представництва українців у Німеччині[737] й 15 березня під час офіційного прийому передав йому це визнання у приміщенні німецького МЗС. Це сповнило прихильників ідеї створення українських збройних сил сподіваннями, іцо дана подія має шанс стати важливим зламним моментом боротьби за незалежність України. 14 березня пресовий орган УВВ ”3а Україну” надрукував статтю ”Ми переможемо”, в якій зазначено: "Концентрація наших українських сил розвивається успішно. Пройдено вже військові етапи на шляху до нашої української вільної державности та завершено багато підготовчих організаційних заходів. Поряд з політичною консолідацією наших народних сил розгортається також і військова консолідація. Ряди нашого Українського Визвольного Війська міцнішають. Провадиться готування до вирішальної боротьби на Сході… Зі зниіценням більшовизму настане й велика година визволення нашої Батьківщини. До цієї великої години ми, добровільці, готуємо всі свої сили. І в радісні часи перемоги здійсниться давнє прагнення нашого народу до волі. Ми вернемось в наш край, який нині з нетерпінням чекає нас як визволителів. Цей день увінчає нашу нинішню боротьбу!”[738].

21 березня цей пресовий орган опублікував статтю "Єдині у волі до перемоги”, у якій вказувалося, іцо український "визвольний рух уже вступив у свою завершувальну стадію, коли його організаційні форми остаточно викристалізовуються відповідно до форм і цілей нашої великої боротьби”. ”1 ось настав час, — йшлося далі, — коли це організаційне оформлення нашого національно-визвольного руху та приведення всіх його сил у бойову готовність наблизилося до свого найвшцого пункту. Процес консолідації сил завершено. На чолі руху стало єдине керівництво, яке нині є повноправним виразником прагнень і волі нашого народу”. Стаття завершувалася занадто перебільшеним оптимістичним твердженням: "Сьогодні ми, як ніколи, — близько стоїмо перед здобуттям нашої мети — побудови незалежної і соборної Української держави”[739]. Таким же змістом були просякнуті публікації в інших газетах, іцо поширювали серед українців, які діяли на боці збройних сил Німеччини. "Найбільшою честю українських вояків, — зазначено, наприклад, в українській вояцькій газеті "До Бою!”, - є виповнити найвищий приказ сьогоднішньої вирішальної хвилини і таким чином сповнити надії українського народу. А станеться це тоді, коли українські вояки своєю силою та непохитністю знищать відвічного нашого ворога та заткнуть національний прапор у столиці вільної самостійної соборної України”. "Український вояче! — наголошувалося далі. — Пам’ятай, що ти борешся сьогодні за волю і самостійність української нації! У цій боротьбі є тільки один шлях — вперед!”[740].

Для того, щоб зосередити всі українські формування при німецьких військах в єдине ціле й зберегти їх від знищення в боях, у лютому 1945 р. розпочалося практичне творення УНА, командувачем якої став П. Шандрук. У військово-політичному плані непідпорядковані йому курені УВВ стали якоюсь мірою ідейною передтечею створюваної УНА так само, як і фактично непідпорядковані Власову частини РОА стали попередниками очолюваних ним формувань, відомих на початок 1945 р. під загальною назвою "Збройні сили КОНР”. Треба зауважити, що на той час Власов при їх творенні під командуванням російських офіцерів відмовився від назви "РОА”, яку в 1943–1944 рр. уживали на позначення російських бриґад і батальйонів — переважно під німецьким командуванням. Так само Шандрук свідомо відмовився від назви "УВВ”, уважаючи, іцо вона, з одного боку, дуже нагадує український варіант назви ”РОА” і, з іншого — пов’язуватиме майбутні формування УНА під національним командуванням із частинами УВВ, що до того часу діяли переважно під німецьким командуванням. Інакше кажучи, Шандрук обрав назву ”УНА” для того, щоб заакцентувати на її виразно національному характері.

Як і при спробі створення УВВ як української армії, першим кроком на шляху до формування УНА було те, що українські старшини утворили військовий штаб. Саме тому Шандрук підключив до формування свого штабу видатних офіцерів колишньої армії УНР (переважно зі ступенями полковників), відновив їх несправедливо занижені в німецькому війську ступені й підтвердив їх підпорядкованість УНА. Цьому посприяв особисто президент еміґраційного уряду УНР А. Лівицький, який з М. Садовськпм 15 березня офіційно затвердив призначення П. Шандрука командувачем УНА й увів її до складу збройних сил УНР. Треба відзначити, що крім них внесок у творення штабу УНА в березні-квітні 1945 р. зробили офіцери колишньої армії УНР, котрі були взагалі непричетні до сформованих доти з українців формувань, що діяли у складі німецького війська. Заступником П. Шандрука і керівником військових справ в УНК став полковник Олександр Вишнів-ський", особистим помічником — підполковник Аркадій Фартуш-ний. Шефом штабу УНА було призначено 44-річного полковника А. Валійського, шефом канцелярії — Дмитра Бакума, ад’ютантами командувача — сотників Володимира Сердюка та Стрийського, керівником відділу постачання УНА — брата керівника УНК Олександра Шандрука-Шандруковича, касиром і квартирмейстером — Леоніда Мартинюка, протопресвітером — о. Олександра Білець-кого. Полковник Ружицький отримав посаду військового адвоката і керівника правничих справ штабу УНА. До персонального відділу штабу УНА скеровано 46-річного сотника колишньої армії УНР Івана Липовецького[741]. Водночас П. Шандрук залучив до штабу тільки кількох колишніх старшин ЧА. Зокрема усі свої починання він координував із УПШ (який очолював К. Дацько), що після офіційного визнання УНК німецьким урядом увійшов до складу штабу УНА як його відділ пропаґанди. Передбачалося, що армійський штаб загалом отримає змогу самостійно планувати воєнні дії, а підпорядковані йому формування стануть такими союзниками німецьких військ, як і збройні з’єднання Румунії або Угорщини. Насправді ж він не мав реальної сили, оскільки всі його починання залишилися під контролем німецьких інстанцій, а номінально підпорядковані йому формації в оперативному й технічно-господарському плані залишалися під німецьким командуванням.

Одночасно із творенням українського військового штабу виникло питання про надання формуванням УНА чіткої національної форми. Цьому посприяло те, що 27 січня 1945 р. Гітлер висловився проти того, щоб іноземці, зокрема вихідці з колишніх окупованих східних територій, носили німецькі уніформи й відзнаки. ”Я завжди був проти цього”, - заявив він[742]. Як і в 1942–1943 рр. при творенні Східних військ, така позиція нацистського райхсканцлера заклала сприятливе підґрунтя для розробки національних відзнак, які тоді запроваджували іноземні формування, що були на боці німецьких військ. Зокрема дивізія спецпризначення ”Р” генерала Б. Хольмстона-Смисловського, яку

12 лютого почали називати "Зелена армія спецпризначення” (Die Grüne Armee z. b. V.), а з 4 квітня 1945 р. — ”1-ша Російська Національна Армія” (Первая Русская Национальная Армия — 1-ая РНА), отримала триколірну біло-синьо-червону емблему з написом латинкою "Росія” (Russland). Одночасно з німецького боку у ФЛО для вояків УНА було розроблено проект нарукавної емблеми із тризубом та написом латинкою "Україна” (Ukraine) (тогочасна національна емблема "Організації Тодта” для українців) і накомірних відзнак.

Iз тризубом[743]. Було розроблено проект наплечників (погонів) УНА; оскільки вояки 1-ої УД УНА мали відзнаку із зображенням лева, для вояків майбутньої 2-ої УД УНА розроблено відзнаку із зображенням Св. Архистратига Михаїла. Першими національні відзнаки отримали генерали П. Шандрук, який носив сіро-блакитну генеральську уніформу вермахту із тризубом на лівому рукаві та на кокарді й усі відзнаки армії УНР, а також П. Дяченко і підключений до формування УНА Т. Бульба-Боровець, який теж носив мундир генерала вермахту без німецьких відзнак із кокардою з тризубом. Стосовно інших офіцерів та стрільців передбачено, що на уніформах заміна німецьких відзнак на українські відбудеться поступово відповідно до їх виготовлення після надходження потрібного для цього матеріалу. Командувач УНА П. Шандрук. планував, що її вояки тимчасово носитимуть уніформи збройних сил Німеччини, але якнайшвидше замінять німецькі відзнаки на українські. Розробляючи плани формування регулярних українських збройних сил, Шандрук. також підготував у березні 1945 р. проект національних військових відзначень. Серед них — Орден Визволення і Орден Республіки (передбачені ще в Україні урядом УНР), Орден Св. князя Володимира, Орден Св. Архистратига Михаїла і Орден Св. княгині Ольги. Щоправда, через актуальність значно важливіших політичних і військово-технічних справ цей проект не втілено в життя[744].

Інше принципово важливе питання, що вимагало негайного вирішення — затвердження тексту присяги для вояків УНА. 2 лютого 1945 р. Шандрук запропонував запровадити єдину присягу для вояків УНА й усіх українських формацій у збройних силах Німеччини, на що 16 лютого 1945 р. погодився особисто Гіммлер[745]. За нових політичних та воєнних умов, що характеризувалися загальним погіршенням становища Німеччини, представники вищої ієрархії Третього райху у відповідь на вимоги Шандрука стали значно поступливіші. Завдяки цьому текст присяги зазнав ще радикаль-ніших змін. Після офіційного визнання УНК з нього було остаточно вилучено слова про "безумовний послух” Гітлеру; їх, урешті, замінено словами про відданість Україні. На початок, третьої декади березня Шандрук затвердив такий текст присяги вояка УНА: "Присягаю всемогучому Богові перед Святою Його Євангелією і Животворящим Хрестом, не шкодуючи ні життя, ні здоров’я, скрізь і повсякчас під Українським Національним Прапором боротися із зброєю в руках за свій народ і за свою Батьківщину — Україну. Свідомий великої відповідальності, присягаю, як вояк Українського Національного Війська, виконувати всі накази своїх начальників слухняно і беззастережно, а службові доручення тримати в таємниці. Так нехай мені допоможе Бог і Пречиста Мати”[746].

Водночас поступово вирішувалося питання про забезпечення командних кадрів і вояцького складу УНА. Зокрема завдяки наполяганням Шандрука і з санкції СС-ГА у Празі, зокрема, розпочала діяти старшинська школа українських командних сил (Offizierschule für ukrainische Führungskräfte)[747]. Після її заснування в середині березня відбулося урочисте відкриття занять для інструкторів культурно-просвітницької роботи УНА, що, по суті, виявилося продовженням курсів пропагандистів УВВ. Поряд із вивченням основ політичних учень, методики роз’яснювальної роботи, критикою марксизму та курсом економіки й географії курсанти протягом місяця вивчали українознавство, історію та фольклор України, пройшли військовий вишкіл, а також ознайомилися із засадами розбудови УНА[748]. Німецьким комендантом ніколи призначено майора Ріґельса, його заступником — відпущеного для цього з 1-ої УД старшину колишньої армії УНР майора Варфоломія Євтимовича. У школі перебувало понад 120 курсантів, котрих трактували як культурно-освітніх інструкторів УНА. 10 квітня 1945 р. школу відвідав особисто П. Шандрук[749].

Для розв’язання проблеми забезпечення вояцького складу УНА Шандрук. почав вимагати від командувачів німецьких груп армій перевести у його пряме підпорядкування всі підзвітні їм українські формації, а також українців з окремих німецьких та інших частин й об’єднати їх на єдиній території для зручнішого планування воєнних дій. При цьому Шандрук. посилався на лист до нього райхсляйтера Розенберґа від 12 березня з декларацією про переведення усіх українських вояків до УНА. Це прагнення Шандрука формально підтримали урядові установи райху (СС-ГА, ОКГ, МЗС Німеччини), які після створення УНК теоретично погодилися на відокремлення всіх українців від німецького вермахту, військ СС, східних добровольчих частин і так. званих батальйонів РОА^224. Проте насправді згадану декларацію райхсляйтера Розенберґа мало хто з керівників владних установ райху і командирів німецьких груп армій брав до уваги. Вони здебільшого іґнорували виконання декларації, не бажаючи позбавляти свої з’єднання потрібних їм бойових резервів. Причиною цього був також відчутний психологічний злам у свідомості багатьох провідних чиновників і високих ранґами військових діячів гітлерівської Німеччини, котрі більшу частину життя віддали служінню ідеології нацизму і вперше віч-на-віч стикнулися з вимогами представників невизнаного у світі народу, який ніде не знаходив підтримки своїх державницьких аспірацій. Однак, уже саме проголошення творення УНА — хай навіть декларативне — сприяло тому, що в зовнішній політиці Німеччини відбувся своєрідний "внутрішній переворот”, який проявився у фактичній перемозі опонентів гітлерівської лінії східної політики Третього райху в останні місяці німецько-радянської війни. Зауважимо також, що в умовах катастрофічного становища на фронтах чітко виявився приховуваний доти антаґо-нізм між інстанціями СС (зокрема СС-ГА і РСГА), з одного боку, і вермахтом та люфтваффе — з іншого. Те, що Арльт визнав від СС-ГА Шандрука керівником УНК, а РСГА санкціонувало це, викликало незадоволення впливових військових інстанцій та деяких діячів. Усупереч бажанням Шандрука, акція творення УНА потрапила в міжвідомчий конфлікт між урядом нацистської Німеччини і ОКВ-ОКГ-ОКЛ. Це одна із причин, чому вказані інстанції саботували накази українського воєначальника й відмовилися навіть від формального підпорядкування всіх українців у німецькій армії командуванню УНА. Один із небагатьох винятків — деякі протиповітряні юнацькі формації. Після того як. заступник голови УНК В. Кубійович порекомендував 3. Нікелеві подбати про те, щоб їх було переведено на західну ділянку воєнних дій, Шандрук зустрівся з Нікелем й скерував чотарів Чередниченка й Соколенка як. військових опікунів до табору українських юнаків у Гамбурзі. Нікель спочатку погодився на те, щоб Т. Білостоцького і українських юнаків перебрав під своє керівництво створюваний тоді Союз національних молодіжних організацій народів Росії (Союз на-циональньїх молодежньїх организаций народов России — СНМОНР). Проте після зустрічі з Нікелем Шандрук. підпорядкував собі Т. Білостоцького, і справу переведення українських юнаків до УНА формально було вирішено, а 250 із них у Берліні відразу ж увійшли до її складу[750].

Намір перетворити діючі на боці Німеччини українські формації в основу УНА виявився нереальним як з політичних причин, так і через організаційні умови й технічну неможливість його виконання: українських формувань у німецьких збр. ойних силах було занадто багато, і їх було розкидано на дуже великій території, унаслідок чого Шандрук не мав навіть загальної інформації про них. Батальйони УВВ та інші українські формації неоднакової чисельності й під різними назвами розкидано при окремих дивізіях вермахту на території кількох країн, у тому числі Німеччини та окупованих нею Австрії, Чехії, Голландії, Данії. Вони підпорядковувалися різним родам військ, і перебували у складі з’єднань, розсіяних як. на Східному, так. і на Західному фронті. Українці, зокрема, діяли у складі бриґади ”Нора” та формації самооборони (Selbstschutz) під командуванням сотника Винника, перекинутої на Західний фронт для участі у воєнних діях проти канадських українців[751]. 281-ий кавалерійський відділ — понад 1 000 вояків — розмістився в Данії, по одному українському батальйону було дислоковано в Бельгії та Голландії, окремий український батальйон опинився в Кутіні (Хорватія) і т. ін.[752] Усього протягом двох років з квітня 1943 р. до квітня 1945 р. у складі лише Добровольчих з’єднань Німеччини офіційно діяло 40 українських батальйонів включно з п’ятьма дивізіонами (34 000 вояків), 60 українських сотень і п’ять окремих українських чот (8 000 вояків) та 2 українські полки (3 000 вояків)[753]. Загалом же у березні 1945 р. на території однієї тільки Німеччини перебувало понад 100 000 вояків із частин, зарахованих до УВВ (включно зі Східними й охоронними батальйонами)[754]. Для виконання переважно охоронних та вартових функцій поза межами німецьких земель теж опинилися тисячі вояків батальйонів УВВ. Незважаючи на те, що тоді на боці військ Німеччини діяла майже четверть мільйона українців у різних формуваннях (у різних публікаціях наведено інші не підкріплені німецькими документами перебільшені загальні цифри^230), УНА так. і не було достатньою мірою чисельно укомплектовано на їх основі. Вояки багатьох українських формацій, розпорошених при багатьох німецьких військових з’єднаннях, до останніх тижнів війни взагалі нічого не знали ні про декларацію УНК, ні про створення УНА. Упевнені в захисті з боку УНК, інші українці дезертирували з німецьких та деяких іноземних формувань для того, щоб вступити до УНА. Однак, німецька польова жандармерія доволі часто перехоплювала на шляхах цілі групи українських вояків, які намагалися перейти до УНА, й, незважаючи на заперечення, переводила або повертала до підпорядкованих Власову частин. За такого несприятливого саботування нічого дивного в тому, що українці в Німеччині в основній масі взагалі вперше дізналися про особу командувача УНА тільки на початку квітня 1945 р.231 Проте навіть протягом останнього місяця німецько-радянської війни деякі сотні УВВ ще розшукували штаб УНА, але так і не дійшли до місця свого призначення через те, що внаслідок, авіабомбардування літаків країн антигітлерівської коаліції було зруйновано комунікаційні шляхи.

Зважаючи на технічну неможливість негайно підпорядкувати собі всі українські формації у збройних силах Німеччини, Шандрук. вирішив принаймні поінформувати вояків про необхідність уникати бойових зіткнень із військами західних країн — союзників антигітлерівської коаліції. "Одною з найважніших справ було стягнути зі Західного фронту всі українські формації (курінь УВВ, наприклад, стояв над Райном, і це нам було дуже невигідно з огляду на майбутні відносини українців з аліянтами)”, - згадував із цього приводу тогочасний заступник голови УНК В. Кубійович^232. Усвідомлюючи політичну вагу цього завдання на випадок капітуляції Німеччини, український генерал надав йому першорядного значення. "Щодо частин УВВ було пороблено всі заходи, щоб ті частини перебрати до своїх рук”, - писав пізніше Шандрук, згадуючи про ці події. Для цього у другій половині березня 1945 р. він доручив офіцерам колишньої армії УНР — організаторам штабу

230

Характеризуючи загальну чисельність українців, які діяли на боці німецьких військ протягом Другої світової війни, Володимир Стеци-шин, наприклад, писав, що можна сміливо твердити про 400 000 осіб, зараховуючи сюди насамперед "українців, які служили при вермахті, в різних поліційних батальйонах і УВВ” (Вісті… - Грудень 1958. — Ч. 92. — С. 121).

Луговий Ю. Наш Командувач // Голос-Українські Вісті. — Берлін, 8 квітня 1945. — Ч. 20 (226). — Р. 1. — С. 1.

УНА — Михайлові Крату*, К. Смовському та іншим провести інструктаж на місцях перебування куренів УВВ. ”Всі панове, мої делегати, — згадував Шандрук, — мали завдання, коли б не вдалося частин (УВВ) перебрати, наказати воякам з наближенням альянтів кинути зброю і піддаватися. Очевидна річ, що з огляду на німецьку ментальність, як це ствердилося пізніше, це був найкращий і найбільш радикальний вихід з положення”233.

Як. і при організації штабу УНА, до командування вже наявних або щойно створюваних її формувань задіяно старшин колишньої армії УНР. Зокрема командувачем запланованої 2-ої резервної бриґади УНА було призначено полковника Віктора Мальця**234.

Михайло Крат народився 6 серпня 1892 р. у Гадячі; походив із давнього козацького роду старшин Гадяцького полку. 1912 року закінчив офіцерську школу царської армії й отримав ступінь підпоручника. Остання посада в Росії у роки Першої світової війни — командир 93-го полку в ранзі полковника. У 1917–1920 рр. — на командних посадах у полках та дивізіях армії УНР. У 1-му Зимовому поході брав участь як начальник оперативного відділу штабу 3-ої Запорізької "Залізної” дивізії, а незабаром — як начальник штабу цього з’єднання. Кавалер "Сербської зірки”, Орденів Св. Георгія, С. Петлюри та інших відзначень. Після відступу українських військ із Києва у 1920 р. разом з іншими вояками-українцями його інтерновано в Польщі. Через кілька років за порадою військового міністра еміграційного уряду УНР став контрактовим старшиною польської армії, в складі якої брав участь у німецько-польській війні у вересні 1939 р. Потрапив у полон, але завдяки клопотанням еміграційного уряду УНР в екзилі був звільнений (Вісті Комбатанта. — 1979. — Ч. 4. — С. 4; 1980. — Ч. 1. — С. 73).

Музей 1-ої УД УНА у Львові. — Колекція документів. — Док. № 1945. Віктор Малець народився 1 жовтня 1894 р. в Чугуєві на Харківщині, де закінчив Гімназію і вступив на медичний факультет Харківського університету. В 1915 р. був мобілізований на військову службу й вступив до Олександрівської військової школи в Москві, після закінчення якої служив у Ревельському піхотному полку. За відвагу і бойові заслуги його відзначено Хрестами Св. Георгія і Св. Станіслава. У грудні 1917 р. вступив до української армії в ранзі штабс-капітана і брав участь у боях за Київ. Командир спочатку сотні, потім куреня і врешті виконувач обов’язків командира 2-го Запорізького полку. Від середини квітня 1919 р. — командир 19-го Запорізького республіканського полку. Був двічі поранений. Із червня 1920 р. очолив Запорізьку запасну бриґаду. У грудні 1920 р. очолив старшинські курси Запорізької дивізії. У 1923–1928 рр. продовжив навчання в Українській Господарській Академії в Подебрадах, яку закінчив із дипломом інженера. 1928 року в ранзі майора вступив до польської армії й у 1934–1936 рр. навчався в Академії польського Генштабу. З початком німецько-польської війни був начальником штабу піхотної групи. Підтримував зв’язки з урядом УНР і ОУН-М, зокрема з М. Капустянським і Р. Сушком; восени 1941 р. з Похідними групами ОУН-М повернувся в Україну. У травні 1943 р. зголосився до дивізії "Галичина" й деякий час працював у Військовій Управі (Костюк А. Полк. Віктор Малець (1894–1969) // Вісті Комбатанта. — 1969. — Ч. 5. — С. 56–57).

Костюк А. Полк. Віктор Малець (1894–1969) // Вісті Комбатанта. -1969. — Ч. 5. — С. 56–57.

Командиром 1-го парашутного відділу УНА в ранзі полковника затверджено іншого старшину колишньої армії УНР — Костянтина Мандзенка*235. Проте через брак, вояцького персоналу ці формації так і не було укомплектовано і згадані офіцери були змушені виконувати функції переважно штабних старшин УНА. Завдяки сприянню ГШ ОКГ і особисто Кестрінґа реальним виявилося використовувати при творенні української армії тільки деякі вже наявні в сухопутних військах українські формування під командуванням старшин колишньої армії УНР, які на той час відчутно закріпили й поповнили свій військовий досвід з доби визвольних змагань. 19 березня Шандрук. вирішив перевести до складу твореної національної армії укомплектовану з багатьох офіцерів армії УНР 1-шу УД і тим самим юридично вивести її з підпорядкування військ. СС. У ті ж дні, за його наказом і розпорядженням начальника штабу частин УВК полковника 1. Цапка, до складу УНА також були включені розташовані на той час поза межами Німеччини три українські козацькі батальйони. Це були 281-ий Східний кавалерійський відділ Ф. Гудими, Запорізький загін полковника А. Долуда (Ost-Nachschub-Bataillon 651) у Голландії та виокремлений зі змішаної російсько-української 599-ої резервної бриґади (Ersatz-Brigade 599) в Бельгії курінь УВК полковника П. Терещенка, на базі якого почали комплектувати 1-шу резервну бриґаду УНА^236.

Отже, сотні колишніх учасників боротьби за незалежність України в 1917–1921 рр. підтримали створення УНА. Це були здебільшого люди, які на командних посадах у військових частинах намагалися допомогти завербованим до них українцям вижити під час боїв і пережити війну. На завершальному етапі німецько-радянської війни більшість з українських військових діячів —

Костянтин Мандзенко народився у 1894 р. на Поділлі в сім’ї генерала Йосипа Мандзенка. Мобілізований до царської армії, служив у лейб-гвардійському полку в Катеринославі й був нагороджений високими бойовими відзначеннями. 1917 року під час революції організував у цьому полку український батальйон і, як заступник, командира батальйону, брав участь в українських військових з’їздах. На початку 1918 р. вирушив зі своїм куренем до Києва для допомоги Центральній Раді. Тут його скерували до Запорізького корпусу, після служби в якому він був командиром окремого куреня при ставці Головного Отамана військ УНР С. Петлюри. З армією УНР пройшов через усі землі України й воював на всіх фронтах. Був 4 рази поранений і, крім Залізного хреста заслуги, отримав ще 6 військових відзначень. Після війни опинився в польських таборах для інтернованих, де заснував драматичний гурток. Звільнившись, здобув вищу освіту на відділі Геодезії Варшавського університету, у якому отримав диплом мірника (Вісті Комбатанта. — 1980. — Ч. 5. — С. 55).

Вісті Комбатанта. — 1983. — Ч. 2. — С. 86.

Там само. — 1967. — Ч. 5–6. — С. 93. прибічників ідеї УВВ, згодом УНА — до останніх днів існування своїх підрозділів залишалися разом із ними, уважаючи своїм моральним обов’язком психологічно підтримувати вояків. Професор Л. Шанковський писав із цього приводу, що спрямовані на підтримку творення УНА "німецькі заходи, щоб рятувати, перш за все, самих себе, були значно спізнені, щоб могли дати якісь результати на полі бою. Українські військовики, що організували УНА, прекрасно це розуміли і ніякими ілюзіями себе не дурили, але вони вирішили використати німецький дозвіл і включитись в реорганізацію українських частин німецької армії, щоб дати їм нову національну форму й, тим самим, дати їм політичний і моральний вихід з катастрофи гітлерівської Німеччини”237.

Через відкрите чи приховане саботування німецькими установами включення вже діючих українських формацій до УНА, Шандрук. вирішив розпочати її формування насамперед на основі нових, переважно бриґад. Цьому сприяло те, що через втрати деякі курені вермахту або охоронні батальйони було розпущено; їх вояків вирішено використати як. кістяк майбутніх національних з’єднань. Також вирішено використати 1-шу УД і УВВ, вояки яких, усупереч складним обставинам поза межами України, підтримували між собою зв’язки. Здебільшого такі контакти зводилися до вироблення спільних проектів і обговорення можливостей утворення єдиних українських збройних сил. 7 грудня 1944 р. дивізійний підстаршина Юрій Крохмалюк з цього приводу у щоденнику записав: "Приїхали старшини з Українського Визвольного Війська, а властиво з РОА, конспіративно. Говорили зі мною, чи не можна б затіяти якусь авантюру, вони… і ми, дивізійники. Там багато українців, що пішли, аби збутися важких робіт у фабриках, та скинути клеймо "Ост”238. Унаслідок цього до 1-ої УД перейшло кілька офіцерів УВВ. Одним із них, наприклад, був сотенний командир колишнього 115-го батальйону в структурі УВВ О. Винницький, який у грудні 1944 р. вступив до 1-ої УД і в ранзі сотника перебрав під своє командування окремий курінь у дивізійному вишкільно-запасному полку^239. Завдяки сприянню Шандрука цілі підрозділи вояків номінально причислених до УВВ формацій поповнили лави УНА. До 1-ої УД, зокрема, на початку березня перейшов УЛС і групи вояків ХЛС, ВУСА, особливо УВВ, які зберегли на своїх уніформах емблеми із тризубами^240. Хоча батальйони УВВ і 1-ша УД діяли окремо, між їх військовослужбов-

Шанковський Л. Залізний запорожець. Генерал-поручник Михайло Крат і його доба // Вісті Комбатанта. — 1980. — Ч. 1. — С. 18. Тис Ю. З воєнного нотатника… — С. 27.

Вісті Комбатанта. — 1997. — Ч. 3. — С. 120–121.

Bender R. G.,Taylor Н. Р. Uniforms, Organization… — Vol. 4. — Р. 51. цями панувала атмосфера національної солідарності. "Старшини і вояки УВВ вважали себе завжди за побратимів Першої Української дивізії і боролись за такі самі ідеали”, — визнав редактор пресового органу УВВ Г. Которович, підсумовуючи ставлення вояків частин УВВ до їх співвітчизників в дивізії "Галичина” — 1-ій УД протягом усього часу існування цих військових формацій^241.

У березні 1945 р. 1-шу УД розміщено в Словенії навколо Марібору за 40 км від фронтової лінії. Партизани-комуністи під керівництвом Й. Тіто почали просуватися в підконтрольних дивізії районах, загрожуючи порушити її безпеку. До боротьби проти них скеровано фюзилерський курінь та артилерійський полк, які підтримував резервний полк. Партизанів оточено на південь р. Драва в регіоні Погір’я; у них не було жодного шансу на порятунок. Проте саме у цей час від ГА "Південь” для 1-ої УД надійшов наказ Гітлера передати зброю для новостворюваних німецьких дивізій. Ще навесні 1943 р. Гітлерові повідомили про план створити з українців "галицьку” дивізію, але він не надав тоді серйозної уваги цій військовій формації і не цікавився її долею. І тепер, майже через два роки після проголошення її формування, Птлер проявив цілковите незнання українських справ. "Ніхто не знає, що робиться навколо нас. На моє здивування, я вперше почув, що раптово з’явилась якась українська дивізія, — заявив Гітлер у своїй ставці 23 березня 1945 р. — У цей момент я не можу створювати жодних нових формацій у Німеччині, оскільки не маю зброї. Тому ідіотизмом є надавати зброю українській дивізії, яка не є цілковито надійною. Тоді набагато краще відібрати в неї зброю і створити нову німецьку дивізію”242.

Усе озброєння й постачання 1-ої УД мали перевезти на залізничні станції, завантажити у вагони й вивезти до Нюрнбергу. Ця директива мала насамперед політичний характер. Не було враховано фронтової ситуації в Австрії: залізничні шляхи пошкоджено внаслідок, бомбардування, а для озброєння й постачання були необхідні 86 вільних вагонів, але вже на той час через транспортну проблему їх виявилося складно зібрати. Крім цього, Західний фронт майже досягнув Нюрнберґа і навіть зібрана зброя ніколи б не потрапила на місце призначення. Водночас німецька контррозвідка із Загреба отримала інформацію про плани провідного діяча ОУН-Б М. Лебедя, який прагнув використати дивізію для захоплення одного з міст на Адріатичному морі й утримувати місто до приходу британських військ^243. Дізнавшись про це, командування дивізії було готове виконати наказ Гітлера і віддати

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо… — С. 6.

Hitlers Lagebesprechungen… — S. 345–348.

Верига В. Слідами батьків… — С. 191. зброю. Тоді ж дивізію під Марібором відвідав колишній губернатор Галичини О. Вехтер у супроводі полковника А. Бізанца. Довідавшись про згаданий наказ, Вехтер прибув до ГА "Південь”, де зустрівся з новим Верховним командувачем на Південному Сході (Oberbefehlshaber Südost), яким 25 березня було призначено генерал-полковника Олександра Льора (І Öhr). У розмові з ним Вехтер зауважив, що до того, як. українське з’єднання буде знищене без зброї, краще скерувати його на фронт. Водночас до української дивізії прибув генерал-лейтенант люфтваффе Ґустав Вільке (Wilke) з вимогою передати зброю для формування щойно тоді створюваної під його командуванням 10-ої парашутно-винищувальної дивізії (10. Fallschirmjäger Division). Він оголосив, що багато вояків під його командуванням не має піхотного вишколу, і запропонував командуванню дивізії передати йому 1 000 вояків, в обмін на що пообіцяв не вимагати всієї дивізійної зброї. Це збентежило штаб 1-ої УД. Наступного дня надійшов наказ штабу командира 18-ої Військової округи в Зальцбурзі генерала Фрідріха Беме (Böhme), який вимагав негайно реорганізувати українську дивізію в 10-ту парашутно-винищувальну дивізію. Таку емоційну директиву від вищих військових інстанцій було важко зрозуміти. Дивізія, що не мала наміру її виконувати, вирішила чекати на остаточне рішення. Становище врятував виданий 24 березня 1945 р. наказ шефа штабу ГА "Південь” генерал-лейтенанта Ґрольмана (Grolman): перевести українську дивізію в підпорядкування 2-ої танкової армії, якою тоді командував генерал артилерії Максиміліан де Анґеліс. Як і в битві під Бродами, українська і німецька дивізії (цього разу 297-ма піхотна під командуванням генерал-лейтенанта Альбрехта Баєра (Baier)) були підпорядковані німецькій танковій армії і мали розбудовувати другу лінію оборони^244. Унаслідок, цього 28 березня українська дивізія отримала від командування в Зальцбурзі наказ не роззброюватися. За своєю власною ініціативою вона продовжувала всі необхідні оборонні заходи навколо Марібора, хоча й не дістала для цього ніякого додаткового спорядження чи боєприпасів. Не підпорядкована жодній групі армій, 1-ша УД не мала перспектив отримати необхідне оснащення. Тому вона отримала повноваження реквізувати спорядження та озброєння від німецьких та угорських дивізій, які відступали. Щоправда, це виявилося доволі важко, адже на всіх шляхах відступали формації, що були в основній масі недисципліновані і вороже налаштовані до української дивізії. Хоча від кількох з’єднань вдалося реквізувати деяке озброєння та оснащення, але виявилося, що доцільно купити частину необхідної зброї та техніки.

Fernschreiben. Geheime Kommandosache. An 2. Panzerarmee. Heeresgruppe Süd. Der Chef'des Generalstabes (v. Grolman, Generallt.) // BA-MA. - RH 19 — Oberkommandos der Heeresgruppen. - V. 63.

ЗО березня українська дивізія мала бути підпорядкованою 2-ій танковій армії і розміщеною в прориві фронту між цією і 6-ою арміями на лінії між Ґляйхенберґом і Фельдбахом. За споминами очевидців, 2-га танкова армія давно вже не мала такого добре укомплектованого і озброєного з’єднання, яким була українська дивізія, кількість вояків котрої з вишкільно-запасним полком включно сягнула 20 000 осіб. Відповідно до генеральної директиви дивізія мала прибути до пункту прориву 1 квітня. У день прибуття за підтримки легкої артилерії 29-ий і 30-ий полки взяли участь у заповненні прогалини фронту, тоді як 31-ий полк залишався в резерві. Саперний курінь забезпечував укріплення Марібору, а фюзилерський курінь скеровано в район Радкерсбурґу в оперативне підпорядкування 23-ої танкової дивізії, якою командував генерал-майор Йозеф фон Радовіц (Radowitz). Наступ офіційно розпочався 1 квітня о 6. 50 ранку й відразу ж мав успіх; основні цілі тактичного стримування наступу сил противника було досягнуто. Втрати дивізії (здебільшого 29-го і 30-го полків) протягом 5 і 6 квітня склали понад 1 000 вбитих і понад 500 поранених. За хоробрість кілька десятків нагороджено Залізними хрестами 2-го класу, а сотників Остапа Чучкевича та В. Козака Залізними хрестами 1-го класу. Командир 23-ої танкової дивізії, у складі якої діяв відокремлений від полків фюзилерський курінь, тоді ж визнав, що дії українців також заслуговують на відзначення^245.

Оскільки 1-ша УД найближчим часом мала увійти до складу УНА, Шандрук вирішив сформувати відразу 2-гу УД УНА на базі двох створюваних у той час бриґад. 1-ша з них — протипанцирна (протитанкова) бриґада "Вільна Україна” (Panzerjagd-Brigade "Freie Ukraine”) — як основа 2-ої УД УНА розпочала формуватися 22 лютого 1945 р. із санкції СС-ФГА за зразком німецьких протитанкових бриґад. До цього з’єднання приймали переважно колишніх вояків, при чому старшини та підстаршини при вступі складали короткі усні іспити, які приймала спеціальна комісія. Її основу склали старшини колишньої армії УНР, які прибули з Праги за рекомендацією командувача УІІА, колишні бійці ЧА від полковника Дацька та українці, які виконували військову службу в протипожежній і протиповітряній обороні під Берліном. Формування бриґади з людей військово вишколених можна пояснити тим, що на її підготовку було відведено вкрай стислий термін так само, як свого часу на створення національних батальйонів, котрі також організовували в сухопутних військах із колишніх військовослужбовців. Можливість її інспектувати вповні використав Шандрук, який протягом 6 тижнів організаційно-вишкільного часу відвідав бриґаду тричі. 25 лютого в м. Німек за 40 км на захід

Гайке В.-Д. Українська дивізія… — С. 169, 177; Феркуняк Д. Спомин з життя… — С. 37.

від Берліна сформовано 1-ий курінь бриґади, до якого увійшли гри протитанкові ("мисливські”) сотні (die Panzerjäger-Kompanie), підстаршинська і кулеметна сотні, а також мінометна і господарська чоти. Сотня складалася з п’яти мисливських роїв, у кожному з яких був 21 вояк, котрих очолював старшина або підстаршина з правами старшини і два заступники ройового. Наприкінці лютого розпочав формуватися 2-ий курінь. Кожен вояк найкраще вишколеного 1-го куреня бриґади отримав на озброєння "штурмовий кріс” (Sturmgewehr), "фаустпатрон” або Гранатомет. 2-ий курінь отримав німецькі гвинтівки; кулеметна чота мала два кулемети, мінометна — два міномети. З квітня бриґаду завантажено в кілька ешелонів і перевезено ближче до фронту в район м. Ґляц (Glaz) у Сілезії, куди почало надходити поповнення (переважно 16–17 річні юнаки з Праги), на основі якого сформовано 3-ій курінь. Кожна сотня нараховувала приблизно 170 чоловіків, а курінь близько 600 вояків, тоді як загальна чисельність бриґади перевищила 1 800 осіб. Командиром бриґади затверджено полковника П. Дяченка, ад’ютантом командира на час вишколу — офіцера колишньої УГА й згодом леґіону Сушка поручника В. Юрківа (згодом В. Гладича), шефом штабу бриґади — поручника В. Татарського (а до його прибуття 23 квітня — колишнього старшину ЧА, поручника Федора Царинника), німецьким зв’язковим офіцером при Татарському — майора Мартіна. Дяченко особисто укомплектував командний склад бриґади, який затвердив Шандрук. Командиром 1-го куреня став сотник Фурс (1-ої сотні — хорунжий В. Гончарук, 2-ої сотні — хорунжий Максименко, 3-ої — сотник Д. Дмитренко, старшиною для доручень — сотник Арсенів); 2-го куреня — поручник Гладичев (4-ої сотні — Кириленко, 6-ої сотні — Федоренко, старшиною для доручень — поручник Матківський); 3-го куреня — поручник Старовійт. Моторизовану сотню очолив хорунжий Іванюк, господарський підрозділ — хорунжий Яременко, чоту жандармів — сотник Сокальський. У складі нового формування не було жодного німецького офіцера. Тільки раз із Шандруком приїхав уповноважений Ф. Арльта — Л. Вольф, який мав перевірити своєчасність й достатність забезпечення цього з’єднання харчами. Хоча продукти до формації постачали на німецькому транспорті, на місцях їх розподіляли лише українські старшини. "Бриґада, майже зовсім незалежна в стадії вишколу від німців, стрільцям імпонувала, а постійні похвали на інспекціях сприймала як заслужену належність”, — згадував старшина бриґади'Петро Титаренко.

28 березня у присутності Шандрука, протопресвітера Олександра Білецького, Ф. Арльта і Л. Вольфа бриґада склала присягу на вірність українському народові. Після її запитання Шандрук виступив із патетичною промовою, у якій висловив своє прагнення перетворити УНА на боєздатну українську армію: ”Ми маємо одну дорогу і одну ціль — відновити нашу збройну боротьбу і здобути українську незалежність… Коли ми підемо в бій за визволення нашої Батьківщини, ми не будемо самі, з нами є сотні тисяч українських повстанців, які героїчно борються позаду фронтової лінії, нищать ворожі відділи, комунікацію та мілітарні об’єкти. З дня на день сила УПА зростає. Ми мусимо допомогти їй, бо тільки спільними зусиллями цілого українського народу ми осягнемо нашу перемогу”. Виступ командувача УНА закінчила капела бандуристів під керівництвом Григорія Китастого^241'. Шандрук передбачив для бриґади два можливі варіанти розвитку подій. По-перше, вона могла пробиватися через Словаччину й Карпати в Україну. Для цього за згодою представника ОУН-Б І. Гриньоха до першого куреня бриґади скеровано з лінії фронту сотню недавніх повстанців, яка стала 4-ою резервно-вишкільною сотнею. По-друге, бриґада могла об’єднатися з 1-ою УД УЇІА й разом із нею скласти зброю перед англо-американськими військами[755] [756].

Усупереч клопотанню командувача УНА перед німецьким командуванням про доцільність утримування цього з’єднання від фронтових боїв, 15 квітня бриґаду зібрано за тривогою й завантажено у три ешелони для участі в бойових діях проти дивізій радянського 1-го Білоруського фронту та 1-ої армії Війська Польського (у тому числі дивізії ім. Т. Костюшка)[757]. Бриґада вирушила під Дрезден на Бауцен (Bautzen), де її включено до складу танкового корпусу ’Терман Ґерінґ” генерала графа Гіацинта фон Штрахвіца (Strachwitz) групи армій "Центр” фельдмаршала Фердінанда фон ІПернера. За наказом Дяченка, 1-ий курінь відразу ж із потягу пішов у наступ. Завданням бриґади було втримати зайняті позиції й не допустити до розширення радянського прориву. 17 квітня вона отримала наказ вислати посилені загони в район Бауцена і зв’язатися з частинами, що оборонялися в самому місті. Це завдання частково вдалося виконати 4-ій сотні, мотопатрулям і 2-ій сотні, яка підбила два радянські танки ”Т-34”. 3-ій курінь при цьому залишився в резерві. Водночас командир 4-ої сотні наказав своїм старшинам уникати боїв із ЧА і видав наказ не встрявати в затяжні бої. Він порекомендував пам’ятати про те, що на протилежній стороні проти них можуть діяти їх брати-українці. 22 квітня 3-тя сотня 1-го куреня перейшла в наступ, вибила загін ЧА із захоплених позицій і зайняла залізничну станцію. Наступного дня бриґада при незначному опорі супротивника просунулася на 5 км уперед, утративши зв’язок із німецькими частинами. Згодом бриґада Дяченка взяла участь у бойовій операції за здобуття Ґерліц-Лобау; операцією командував штандартенфюрер СС Otto Скорцені[758].

Уранці 27 квітня в район дій 1-го куреня прибув бриґадний командир, який за власного ініціативою наказав розпочати атаку 2-ій та 3-ій сотням. їх наступ призупинено ґранатометним й мінометним вогнем підрозділів ЧА, які для того, щоб зайти в тил 2-ої сотні, пішли в контрнаступ і прорвали її оборонну лінію. У відповідь у наступ разом з іншими підрозділами вирушили 5 і 6-та сотні 2-го куреня, внаслідок чого наступного дня бриґада захопила в полон понад 300 бійців ЧА, 4 гармати, 5 полкових мінометів і понад 200 пар коней з повозами, навантаженими різним військовим спорядженням. 19-ий піхотний полк 7-ої дивізії Війська Польського був цілком розбитий. У складі цієї дивізії поряд із поляками було майже ЗО % представників інших національностей. Серед полонених був дивізійний командир, генерал Лілевський. Приблизно 50 захоплених у полон вояків-українців того ж дня вступили до бриґади^280.

Поінформований про те, що польська дивізія, у складі якої багато українців, перебуває на ділянці дій бриґади Дяченка, Шандрук прагнув перевести це формування на Західний фронт. ”Не можна було допустити, щоби брат вбивав брата”, — так мотивував рішення командувача УНА один з її вояків, а інший згадував: "Начальний командувач довідався, що на дрезденському напрямку бореться дивізія поляків, а з поляками ми не мали порахунків… Нас почала єднати спільна доля, точніше спільна недоля, нав’язана більшовицькими загарбниками… Щоб не погіршувати ситуації і не ускладнювати справи, головнокомандувач хотів мати бриґаду на Заході, ближче до американців, а не росіян і червоних поляків”. Однак, як і у випадку інших формацій, план Шандрука залишився нереалізованим через саботування німецьких інстанцій^281.

Майже водночас із бриґадою Дяченка на основі вояків кількох українських формацій, розкиданих на різних ділянках тилу й фронтів, розпочала формуватися 2-га піхотна бриґада (Infanterie-Brigade) 2-ої УД УНА під командуванням колишнього команданта української поліції у Львові майора Володимира Пітулея. Об’єднання цих формацій відбувалося поступово, шляхом збору з різних місцевостей і навіть усунення від бойових дій та концентрації для відпрацювання єдиних узгоджених оперативних дій. Зокрема на початку лютого 1945 р. завдяки виділеним німецьким командуванням транспортним засобам (вози, мотоцикли і навіть велосипеди) майбутня 3-тя сотня 2-го куреня бриґади прибула в Чехію до першого збірного пункту бриґади — Праги, де перебувала майже

Титаренко П. Протипанцирна бриґада "Вільна Україна” // Вісті… -1952. — Ч. 6–7 (20–21). — С. 3.

Українське слово. — Париж, 17 лютого 1959; Гомін України. — Торонто, 19 травня 1960.

місяць. На початку березня сотня здала усі транспортні засоби й у товарних вагонах прибула в Німеччину. Тут до неї незабаром долучилися ще майже цілий батальйон УВВ і чотири сотні українських вояків, які в основній масі належали до ХЛС і в січні 1945 р. брали участь у фронтових діях в околицях Нового Санча на Холмщині. Деякою мірою цьому сприяла позиція райхсфюрера СС Г. Гіммлера, який у листі українським православним митрополитам Полікарпу (Сікорському) і Мстиславу (Степанові Скрипнику) в січні 1945 р. писав: ”Ми твердо переконані, що Господь Бог благословив нашу спільну боротьбу проти більшовизму, який нищить народи й руйнує культуру та що 1945 рік наблизить нас до остаточної перемоги”252. 7 березня 1945 р. Гіммлер відвідав 2-гу піхотну бриґаду 2-ої УД УНА й оголосив у короткій промові українським воякам: "Українці, ви скоро будете мати свою власну армію і повернетесь на свою Батьківщину”253.

На час комплектування бриґада складалася на 70 % з вихідців із західноукраїнських й на ЗО % — з представників інших українських земель. До неї вступили колишні вояки різних військових частин, а саме батальйонів ”Шума” та "гіві”, а також підрозділів ЧА. Після об’єднання з допомогою персоналу й технічних засобів дивізії "Бранденбург*-800” бриґада пройшла інтенсивний пере-вишкіл під Бранденбурґом; вояки з родинами розмістилися в містечках Бріллов (де опинився штаб бриґади), Радвеґ і Бранденбург На початку вишколу переважали українські старшини, але під час польових вправ відчувався брак як їх, так і підстаршин. На час закінчення вишколу в складі бриґади перебувало вже кілька десятків досвідчених офіцерів переважно з Північно-Західної Галичини. Найвідоміші серед них — полковники Тарас Банах і Степан Глушко, майори Костянтин Мандзенко й Ілля Миколин, сотники Юрій Торбич, Юрій Кононів, Зенон Стефанів. Поряд із ними в боях відзначилися сотники Боднарчук, Григорійчук, Федак та Цегельський, поручники Бойчук, Сов’яковський, Ярмолюк та Цибик, булавні Дмитраш, Данильців та Ґалярник. Звичайно вік вояків становив приблизно 25 років. Як і бриґада Дяченка, бриґада Пітулея була озброєна "фаустпатронами”, а також легкими протитанковими гарматами та мінометами. Щоденні бойові та фізичні вправи, що супроводжувалися періодичними бомбардуваннями авіації альянтів, тривали по 8-10 годин^254.

Отже, на базі протитанкової та піхотної бриґад розпочала формуватися 2-га УД УНА, командувачем якої став командир бриґади "Вільна Україна” полковник П. Дяченко, а шефом штабу -

За Україну. — 17 січня 1945. — Ч. 5 (211). — С. 1.

Буртик І. Тернистий шлях… — С. 65.

Там само. — С. 50–51, 62-102.

начальник, штабу цієї ж бриґади майор В. Гладич. Це реґулярне з’єднання загалом формувалося з вояків різних українських частин, що були розкинуті по всьому райху й ще окупованих ним країнах (Бельгії, Голландії та Данії) і виконували здебільшого охоронні функції^255. Загальна кількість вояків 2-ої УД УНА сягнула майже 7 000 вояків, багато з яких мали на утриманні вивезені з України сім’ї. Щоб хоч якось полегшити їх долю, за сприянням Ф. Арльта і Ґ. Менде, Шандрук на початку квітня отримав від Німецького державного банку позику — 80 000 райхсмарок; із них кожен офіцер штабу 2-ої УД УНА отримав 250, а стрільці і їх дружини — по 50 райхсмарок. За планом Шандрука, бриґада Пітулея мала об’єднатися з бриґадою Дяченка в єдину 2-гу УД УНА, але німецькі інстанції не погодилися на створення великих українських з’єднань на території Німеччини, і до кінця війни ці дві формації діяли окремо й не підтримували між собою жодного зв’язку. Територіально 2-га піхотна бриґада розмістилася на віддалі понад 200 км від 1-ої протитанкової бриґади, дислокованої у м. Бауцен, а відтак у м. Ґляц. У другій половині квітня протягом кількох днів тилових боїв 2-га УД УНА стійко трималася проти радянських танкових груп, які зазнали значних втрат. Однак протитанкові бойові запаси закінчилися, і дивізія, яку, попри потужну підтримку фельдмаршала Ф. Шернера, не підтримали сусідні угруповання вермахту, була оточена і загалом втратила майже 60 % особового складу^256.

Після бою до штабу 1-ої бриґади прибув командир корпусу, який особисто нагородив П. Дяченка Залізним хрестом. За його наказом, 2 травня ця формація перейшла в наступ і зламала опір противника. 5 травня Штрахвіц викликав Дяченка і поінформував його про дозвіл командувача фронту відступити на лінію р. Ельби і об’єднатися з 1-ою УД УНА. Однак на той час це було вже неможливо. 7 травня бриґада досягнула лінії р. Ельби в районі м. Тетчен. Поблизу мосту на Ельбі підвищений Шандруком до ранґу генерал-хорунжого Дяченко видав наказ, щоб вона сотнями або роями пробивалася на бік американців. Уранці 8 травня стало відомо, що бриґаду оточено й від неї відрізано штаб. Воякам довелося пройти понад 200 км територіями, контрольованими ЧА й заселеними чехами, які вороже ставилися до людей у німецьких уніформах. 25–30 % українських вояків бриґади опинилися в тилу американців, решта потрапили до радянського полону або загинули^257.

Подібна доля очікувала 2-гу бриґаду. 2 квітня бриґада Пітулея у складі 3 400 вояків склала аналогічну до 1-ої бриґади присягу

Паньківський К. Юнацтво… // Вісті… - 1968. — Ч. 131. — С. 100. Буртик І. Тернистий шлях… — С. 24–26, 51, 65, 101.

Гладич В. До історії 2-ої УД УНА // Вісті Комбатанта. — 1971. -Ч. 5. — С. 73; Дяченко П. Протипанцирна бриґада "Вільна Україна” // Вісті Комбатанта. — 1972. — Ч. 4. — С. 8–16. на вірність українському народові. Після цього німецьке командування перестало опікуватися цим піхотним з’єднанням, тому що воно офіційно увійшло до складу УНА. Бриґада опинилася на першій фронтовій лінії, не маючи конкретного підпорядкування й призначення, необхідної кількості озброєння та спорядження. Від 20 квітня до дня капітуляції Німеччини її вояки щодня брали участь у боях під Бранденбурґом. Унаслідок, прискореного наступу частин ЧА, штаб бриґади навіть не встиг знищити штабних документів, втратив приміщення і незабаром взагалі перестав функціонувати. Після цього припинив існувати комунікаційний зв’язок, між окремими бриґадними частинами й підрозділами, при чому фронтові старшини періодично ще підтримували між собою контакти через зв’язкових. Без, наказу вищих командних інстанцій, — очевидно, спрацював інстинкт самозбереження, — українські вояки поділилися на невеликі групи на чолі зі старшинами або підстар-шинами. Змушені, наскільки це можливо, самостійно вирішувати власні проблеми, вони розпочали діяти на підступах до міста, не маючи за собою, на відміну від 1-ої бриґади, навіть найкорот-шого спільного вишколу вояцтва перед фронтовими боями. їх становище ускладнив брак, досвіду вуличних боїв, унаслідок, чого вже під час перших авіабомбардувань бриґада зазнала значних втрат. Сотні вояків залишилися лежати під уламками звалених будинків, зруйнованих під обстрілом радянських мінометів, ґрана-тометів й танків. Скориставшись хаосом, німецькі офіцери перебрали під своє командування деякі бриґадні підрозділи. Коли радянська піхота намагалася замкнути кільце навколо міста, було пошкоджено міську електростанцію. Наслідком цього стало припинення нормального постачання води. Крім браку води дошкуляв одноразовий денний пайок, якого не вистарчало навіть на одну порцію; після того як 27 квітня перестала існувати польова кухня, спрага й голод стали взагалі нестерпними. Становище ускладнювали деякі групи цивільних робітників зі Сходу, які під впливом радянських аґентів у різний спосіб допомагали наступальним з’єднанням ЧА. Наприкінці місяця по той бік фронту радянські пропаґандисти, поінформовані про те, що українська бриґада діє у складі вермахту, через гучномовці погрожували "знищити вогнем” її вояків. 1 травня погрози припинилися і частини ЧА розпочали бомбардування міста важкою артилерією та безперервну стрілянину з "Катюш”. Намагаючись пробитися на південний захід до р. Ельби, загинуло багато українських вояків. Проте навіть незважаючи на критичні обставини, частини УВВ і 2-ої УД УНА час від часу намагалися співдіяти до останніх днів німецько-радянської війни. Зокрема на початку травня бриґадний командир В. Пітулей із групою вояків прорвався через місто до головної дороги, якою військові колони просувалися до р. Ельби. Тут йому вдалося організувати допомогу для 2-ої піхотної бриґади й 8 травня усунути її від вуличних боїв. 8 травня 1945 р. три батальйони УВВ допомогли пробитися на Захід із радянського оточення під Бранденбурґом куреням 1-ої протипанцирної бриґади[759].

Бойова активність як з’єднань УНА, так і більшості українських військових формувань у збройних силах Німеччини не спадала до останніх днів їх існування, що виразно демонструвало їх готовність боротися проти більшовицької системи до кінця. Протягом лютого — квітня 1945 р. українські формації діяли переважно на Східному фронті поряд зі з’єднаннями вермахту, якими командували відомі військові командири Німеччини. Наприклад, навіть протягом останніх тижнів німецько-радянської війни, коли тисячі мешканців Берліна шукали захисту в глибоких бомбосховищах поблизу міського зоопарку, на верхній артилерійській площі цих бункерів до останнього набою боролася гарматна батерія вояків УВВ[760].

Передбачаючи наближення краху Третього райху, протягом останнього місяця німецько — радянської війни особливе зацікавлення військовим потенціалом УНА та інших українських формацій в німецьких військах виявило керівництво національного руху Опору в Україні. Його представники вже традиційно для того часу розглядали усі українські формації на боці німецької армії як. можливу серйозну бойову базу для поповнення УПА. У зв’язку із цим член проводу ОУН-Б і керівник Генерального секретаріату зовнішніх справ УГВР М. Лебедь наприкінці березня усно і 4 квітня 1945 р. письмово видав наказ учасникам підпілля в 1-ій УД перейти на бік. англо-американських союзників й у перспективі боротися і проти СРСР, і проти гітлерівської Німеччини. У наказі було сказано:

”В сьогоднішніх рішальних днях розвалу Німеччини й ліквідації одного з відтинків світової війни Німеччина хоче вжити Вас, насильно змобілізованих, як. знаряддя на фронті для охорони своїх імперіялістичних інтересів, суперечних з ідеєю української державности. Тому від імені Проводу ОУН наказую:

1. Не ждучи на дальші плани, обіцянки й надії з боку ворожого командування — в найкоротшому часі розпрацювати плян реорганізації старшинського і підстаршинського складів дивізії і революційним порядком виконати його та очистити Дивізію з ворожих елементів. Вступивши в бій з дотеперішнім Вашим наказодавчим чинником, цебто з німецьким військовим командуванням і його силами, відірватися від них та перейти як окрема самостійна українська військова одиниця в боротьбу з німецькими і больше-вицькими ворогами, співпрацюючи й допомагаючи — в міру доціль-ности — тим партизанським з’єднанням даних народів, що ведуть боротьбу за власні самостійні національні держави чи інтереси.

2. З хвилиною, як із незалежних причин не було б можливо перебрати цілости Дивізії чи поважної більшості! — тоді відірватися малими сильними з’єднаннями чи — в останній крайности — групам, що можуть деякий час, до часу з’єднання, діяти самостійно. Такі з’єднання чи групи повинні бути зложені з найідейнішого і найвідданішого елементу.

3. Марш Дивізії, з’єднань чи груп повинен проходити на Захід, по змозі, теренами, де діють національні партизани.

4. Новостворена Команда Дивізії, з’єднань чи груп повинна бути дібрана з військових офіцерів і політкерівника чи виховника, підпорядкованого службово командантові Дивізії чи даної частини.

5. Як відпоручники ОУН і УПА входять у склад Команди друзі мґр Б. Безручко і сот. Гуцул.

6. До часу переорганізування, відірвання й переходу в самостійне діяння Дивізія оформлюється самостійно під командуванням тимчасового командування, аж до затвердження Закордонним Представництвом УГВР і включення в ряди УПА”[761].

Розвиток подій змусив провідних діячів національного Опору змінити свої плани й обмежитися координацією визвольних дій з командувачем УНА, до якого скеровано двох представників повстанського руху в Україні. Першим із них був віце-президент УГВР І. Гриньох, який на початку квітня разом з Шандруком прибув до Австрії у штаб 1-ої УД і зустрічався з таємно скерованими до неї свого часу Шухевичем представниками ОУН-Б. Другим був зв’язковий Р. Петренко, який за дорученням Шандрука двічі відвідав бриґаду П. Дяченка і передав наказ командира, наскільки можливо, уникати фронтових боїв[762]. Очевидно, що саме під впливом розмов із ними командувач УНА деякий час розробляв плани зосередження усіх українських формацій у Чехії для подальшого просування й об’єднання з УПА в Україні. Важливим інструментом для забезпечення цього плану мало бути створене в ті дні у Празі парашутно-десантне з’єднання.

Поряд із реґулярними двома дивізіями і резервними з’єднаннями (вони отримали кодову назву "Група ”А”), після попередніх консультацій з К. Дацьком Шандрук вирішив створити у складі УНА нереґулярну формацію — Парашутну бриґаду, або 'Трупу ”Б” (Fallschirmjagd-Brigade — Gruppe ”В”). Її було організовано за зразком німецьких парашутно-десантних бриґад: група повністю перейняла їх структуру й уніформу, зрештою як й інші українські формації в збройних силах Німеччини запозичили структуру й мундири німецьких формувань. У технічному плані її підготовку забезпечило підпорядковане штандартенфюрерові О. Скорцені "Мисливське з’єднання "Схід” (Jagdverband Ost) під командуванням майора Ауха. Формування бриґади розпочали 18 березня й закінчили 5 квітня. Прискорений вишкіл було організовано так, щоб, у разі потреби, її можна було використати як піхотне з’єднання. Після десантування на територію України вона мала діяти партизанськими методами боротьби. Командиром цього з’єднання було призначено звільненого в серпні 1944 р. з нацистського концтабору Т. Бульбу-Боровця, начальником штабу на час вишколу — дотого-часного командира Запорізького загону УВК А. Долуда (згодом І. Коваля), а керівником політично-освітнього навчання, за рекомендацією Дацька, — колишнього редактора військового часопису "Вояцька слава”, хорунжого В. Жилу. Згідно з планом, який опрацював штаб бриґади, до її складу мали входити індивідуально підібрані добровольчі кадри; відбирали вояків із наявних вишколених формацій УНА, а також людей, амністованих із гітлерівських концтаборів. Спершу чисельність бриґади планувалося довести до 5 000 вояків, але згодом вирішено обмежити до 1 500 осіб, поділених на малі бойові одиниці силою роя воєнного часу під командуванням офіцера. У партизанських операціях окремі рої, на випадок потреби, могли об’єднатися в чоти й сотні, а то й діяти більшими частинами, рекрутуючи на місцях в Україні нових партизанів. Бриґада, що складалася з двох куренів і мала в своїх лавах понад 400 вояків (у тому числі "вільних козаків” під командуванням полковника П. Терещенка), дислокувалася в Чехії у м. Йоганнесберґ (Johannesberg). Із метою підірвати радянський тил у рамках німецької операції "Конвалії” (Maiglökchen) бриґаду передбачалося десантувати в другій половині квітня. Проте через погіршення ситуації Шандрук змушений був відмовитися від імпровізаційно-ситуативного плану переходу УНА до УПА загалом; парашутну бриґаду також неможливо було перекинути в Україну, що було зумовлено відсутністю достатньої кількості пального для тривалого авіарейсу із Праги на західноукраїнські землі. Наприкінці квітня Т. Бульба-Боровець дав бриґаді наказ негайно залишити чеські гори й переїхати на Західний фронт. Долуд та Коваль, виконуючи цей наказ, поділили два сформовані бриґадні батальйони на менші групи й у прискореному темпі вивели всіх вояків у Баварію, де одні вояки здалися в американський полон, тоді як інші розсіялися серед німецького населення[763].

Із наближенням катастрофи Третього райху для вояків українських формацій у збройних силах Німеччини поставало найважливіше питання: який статус їм буде визначено в полоні американських та англійських військ, адже їх розвідка була поінформована про існування цих формувань*. Для вирішення проблеми за сприянням Вехтера й Арльта 2 травня 1945 р. Шандрук намагався налагодити зв’язок із козацьким генералом ГІ. Шкуро, щоб УНА разом із козацьким корпусом координувала дії в переговорах про капітуляцію з англо-американськими військами, а про політичний притулок із представниками урядових кіл країн Заходу[764]. Очевидно, що спільна узгоджена акція всіх протибільшовицьких національних комітетів й армій (ЗС КОНР, УНА, козацьких військ, БКА тощо) могла б перетворити їх на сприятливий політичний чинник завдяки спільній антикомуністичній платформі. Однак територіальна віддаленість, відсутність зв’язку й різні політичні цілі національних з’єднань, що діяли на боці вермахту, спричинили між ними відсутність тісної координації й узгоджених дій. Через ці розбіжності (особливо між Власовим та іншими національними лідерами) не було змоги сформулювати сприйнятливі принципи, завдяки яким вони б виступили спільною об’єднаною "третьою силою” на час поразки Третього райху у війні. Шандрукові вдалося тільки врятувати 1-шу УД УНА від захоплення в полон радянськими військами.

Відповідно до взаємної згоди між УНК і німецьким урядом, у середині квітня 1945 р. українську дивізію офіційно виведено зі складу військ СС. 17 квітня командувач УНА Шандрук у супроводі Ф. Арльта прибув у Фелькермаркт і 19 квітня відвідав дивізійну польову команду на фронті. Арльт та Вехтер відрекомендували його Фрайтаґові після прибуття та порадили формально виконувати його накази й перейменувати дивізію на 1-шу УД УНА. Під час візиту 25 квітня вояки 1-ої української дивізії склали присягу на вірність українському народові й Україні; присягу вояків прийняв капелан М. Левенець. Шандрук забезпечив більшість українських старшин і підстаршин кокардами із тризубами, які привіз зі собою з Праги; водночас він не встиг замінити вищий німецький командний склад дивізії українським. Наприкінці квітня Ф. Арльт запевнив Шандрука, що в разі німецької капітуляції дивізія зможе відступити на Захід й здатися західним союзникам. 9 травня це з’єднання вирушило до британських сил в Клаґенфурт й 10 травня 1945 р. склало зброю перед британськими збройними силами у м. Ямтсвеґ (Jamtsweg). Незабаром 8 000 дивізійників переведено в Шпітталь (Spittal), згодом до табору військовополонених спочатку в Беллярію й пізніше в Ріміні в Італію. Після самогубства дивізійного командира Ф. Фрайтаґа 12 травня на час перебування дивізії в полоній командиром став М. Крат, котрому, як і комадувачеві 2-ої УД УНА Дяченку, Шандрук присвоїв звання генерал-хорунжого. Решта 1 200 вояків дивізії при просуванні на Захід здалася американцям у Бішофс-гофені і їх розмістили в таборах військовополонених у Баварії.

Оцінюючи позицію українців, які організовували українські військові формування при німецькому війську та діяли в їх лавах, сучасник тих подій Василь Гришко підсумував: ”Як відомо, всупереч виразним інтенціям німців, ні ці формації, ні згуртовані в них молоді підсовєтські українці не стали знаряддям німецької політики, а вперто змагалися і врешті домоглися політичного оформлення себе як української військово-політичної сили — спочатку в вигляді "Українського Визвольного Війська” (УВВ), а потім у формі "Української Національної Армії” (УНА). Як відомо, це змагання також відбувалось на два фронти — проти німецького антиукраїнського політичного курсу і проти російських антиукраїнських акцій "Власовщини”. І той факт, що в цьому змаганні молоді підсовєтські українці твердо встояли на національних самостійницьких протисовєтських і протиросійських позиціях (виділено В. Гришком — А. Б.), показує цілком виразно, що основна маса української підсовєтської молоді, яка становила більшість згаданих формацій, витримала іспит національної зрілости в Другій світовій війні. Але, на жаль, це не було її перемогою в цій війні, а тільки останнім спалахом її трагічного пориву до визвольної дії, яку враз обірвала найбільша історична катастрофа в житті цієї молоді — перемога большевизму в цій війні”[765].

* * *

На час капітуляції Німеччини німецьке командування дало зрозуміти, що воно не в стані нічого вдіяти для порятунку українців від сталінських концтаборів і взагалі відмовляється від будь-яких моральних зобов’язань відносно них. Тому сотні українців на той час встигли залишити свої національні формації, передчуваючи, що радянська окупаційна влада інакше трактуватиме німецьких офіцерів, захищених міжнародними законами, і позбавлених такого правового захисту вихідців з українських земель. Оскільки Україна тоді перебувала у складі СРСР, її жителі з огляду на це вважалися громадянами Радянського Союзу, каральний апарат якого монополізував право вирішувати їх долю. Саме тому станом на 8 травня окремі з цих формацій припинили існувати через фактичну відсутність вояцького складу. Безрадісне становище тих нечисленних українців, які все ж залишилися у складі своїх частин, не полегшили їх німецькі командири. Навпаки, у полоні через крах Третього райху більшість психологічно пригнічених німецьких командирів відверто виявили своє приховуване досі зверхнє — а подекуди й зневажливе — ставлення до українців. Зокрема в американському полоні у Вальгаймі напередодні відділення німецького персоналу від українського командир артилерійського полку 1-ої УД УНА Ф. Баєрсдорф заявив перед вишикуваними стрільцями про те, що він розчарувався в українцях, із яких йому, попри усі жертви, нібито ”не вдалося виховати справжніх вояків”. Коментуючи ці слова, колишній дивізійник Олекса Горбач з гіркотою констатував: ”Так то, консеквентно (відповідно — А. Б.) до всієї своєї попередньої політики в дивізії, подякувало нам наше німецьке командування за спільну фронтову боротьбу, за ”камерадешафт” ("братерство” — А. Б.) зброї, за тисячі поляглих, за сотні інвалідів”. Тому, за словами Горбача, коли німецький персонал відокремлено від українців, вони сприйняли це з полегшенням: "Власне ніхто й не жалував за тим, що врешті відійшли зарозумілі штабно-обозні п’явки, і всі, навіть незважаючи на ті незаслужені образи, радше відідхнули полегшено”[766].

Кинутими напризволяще українцями серйозно зацікавилося тільки керівництво українського руху Опору[767]. Після капітуляції Німеччини провід руху закликав колишніх вояків частин УВВ, з’єднань УНА та інших формацій у німецьких військах повертатися в Україну й поповнювати лави українських повстанців. Ось про що, зокрема, йшлося у нелеґально поширюваному серед українців у липні 1945 р. зверненні Президії та Секретаріату Військових Справ УГВР і Головної Команди УПА ”До усіх українських вояків, що перебувають поза межами Батьківщини”: ”Ми хочемо, щоб усі ви все своє знання, свої сили, свій труд і — як цього зажадає від Вас рідна Україна — своє життя готові були пожертвувати для волі й величі її! Коли хто з вас готовий боротись у важких умовах повстанського життя, тоді вертайтесь на рідну землю! Вона вас привітає як своїх синів і нових борців за її волю!”[768]. В окремих випадках колишні вояки дійсно прилучилися до антибільшовицької

Преса, поширювана серед вояків українських частин в сухопутних військах Німеччини у 1944 р. — на початку 1945 р.

Наказ райхсфюрера СС Генріха Гіммлера із забороною називати "есесівцями" українців у військах СС

Офіцери Східної ескадри люфтваффе. Осінь 1944 р.

Вояки Добровольчих з'єднань в райхсміністра Йозефа Геббельса

Залізний хрест 2-го класу і грамота про нагородження ним сотника Василя Татарського

Відзначення про участь в піхотних штурмових атаках і і грамота про нагородження нею поручника Володимира Козака

Українські юнаки під час транспортування до місць вишколу. Вересень 1944 р.

Українські юнаки у вишкільному таборі в м. Заальбурґ (Німеччина). Вересень 1944 р.

Отець Северин Сапрун під час Служби Божої для українських юнаків. Відень, 6 січня 1945 р.

Перша сторінка повідомлення для РСГА про 1-шу Українську дивізію від 26 січня 1945 р.

Генерал-хорунжий армії УНР і командувач Української Національної Армії (УНА) Павло Шандрук

Генерал-хорунжий армії УНР і командир 2-ої Української дивізії УНА Петро Дяченко

Перехід 1-ої УД УНА через Альпи. Травень 1945 р.

Повідомлення відомства у справах громадянства та імміграції Канади про допуск в країну вояків української дивізії "Галичина". 16 червня 1950 р.

Указ Президії Верховної Ради СРСР про реабілітацію осіб, які служили у складі збройних сил Німеччини. 17 вересня 1955 р.

Остання шана поляглим.

Могили українських вояків в Австрії

Меморіальний цвинтар вояків української дивізії "Галичина", поляглих у битві під Бродами в липні 1944 р.

боротьби УПА. Наприклад, під час наступу ЧА кілька десятків вояків 2-ої УД — з числа повстанців, які свого часу поповнили 4-ту сотню 1-го куреня бриґади Дяченка — опинилися на тилах радянських з’єднань. Вони переховувалися в лісах і на Судетському Підгір’ї, пізніше просунулися до Олесницького повіту, де налагодили контакт із діючою в Нижній Сілезії сіткою ОУН-Б, якою керував Євген Коза (псевдо — ”Богун”) і яка вела тут антибільшовицьку діяльність до початку 1950-их рр. Збройною опорою сітки став підрозділ УПА, що діяв на Опольщизні під командуванням ”Мирона”, а згодом Володимира Карасевича (псевдо — ”Влодко”)[769].

Після закінчення Другої світової війни у Європі долі організаторів та військовослужбовців українських формацій у збройних силах Німеччини були різними. Трагічно склалося подальше життя переважної більшості українських вояків, які наприкінці війни були зосереджені не лише на Східному, а й на Західному фронті. Західні союзні країни, що воювали проти Третього райху, не змогли пробачити українцям дій на його боці, як і не пробачили їм укладення Брестського мирного договору з Німеччиною в роки Першої світової війни. Із закінченням німецько-радянської війни, відповідно до Ялтинської угоди між союзними державами антигітлерівської коаліції, більшість вояків УВВ з огляду на радянське громадянство станом на вересень 1939 р. також насильно репатріо-вано (тобто повернено) до СРСР[770].

Відомими офіцерами українських формацій німецьких збройних сил у перші повоєнні роки цікавились різні інстанції, починаючи від англійських спецслужб й закінчуючи представниками армії генерала В. Андерса, які пропонували українцям вступити до їх військових частин. Один із учасників тих подій у таборах для військовополонених у Німеччині так характеризував це у споминах: "Заходили до нас і лондонські поляки в уніформах американських старшин, допитуючися серед нас то за Волинським леґіоном (Українським Леґіоном Самооборони з Волині — А. Б.), то за бриґадою "Вільна Україна", то за деякими українськими старшинами, що врізалися в пам’ять полякам”[771].

Однак, порівняно з іншими державами, саме СРСР виявив особливе зацікавлення вояками УВВ та інших національних формувань, іцо діяли на боці військ Німеччини, особливо російських, українських та козацьких — точніше зацікавлення у їх примусовому вивезенні до Радянського Союзу[772]. Таке зацікавлення Радянський Союз пояснював тим, що вояки цих формацій — люди, які присягали служити СРСР, але зрадили присязі й тим самим нібито стали воєнними злочинцями. Проте насправді цьому можна дати кілька пояснень. Зокрема сотні тисяч колишніх вояків ЧА, що здалися в німецький полон і на боці вермахту воювали проти Радянського Союзу, своїми вчинками заперечили тезу радянської пропаганди про те, що його мешканці беззастережно підтримують комуністичну систему; залишаючись на Заході, вони б мали змогу доводити протилежне й діяти проти СРСР. Крім цього Сталін та його найближчі співробітники побоювалися, що майже мільйон розчарованих у їх політиці людей Великобританія та США можуть використати у прогнозованій тоді ймовірній війні між країнами Заходу і більшовицькою Росією.

Урядові кола Великої Британії та США, які у своїй політиці традиційно переслідували передусім власні національні інтереси, протягом перших місяців після закінчення Другої світової війни в Європі однозначно неґативно ставилися до вояків національних формувань у збройних силах Німеччини. Готовність до спілки ”хоч би з чортом” й рішення англійського прем’єр-міністра Уїнстона Черчіля в інтересах Великої Британії укласти союз зі Сталіним розцінювали тоді як мудрий дипломатичний крок; при тому намагання українців та представників інших пригноблюваних у СРСР народів опертися на Німеччину в боротьбі проти сталінської Росії сприймали тоді як ганебну зраду. Зі свого боку, США, які були зацікавлені влітку 1945 р. в СРСР як воєнному союзникові у війні проти Японії, не хотіли своєю позицією викликати навіть найменше невдоволення Сталіна. Прагнучи прискорити повернення англійських та американських громадян, які потрапили у німецький полон й опинилися в радянській зоні окупації Німеччини, а також якнайшвидше позбутися відповідальності за утримування колишніх громадян СРСР, країни Заходу переважно примусово передали радянським репатріаційним комісіям більшість цих людей навіть усупереч їх волі[773]. Траплялися випадки, коли особи, яких, усупереч волі, повертали до СРСР, закінчували життя самогубством. Під впливом такого шаленого опору багато американських учасників репатріації змінили своє спершу неґативне ставлення до колишніх вояків ЧА, які у складі національних формувань воювали на боці вермахту. Вільям Слоун Коффін, головний перекладач в обмінному пункті Платтінґ у Баварії, згодом визнав: "Коли розпочалася перевірка, я мало симпатизував цим людям у зношених німецьких уніформах. Я не міг зрозуміти, як воші могли боротися за Гітлера, який напав на їх країну…, ув’язнював їх людей в таборах праці…; але коли вони, заохочені нашими полковниками, розказували нам про їхнє особисте життя, я починав розуміти справу. Вони розповідали не лише про жорстокості колективізації в 30-их роках, але також про арешти, розстріли та депортації цілих родин… Я почав сумніватися, чи вони дійсно зрадники та дезертири, як їх називали. Дезертирство та зрада швидше стосується режгіму Сталіна… Моя участь в насильній репатріації цих людей залишила в мене почуття провини, з яким я житиму до кінця життя”[774].

Коментуючи участь США і Великої Британії у поверненні до Радянського Союзу вихідців з СРСР, які воювали на боці німецької армії, захоплений у полон командир Східних Добровольчих з’єднань Е. Кестрінґ заявив у ті дні американському полковникові, який збирав свідчення про його дотогочасну діяльність: ”Ми, німці, завдяки нашому браку розуміння, нашому необмеженому апетитові, бездарності й іґноруванню втратили найбільший капітал, що існував і міг існувати у боротьбі проти більшовизму… Ви не хочете мене зрозуміти, коли я кажу Вам, іцо за останні кілька тижнів ви знищили цей капітал вдруге — не лише в матеріальному сенсі, а в сенсі знищення душ усіх тих, хто розраховував на вашу допомогу та розуміння після того, як їх кинули німці”[775].

Англо-американські союзники передали радянським інстанціям не тільки вояків українських формацій, що діяли на боці Німеччини, а й український допоміжний персонал німецьких армій (наприклад, захопивши 105-ий польовий шпиталь 1-го танкового корпусу військ СС (Feldlazarett 105/1. SS-Panzer-Korps), американські війська передали радянській армії понад 20 українських медсестер, які працювали у цьому шпиталі). На підставі того, що всі вони були свого часу громадянами СРСР, радянські інстанції нещадно розстрілювали українців, які служили в німецьких військових з’єднаннях. Знаючи, що в Радянському Союзі ставляться по-різному до німців і українців у військах Німеччини, окремі українці, для того, щоб уникнути полону, зривали емблеми з літерами ”УВВ” й видавали себе за німців, а інші навіть заподіяли собі смерть. У деяких дивізіях, зокрема і в 12-ій танковій дивізії СС ’Тітлер Юґенд”, німецькі вояки доклали всіх зусиль, щоб захистити своїх українських "допоміжних помічників”, часто видаючи їх за "осіб німецького походження”. Інколи ці зусилля були успішними, інколи — ні. Доволі часто українці опинялися в полоні поряд із предстаниками інших національностей. У квітні 1945 р. під Прагою (Prag-Dewitz.) сформовано бойову групу з українців, латвійців, естонців та німців. Майже усі вони потрапили до радянського полону. 9 травня 1945 р. сталінські карателі розстріляли більшість з цих роззброєних полонених, у тому числі 200 українців[776]. Така ж доля спіткала 1 червня 1945 р. в Австрії осіб, яких передали радянським військам з козацького табору в Ліенці; серед них були 31 представник народів Кавказу, 176 росіян й 63 українці (у тому числі колишні полковники ЧА П. Головко і Г. Тарасенко)[777]. У деяких таборах радянських репатріаційних комісій співробітники НКВС ще в останні тижні Другої світової війни знищили частину тих, кого вважали ворогами сталінського режиму. На території табору ”Ґренадірказерне” (Grenadierkaserne), наприклад, під час роботи радянської репатріаційної комісії влітку 1945 р. вбито й закопано в землю 40 осіб. Коли табір перейшов у підпорядкування англо-американського командування, їх тіла було перепоховано в невідомому місці[778].

Свідок тих подій, колишній заступник головного редактора центрального офіціозу КОНР "Воля народа”, на еміґрації член керівництва НТС Олександр Казанцев згадував: "Перші два місяці в Західній Німеччині відбувається справжнє полювання на колишніх радянських громадян. Спеціальні радянські команди виловлюють й вивозять приречених довгими караванами машин. По усіх шляхах рискають, наче нишпорки, радянські ”літучі” команди, вишукуючи тих, хто ховається в німецьких селян. Офіційні представники радянського уряду переслідують осіб, які переховуються, користуючись усіма можливими наявними у їх розпорядженні засобами, до провокації та прямого насильства включно… Зупиняють на шляхах, садять в машини й вивозять у свої застінки — табори й в’язниці. Розправляються тут же, на вулицях, вриваються в квартири з обшуками й арештами. Сталін вирішив раз й назавжди покінчити з опозицією, з політичною еміґрацією, здатною викрити його плани й задуми”[779].

У червні-грудні 1944 р. західні союзники захопили в полон 74 000 східних добровольців, у січні-квітні 1945 р. — ще ЗО 000, разом — понад 100 000 вояків, більшість з яких було передано радянським репатріаційним комісіям[780]. їх доля після репатріації до СРСР складалася за шаблоном: як правило, слідчий ізолятор, а далі — радянські концтабори або розстріл. Із військовополонених, захоплених ЧА на Заході, станом на 7 червня 1945 р. в таборах НКВС опинилося 3 023 850 осіб. Серед них — 2 мільйони німців і 270 000 — вояки частин РОА, УВВ і УНА та інших національних формувань збройних сил Німеччини. Винятком були повернені з таборів для полонених юнаки, яких здебільшого спочатку не ув’язнювали. 7 000 українських юнаків, які потрапили до англо-американського полону на Західній ділянці фронту в Німеччині й Австрії, опинилися у школах та гімназіях в американській, британській і французькій зонах окупації; головні табори, де здійснювали перевірку діяльності репатріантів, були розміщені в містах Фленсбурґ, Реґенсбурґ, Пассау. Встановивши їх дані, більшість із них повернули в Україну, де їх арешти розпочалися через рік й пізніше і переважно серед тих підлітків, які були членами ОУН або вояками УПА. Інших 753 440 осіб (болгарів, поляків, чехів, італійців, юґославів та інших) відпустили після того, як з’ясували, що вони не служили у фронтових формуваннях німецьких військ і були мобілізовані командуванням вермахту для воєнно-будівельних робіт. Військовополонені масово вмирали від захворювань, отриманих ран, знущань табірних службовців й нестерпних умов, у яких їх утримували[781]. Незначній кількості тих, кого визнали примусово рекрутованими до німецької армії, "пощастило” тільки в тому, що вони отримали менші терміни табірних робіт або відбування покарання в тюрмах.

В СРСР приналежність українців до створених німецькими інстанціями збройних формацій переважно забезпечила їх офіцерам смертний вирок, а стрільцям — тривалі терміни ув’язнення у сталінських концтаборах. Наслідки примусової репатріації українців та представників інших народів до СРСР з боку урядів Англії та США за своєю суттю мало чим відрізнялася від того, як Радянський Союз передавав урядові Третього райху німецьких комуністів після підписання пакту Ріббентропа- Молотова: і перших, і других у разі їх повернення на Батьківщину часто очікувала смерть. Траплялися також випадки, коли колишніх бійців ЧА, які воювали в національних батальйонах німецьких військ і опинилися в радянському полоні, розстрілювали на місці без суду й слідства. Характерно, що старшинам і воякам УВВ та інших формацій, засудженим на закритих судових процесах до смертної кари чи до тривалих термінів ув’язнення, інкримінували не політичну опозицію до радянської системи, а здебільшого приписували шпигунство й диверсії на користь Німеччини. Після таких звинувачень вони отримували великі терміни ув’язнення (наприклад, полковник М. Пікульський, який потрапив у радянський полон, був 12 років на засланні у Сибіру й помер у Ченстохові в Польщі 19 жовтня 1969 р.[782]). У Херсонській області після війни у шпигунсько-диверсійній діяльності звинувачено 60 осіб, які після мобілізації до німецького робітничого батальйону в с. Чорнобаївка влітку 1943 р. дезертирували і воювали у складі ЧА, а також групу осіб із загону ”гіві” у Миколаєві. На попередньому слідстві після численних знущань — побоїв, позбавлення сну й ув’язнення в "боксах” (камерах розміром 60 на 70 см) — їх змусили підписати сфабриковані свідчення[783].

Сталінська каральна машина не оминула навіть тих, хто підтримував товариські стосунки з організаторами українських військових загонів (у січні 1948 р. у Львові відбувся "відкритий процес” проти Олександра, а також подружжя Василя та Наталі Барвінських, на квартирі в яких восени 1943 р. — навесні 1944 р. деякий час мешкали Ґ. Пулюй та І. Голуб; подружжя засудили на 10 років каторги[784]). До цього також додамо довголітнє переслідування й тяжіння тавра "зрадників” на їх сім’ях. Така доля спіткала й тих червоноармійців, які опинилися в німецьких таборах військовополонених[785]. Після примусової репатріації їх, як і вояків УВВ, відправили у спецтабори, де їх перевіряли органи НКВС та відділ військової контррозвідки "СМЕРШ”. Від 1945 р. військовополонених таких формувань, навіть якщо на них не було взагалі жодних компрометуючих даних, зводили в робочі батальйони, певним чином подібні до німецьких будівельних батальйонів, їх скеровували переважно на постійну роботу до підприємств вугільної промисловості, розміщених у віддалених північних областях СРСР[786]. Людей, які не вчинили жодних злочинів й лише бажали добра для своєї Вітчизни, було позбавлено століттями виборюваних людством найелементарніших прав на свободу і можливості вільного вибору праці на користь своєї Батьківщини.

Тільки через десять років після закінчення Другої світової війни, згідно з наказом Президії Верховної Ради СРСР від 17 вересня 1955 р., формально амністовано всіх осіб, засуджених за службу в німецьких військах та національних формуваннях при них, у тому числі й тих, котрі перебували на той час за кордоном[787]. Однак не всі змогли скористатися амністією й повернутися на Батьківщину з місць відбуття покарання. Із кількох десятків тисяч репресованих вояків-українців, які діяли на боці Німеччини, до березня 1957 р. в Україну із заслання повернулося тільки 5 713 осіб із тих, кого радянська адміністрація розцінила як людей, котрі "служили у німецьких формуваннях”[788]. Лише одиницям удалося приховати своє минуле й досягнути якихось успіхів у житті. Колишній командир охоронної сотні батальйону ”гіві”, старший лейтенант РОА Петро Заворотько, наприклад, опинився в німецькому концтаборі разом зі своїм далеким родичем Павлом Завороть-ком, який помер у нього на руках від туберкульозу. Видавши себе за Павла, Петро Заворотько в 1940-1950-их рр. став кандидатом, згодом доктором юридичних наук, деканом юридичного факультету, професором, і, урешті-решт, проректором із наукової та навчальної роботи Київського державного університету ім. Т. Шевченка; у повоєнні роки він двічі виїздив до США, де в Нью-Йорку, за дорученням уряду УРСР, виступав на сесіях Генеральної асамблеї ООН від імені делегації радянської України. Після того як радянські органи безпеки дізналися правду і спробували заарештувати, його розбив миттєвий параліч, й незабаром він помер[789]. Викриття й переслідування відбувалися до останніх років існування СРСР. Колишній командир роти 140-го окремого кулеметного батальйону ЧА, згодом чоти охоронного батальйону № 118 й згодом сотні 30-ої дивізії військ СС Василь Мелешко працював після війни в Західно-Казахстанській і Ростовській областях, у 1949–1955 рр. був ув’язнений і відбував покарання на Воркуті. Проте в жовтні 1974 р. його знову заарештували і засудили до смертної кари. Інший колишній офіцер ЧА й від літа 1942 р. начальник штабу 118-го батальйону Васюра також зумів уникнути судової відповідальності за дії проти СРСР, але в грудні 1986 р. його все ж засуджено до вищого виміру кари[790].

Характеризуючи долю більшості військовослужбовців українських та інших східноєвропейських збройних формувань при німецьких військах, командувач створеної на боці країн антигітлерівської коаліції польської армії генерал В. Андерс прийшов до вельми сумного висновку: "Вояки східних формувань були найнещаснішими людьми Другої світової війни. Позбавлені Батьківщини, зневажані їхніми протекторами, трактовані загалом як зрадники, котрими вони у своїй свідомості ніколи не були, вони часто воювали за чужу, ненависну їм справу, а єдиною відплатою, яку вони отримали, була смерть, переважно у чужих країнах, і репатріація до пекла (СРСР — А. Б.), з якого вони намагалися втекти”[791].

Особливо трагічні наслідки мало те, що радянські інстанції асоціювали українські формації із з’єднаннями ЗС КОНР. Це дало підстави англо-американським військам трактувати ці українські формування як військові частини Власова й передати їх радянським владним органам. Формально в Радянському Союзі усіх вихідців із Росії, України чи Білорусі, які воювали на боці Німеччини, називали "власівцями”, равіть тих, хто ніколи не служив у батальйонах РОА чи з’єднаннях ЗС КОНР. Досить часто саме українці вимушені були відбувати терміни покарання замість військовослужбовців ЗС КОНР, частину^7 яких радянські каральні органи реабілітували — за винятком хіба вищого командного складу^4.

Першими "жертовними вівцями” сталінської каральної машини стали досить невеликі чисельно, порівняно з росіянами та українцями, народи Північного Кавказу та Криму. За рішенням Сталіна, за боротьбу їх представників на боці Німеччини повинні були спокутувати цілі народи. Унаслідок цього до травня 1944 р. органи НКВС СРСР депортували переважно в північні райони Радянського Союзу з місць постійного проживання понад 1 000 000 осіб. Серед них були 62 842 карачаївці, 91 919 калмиків, 310 630 чеченців, 180 000 кримських татарів, 81 100 інґушів, 46 516 месхетинських турків, 37 044 балкарці, 9 621 вірменин, 1 672 кабардинці, 29 505 курдів, хеміпиків та представники інших невеликих народів[792]. Українців від масових депортацій деякою мірою врятувало те, що, на відміну від національних меншин, в СРСР їх були не десятки тисяч, а десятки мільйонів. Разом із цим свій відбиток на долю українців (однаково приналежних до УВВ, УНА чи УПА) в сталінських концтаборах наклала їх бездержавність і, як наслідок, нерідко упереджений підхід до них росіян. Як згадував колишній в’язень мордовських концтаборів Данило Шумук, в таборах Заполяр’я "власовців було дуже мало, їх судили тільки за індивідуальне вбивство. У таборах засуджених їх було у декільканадцять разів менше, ніж українців, їх було менше навіть і від естонців, з чого видно, що караюча машина підійшла до них згідно старої російської мудрости: ”Свои люди — сочтемся”. РОА ж також за ”єдіную нєдєлімую [Росію]”[793].

За свідченням політв’язнів інших національностей, колишні вояки українських формацій у збройних силах Німеччини, які опинилися в сталінських концтаборах, проявляли мужність та витримку й, де це було можливо, гуртувалися і допомагали один одному. Серед них опинилися люди, які після війни брали участь у національному русі Опору сталінському режимові в Україні. Через якийсь час їх захопили більшовицькі органи безпеки, але вони не відмовилися від своїх переконань*. У м. Конськ Красноярського краю навіть було створено підпільну табірну організацію колишніх учасників українських юнацьких протиповітряних формацій, які у важких умовах допомагали один одному й вшановували власні національні свята й визначні події в історії України; молоді українці клялися на іконі Божої Матері, хресті й на холодній зброї продовжувати боротьбу за волю України[794]. Звільнений з радянських таборів й відпущений на Захід Анатолій Радигін писав у спогадах: "Можна схвалювати або засуджувати дії і долю "Галичини” та "Нахтіґалю”, але їхні останні живі вояки, поруч з бійцями УПА, були гідні наслідування у витримці, в умінні переносити страждання й не опускатися до рівня нікчемного обірванця. І я наслідував їх чим міг, хоч би зовнішньо”[795] [796].

Уникнути вивезення до СРСР пощастило тільки незначній частині вояцтва українських формацій, яке фактично залишилося віч-на-віч зі своїми проблемами. Багато їх вояків добровільно перейшли в полон до англо-американських військ; українці мали намір переконати громадську думку Заходу у вимущеності своїх дій проти Радянського Союзу на боці Німеччини[797]. Інші переодягнулися в цивільний одяг і розсіялися серед німецького цивільного населення або залишилися в Німеччині, якийсь час перебуваючи в таборах для переміщених осіб[798]. Восени 1945 р. багато колишніх вояків українських військових формувань у збройних силах Німеччини було зосереджено переважно в американській та англійській зонах окупації в Мюнхені, Ауґсбурзі, Міттенвальді, Реґенсбурзі, Новому Ульмі та прилеглих районах. Англійські та американські окупаційні інстанції створили для них цілу мережу таборів — тільки в американській зоні окупації, здебільшого в Баварії, їх нараховувалося понад 80. Найбільше пощастило тим сотням тисяч людей із громадянством СРСР, які потрапили в табори "переміщених осіб” — "Ді-Пі” (Displaced Persons — Di-Pi)[799].

Примусового вивезення до Радянського Союзу під конвоєм вдалося уникнути насамперед тим людям, які після 1918 р. еміґрували з України здебільшого до Юґ ославії, Польщі або Німеччини й взагалі не жили в СРСР, або тим, які станом на 1 вересня 1939 р. проживали в Західній Україні й мали польське громадянство. Вояків, які на початок Другої світової війни не мали громадянства СРСР, після короткочасного полону масово звільнено. Поряд із окремими особами з різних формувань врятува тися у повному складі пощастило тільки двом укомплектованим меншою чи більшою мірою з українців формаціям. Першою був російський охоронний корпус у Юґославії, сформований з російських та українських емігрантів, які прибули до Сербії у 1921 р. й були громадянами Юґославії (іншою великою російською формацією, до якої належали майже виключно росіяни- переважно еміґранти без радянського громадянства, була 1-ша РНА; її вояки також уникнули примусового вивезення до СРСР і отримали політичний притулок в Ліхтенштайні, звідки з часом виїхали до різних країн Європи). Другою була дивізія "Галичина” — 1-ша УД УНА, майже 9 000 вояків якої після 1948 р. опинилися у Великій Британії. Її військовослужбовців британське командування звільнило без зволікань із тієї причини, що це були переважно жителі Західної України, котрі станом на 1 вересня 1939 р. мали громадянство Польщі. Міжнародна Організація у справах біженців (International Refugee Organization) надала їм статус біженців і тим самим дала дозвіл на в’їзд у заокеанські країни. 31 травня 1950 р. уряд Канади визнав, що дивізійники можуть бути допущені до імміграції, "незважаючи на їх службу в німецькій армії”. Також Австралія, Аргентина, Бразилія, Іспанія та інші держави прийняли дивізійників на постійне поселення^298.

Серед тих, кому пощастило, була невелика частина учасників українських юнацьких формацій з рекрутованих із території Західної України. Зокрема кілька сотень ровесників підлітків, депортованих до СРСР, вступили до таборів переселенців. Хлопці з батальйону, що прокладав телефонну лінію від Лянсгуту до Берхтесґадену, опинилися в американському полоні; їх переведено до Бад Айблінґу в Баварії й через декілька тижнів звільнено, після чого вони оселилися в Бад Трауштайні й заснували тут Гімназію. Такі групи юнаків були в Байройті, Мюнхені, Гайденау, Ауґсбур-зі^299. Вони закінчили школи, стали фахівцями у своїх сферах й навіть успішними підприємцями, і з плином часу призабули власне минуле протягом останнього року німецько — радянської війни.

Решту вояків описуваних формувань, яким вдалося врятуватися у складі окремих груп, очікувала різна доля. Деякі недавні

Цьому сприяло те, що західні союзники не притягували до судової відповідальності вояків іноземних формацій за перебування у військах СС, а порушували кримінальні справи лише на окремих осіб й тільки в разі переконливих доказів про їх участь в конкретних воєнних злочинах. В Канаді державна комісія у справах їх розслідування визнала відсутність доказів того, що дивізія брала участь у будь-яких протиправних діях (Deschcnes J. Commission oflnquiryon WarCritninals,Report. Part 1: Public. “The Galicia Division”. - Ottawa, 30 Deccmber 1986. - P. 249–261).

Гриневич 1. До генези… — C. 66.

прихильники ідеї створення українських військових формацій при збройних силах Німеччини продовжували політичну діяльність серед східноукраїнської еміґрації в цій країні. Однак розбіжності в питаннях тактики українського визвольного руху не дали змоги створити єдиний фронт для боротьби проти СРСР, до якого мали увійти також колишні вояки описуваних формувань на еміґрації. Центром громадського життя більшості з них протягом перших повоєнних років став Новий Ульм. Саме тут 19 вересня 1946 р. внаслідок політичного вбивства в таборі для переміїцених осіб загинув Ю. Лісовський ("Горліс-Горський”). У Німеччині залишилися й продовжували свою діяльність інші прибічники ідеї створення УВВ. Зокрема Г. Которович став редактором тижневика "Неділя”, на сторінках якого засуджував внутрішньопартійні чвари в українських політичних середовищах, а полковник П. Крижанівський підтримував тісні зв’язки з урядом УНР в екзилі[800]. Окремі недавні вояки УВВ утворили в м. Новий Ульм Антикомуністичне Об’єднання колишніх військовиків совєтської армії "Леґіон ім. С. Петлюри”, що тісно співпрацювало з організацією "Українська Національна Ґвардія” Т. Бульби-Боровця й І. Коваля; від 1952 р. обидві ці організації якийсь час видавали спільний орган — військово-політичний журнал "Штурм”[801]. Полковник К. Дацько після закінчення Другої світової війни також тимчасово працював у Новому Ульмі, де приєднався до створеної у 1948 р. Української Революційно-Демократичної Партії (УРДП), яку очолював Іван Багряний, і навіть був фінансовим директором в пресового органу "Українські Вісті”*.

Деякі учасники досліджуваних формувань після короткочасного перебування в американській зоні окупації Німеччини переїхали на проживання у США. Зокрема сюди виїхав К. Дацько, який заснував і до початку 1960-их рр. майже до самої смерті очолював воєнно-історичний інститут у Нью-Йорку[802]. Після війни А. Лівиць-кий затвердив шефа штабу УЛС й згодом командира 2-ої УД УНА 11. Дяченка в ранзі генерала-хорунжого і нагородив його Орденом Лицаря Залізного Хреста. На час проживання у Мюнхені з Дяченком консультувалися представники американської військової розвідки, вивчаючи реальні сили визвольного руху в Україні. Разом із дружиною Оленою та синами він переселився до Америки й жив у Філадельфії, де помер 22 квітня 1965 р.[803] Полковник К. Мандзенко, якого через кілька років після війни уряд У HP підвищив до ранґу генерал-поручника, наприкінці 1950-их переїхав до Чікаґо, де заснував відділ Українського Конгресового Комітету Америки (УККА) в Мілвоукі, послідовно виступав за об’єднання української еміґрації і помер 16 січня 1983 р.[804] Колишні опікуни українських юнаків у протиповітряних формаціях люфтваффе О. Кузьмович стала діячкою американської філії молодіжної організації "Пласт”, а Т. Білостоцький — головою товариства відділу Українського Народного Союзу (УНС) в СТТТА (помер 6 липня 1996 p.)[805]. Частина з тих недавніх військовослужбовців, яким пощастило, опинилися у вартівничих сотнях при англійській армії; організаторами сотень стали колишній генерал М. Капустян-ський та майор Є. Побігущий. Із часом багато з них виїхало до інших країн, зокрема Канади чи Англії (О. Винницький, Теодор Гуль, Тимко Дідич та інші). Десятки колишніх вояків 61 і 63-го батальйонів УВВ виявили бажання продовжувати військову службу й вступили до іноземного леґіону (Legion Etrangere) Франції[806].

Водночас колишні керівники української секції КОНР Ф. Бога-тирчук, Ю. Музиченко та інші продовжували притримуватися думки про потребу створення для боротьби проти сталінського режиму об’єднаного фронту всіх народів СРСР й відкрито виступили проти УРДП І. Багряного[807]. У політичному плані вони пристали на платформу причетного свого часу до створення "Зондерштабу ”Р” російського Народно-Трудового Союзу (НТС). Пізніше НТС почав виступати від імені українців, покликаючись на Український Визвольний Рух — фіктивну організацію в складі кількох осіб під керівництвом Демида Гулая, котрий вийшов з УВК[808]. Як і при організації КОНР в останні пів року німецько-радянської війни, після її закінчення принципові розбіжності цієї групи із впливовими українськими еміґрантськими організаціями (насамперед ОУН-Б і ОУН-М) відіграли деструктивну роль при спробах політичного об’єднання українців, які опинилися поза межами їх Батьківщини.

Після війни офіцери більшості колишніх європейських військових формацій у збройних силах Німеччини заснували товариства, які у власних країнах видавали свої пресові органи, публікуючи на їх сторінках спомини. Наприклад, в Антверпені виходив журнал колишніх голландських учасників боїв на Східному фронті ”Беркенкруїз” (“Berkenkruis”) і т. ін. Ще більше друкованих видань з’явилися на еміґрації (зокрема пресовий орган естонського ветеранського товариства “Войтея” (Vojteja) або журнал товариства вільних козаків “Русалка” в Мюнхені і т. п.)ЗП9. Не були винятком і недавні вояки українських формацій у збройних силах Німеччини, які почали гуртуватися й брали все активнішу участь у національно-громадському житті еміґрації. У 1949 р. в Мюнхені засновано Братство колишніх вояків 1-ої УД УІІА, а більш як через 10 років у Трентоні — Об’єднання Вояків 2-ої УД УНА, яке очолив підполковник В. Гладич. Ветерани з 1949 р. видавали газету "Вісті”, а з 1963 р. — журнал "Вісті Комбатанта”. Серед найуспішних тогочасних заходів Братства була агітація проти виїзду еміґрантів до СРСР, який намагався організувати розташований у Східному Берліні й підпорядкований радянським органам безпеки Комітет за повернення на Батьківщину (Комитет за возвращение на Родину).

За умов "холодної війни” між країнами Заходу і СРСР й можливості війни між СІЛА і СРСР урядові кола створеної після війни Федеративної Республіки Німеччина (ФРН) виявляли зацікавлення долями колишніх вояків іноземних легіонів сухопутних військ Німеччини. Наприклад, в 1950 р. дехто з них (у тому числі українці) був запрошений на влаштоване німецькими офіцерами запасу зібрання ветеранів згаданих формацій. На зібранні був присутній колишній інспектор Східних Добровольчих з’єднань Е. Кестрінґ, який виступив із доповіддю про можливі форми співпраці іноземних формацій у разі їх повторного створення у складі німецьких з’єднань. Проте, судячи з тональності його виступу, допущені протягом війни помилки нічого не навчили представників генералітету вермахту. Висловлені пропозиції й у подальшому зосередити командування майбутніми формуваннями в руках німців із запровадженням німецької командної мови викликали рішучі протести присутніх ненімецьких ветеранів. Вони вказали на можливість існування таких формацій тільки із власним національним командним складом і з командною рідною мовою й лише в деяких випадках — німецькою. "Гострі кути” під час дискусії допоміг згладити представник східного відділу МЗС ФРН,

309 m

Гам само.

у минулому заступник командира батальйону "Нахтіґаль” Т. Обер-лендер. Він, зокрема, вказав як на найкращий доказ можливості співпраці його держави з іншими народами Східної Європи на сприяння Німеччини у творенні з’єднань очолюваної гетьманом II. Скоропадським Української держави в 1918 р.[809] Українські ветерани підтримали ідею створення на еміґрації окремого національного леґіону за умови, що його організатори виконають деякі їхні вимоги. У пресовому органі колишніх вояків 1-ої УД УНА "Вісті” з цього приводу вказано: ”Ми є за тим, щоб на еміґрації був створений окремий Український леґіон, але він мусить бути під українським командуванням і мати виразну конкретну^7 національну українську мету”[810].

Німці — творці українських та інших іноземних формувань у збройних силах Німеччини — отримали пенсії від свого уряду, за винятком тих, хто опинився в полоні в СРСР, і тих, кої’о стратили з політичних причин, або тих, чиї дії визнано злочинними. Засуджений після засідань Нюрнберзького трибуналу організатор юнацьких формацій 3. Нікель, наприклад, за притягнення неповнолітніх до участі у війні тільки після 10-ти років ув’язнення у сталінських концтаборах вийшов на волю й незабаром помер від раку. У січні 1947 р. Воєнна Колегія Верховного Суду СРСР із політичних підстав засудила до смертної кари через повішення козацьких отаманів П. Краснова та П. Шкуро, а також командира козацьких з’єднань Г. Панвіца. Водночас у ФРН виправдано більшість німецьких офіцерів українських та інших формацій, проти яких радянські публіцисти, влаштовуючи провокаційні політичні скандали, кидали безпідставні звинувачення. Найгуч-нішою була справа заступника командира батальйону "Нахтіґаль” Т. Оберлендера, звинуваченого у виданні наказу про вбивство євреїв і представників польської інтеліґенції у Львові. 1960 року відбувся суд у Західній Німеччині, який цілковито його виправдав, а звинувачення визнав безпідставними. Оберлендер виграв процеси проти часописів "Die Tat” (Франкфурт над Майном) і "Die Volksstimme” (Відень) за наклепи проти нього[811].

У 1960 р. уряд ФРН затвердив військові пенсії (приблизно 250–300 німецьких марок на місяць), трактуючи усіх вояків однаково й виплачуючи інвалідські пенсії. Не визнаючи окремої пенсії за службу в збройних силах під час війни, уряд водночас зарахував роки служби й полону як "кредит” усім, хто претендував на соціальну підтримку, для отримання якої треба було принаймні п’ять років з усіх "кредитних” років включно із працею у Німеччині. Це стосувалося також колишніх ненімецьких вояків. Проте з-поміж представників східноєвропейських народів, котрі воювали на боці вермахту, тільки еміґранти з країн Балтії створили у ФРН юридично визнаний центр перевірки ранґів старшин своїх колишніх національних формацій, які боролися у складі збройних сил цієї країни у 1939–1945 рр. Натомість громадські й ветеранські організації українського та інших східноєвропейських народів на той час не створили подібних "верифікацій них” комісій. Це, у свою чергу, не дало змоги своєчасно вирішити актуальне для представників їх націй питання німецьких військових пенсій. Передання цієї справи "підприємливим посередникам” сприяло тому, що більшість ветеранів українських формацій, які воювали спільно з німецькими частинами, не отримали пенсій як на еміґрації, так і в Україні в останнє десятиліття XX ст. Тільки частина колишніх вояків українських військових формацій, що діяли на боці збройних сил Німеччини — переважно інваліди, — отримувала німецьку військову пенсію^3134. Якусь допомогу для цих інвалідів надавав також зареєстрований Союз українців — воєнних інвалідів (Verband d. Kriegsbeschädigten Ukrainer) із центральним осередком у Мюнхені[812]. З плином років тільки одиниці отримували належну і’ромадську допомогу (станом на 1972 р., наприклад, від Суспільної Служби Комбатантів отримували опіку 485 осіб, серед яких були десятки вояків інших українських військових формацій і лише 12 колишніх вояків УВВ[813]). Те, що вояків УВВ передали радянським репатріаційним комісіям, може пояснити цілковиту відсутність на Заході спогадів про них, на відміну, скажімо, від стрільців, підстаршин та старшин дивізії "Галичина” — 1-ої УД УНА, які, опинившись на Заході, видали численні мемуари, що стосуються історії цього з’єднання.

Характерно, що у країнах Південно-Східної Азії співпрацю з Японією не розі’лядали як національну зраду. Відомо, що в 1945–1946 рр. суди над колишніми військовослужбовцями Індійської Національної Армії викликали хвилю протестів в Індії. Мешканці тодішньої колонії вважали, що британський уряд не має морального права вважати зрадниками індусів, котрі перейшли на бік

Японії під час Другої світової війни. У багатьох європейських країнах після розпаду СРСР змінили ставлення до співпраці національних сил та їх лідерів із Німеччиною у воєнні роки. Водночас в Україні навіть більше як через півстоліття українці, які воювали на боці вермахту, не дізналися правди про себе — кількість загиблих, місця їх поховань, не отримали права соціального захисту чи статусу воюючих осіб. Унаслідок цього склалася ситуація подвійної несправедливості: коли нацистська Німеччина створила цей історичний феномен, повоєнна демократична Німеччина не зробила нічого, що належало зробити для реабілітації цих людей згідно з міжнародними засадами, цивілізованими і звичайними людськими законами й нормами моралі. На їх захист не стали також жодні міжнародні юридичні чи гуманітарні установи, які не вжили ніяких відповідних заходів. Не бажаючи ускладнень у стосунках із Росією, уряд України з політичних причин не піднімав питання виплати для них пенсій чи компенсацій з боку ФРН, а для керівництва Німеччини це було вигідно, оскільки не вимагало додаткових відрахувань з бюджету громадянам іншої держави. Навіть із розпадом СРСР ситуація щодо спроб реабілітації сотень тисяч людей не змінилася. У 1990-их рр., вже в умовах незалежної Української держави, сотні вояків цих формувань у відповідь на заяви про реабілітацію, переслані прокурорам різних областей України, отримували шаблонну негативну відповідь. У ній було сказано, що їх було "обґрунтовано засуджено і ув’язнено за ст. 54-1 ”а” Кримінального Кодексу УРСР за службу в німецькій армії”, у зв’язку з чим вони не підлягають реабілітації. Це зумовила чинність закону УРСР від 17 квітня 1991 р. "Про реабілітацію жертв політичних репресій”, який заздалегідь унеможливив надання статусу ветеранів війни воякам українських формацій у збройних силах Німеччини. За його другою статтею реабілітації не підлягали особи за "зраду Батьківщини, шпигунство, диверсії, шкідництво, саботаж, терористичні акти”, а також "збройні вторгнення на територію України, організацію збройних формувань”, що боролися проти СРСР[814].

Незважаючи на те, що у всьому світі відбулося примирення між співвітчизниками, які воювали один проти одного на боці Німеччини і СРСР, до кінця XX ст. такого примирення не відбулося на території тих країн, які утворилися з розпадом СРСР, у тому числі в незалежній Україні. Ініціаторами такого примирення виступили тільки колишні вояки-українці на еміґрації, котрі написали чисельні спомини про свою діяльність та цілі, які перед собою ставили. Ці спогади мали вирішальне значення для розкриття нащадкам правди про українські військові формації у збройних силах Німеччини в 1939–1945 рр. Ще в 1943–1945 рр. колишні вояки ЧА і українських військових формацій німецьких військ порозумілися в лавах УПА. Ті з них, хто опинився за межами Батьківщини, у повоєнний період в значно більших масштабах досягнули злагоди на еміґрації завдяки спільній ідеї боротьби за незалежність України. Звертаючись до українців, які воювали на боці Німеччини, відомий український дисидент, колишній радянський генерал Петро Григоренко 13 жовтня 1979 р. так визначав потребу об’єднання ветеранів: ”Люди йшли вмирати не за німецьку справу, а за свою поневолену Батьківщину… їм свою країну хотілося визволити з неволі. Трагедія нашого народу та, що ми довго були розірвані. Я проти німців воював, але теж не за свою справу… Мені теж можна закинути, що я за чужу справу воював. Об’єктивно воно так й є, але я вважав цю справу своєю, вважав, що німці найгірші вороги мого народу, що вони хотять його винищити, і щоби того не сталося, я ніс па вогнище своє життя… А на смерть люди йдуть лише за велике діло. Перш за все за Батьківщину. За неї вони боролись, за неї клали життя. І через те, що я боровся по друї'ім боці, можна сказати проти Вас, іду до Вас, як до своїх. Я теж своїй Батьківщині бажав, і тепер бажаю добра, самостійности, свободи так, як і ви бажали й бажаєте сьогодні”[815].

Висновки

У роки Другої світової війни для багатьох народів Європи, Далекого Сходу й Азії, позбавлених окупантами власної державності, були доволі типовими розрахунки на створення своїх леґіонів у складі збройних сил воюючих сторін — відповідно Німеччини, чи СРСР, або Великої Британії. При цьому державу, під егідою якої формували національні частини, розглядали як імовірного союзника в боротьбі за визволення. Інакше кажучи, політичні сили багатьох бездержавних народів світу для виборення або відновлення незалежності були змушені використовувати різні форми боротьби, однією з яких була участь в бойових діях у складі іноземних національних військових формацій, створених по боці однієї з воюючих великих країн. У ситуації, що склалася у 1930-их роках, представники східноєвропейських народів схильні були вбачати в Німеччині потенційного союзника в боротьбі проти СРСР, який позбавив їх державності. Серед них були українці, які прагнули стати не об’єктом, а суб’єктом політики і яким для актуалізації їх національного питання була потрібна власна збройна сила.

Усього в роки Другої світової війни у збройних силах Третього райху воювало біля 2 000 000 іноземців, половина з яких — вихідці зі Східної Європи[816]. За численністю на першому місці опинилися росіяни (310 000 осіб), на другому — українці, чия загальна чисельність у військових формуваннях на боці Німеччини протягом 1939–1945 рр. сягнула приблизно 250 000 осіб[817]. Попередні підрахунки свідчать, що, на підставі викладеного в праці матеріалу, приблизно 35 000 їх служило в охоронних батальйонах, понад 50 000 у сотнях, батальйонах та полках вермахту (причислених до УВВ), ЗО 000 у військах СС, 10 000 у юнацьких протиповітряних формаціях люфтваффе, 15 000 в розвідці (абвері), 38 000 в УНА і понад 70 000 в інших німецьких або іноземних частинах на різних допоміжних службах. Отже, із понад 17 893 000 осіб у збройних силах Німеччини протягом воєнних років[818] вихідці з інкорпорованих СРСР територій склали майже 6 %. З них 1, 4 % були українцями й 2 % росіянами і служили переважно в своїх національних формаціях. Мотиви, які визначали дії їх німецьких та ненімецьких організаторів, можна сформулювати таким латинським прислів’ям: ”Si duo faciunt idem, non es idem” ("Якщо двоє роблять одну справу, це ще не означає, що вони роблять одне й те ж саме”).

У монографії історію українських військових формувань у німецьких збройних силах розглянуто в контексті подій на фронтах і на тлі міжнародної ситуації. Першим з експериментів було створення влітку 1939 р. українського леґіону спецпризначення. Проте з огляду на чинність німецько-радянського договору про ненапад упродовж першого півтора року Другої світової війни політичні та військові кола Німеччини відмовлялися підтримувати проекти щодо національних збройних частин, які запропонували українські політичні лідери. Керівництво Третього райху не хотіло ускладнювати стосунків із Москвою, і військові установи невдовзі розпустили згаданий леґіон. Така ж доля спіткала нові українські військові частини, створені напередодні нападу на СРСР: у перші ж місяці німецько-радянської війни їх було розформовано, оскільки існування збройних одиниць із представників підкорених народів не входило до колоніальних планів Гітлера.

Уже на першому етапі німецько-радянської війни в оцінці її характеру у вищих військово-політичних колах Німеччини зіткнулися протилежні поі’ляди. Деякі їх представники прагнули принаймні декларативно перетворити цю війну на конфлікт між Європою і більшовизмом, у той час як Гітлер та його однодумці розглядали її лише як засіб поневолення народів Східної Європи. Вирішальне значення мала позиція Гітлера, який не змінив свого ставлення до народів СРСР і цілей війни на Сході та послідовно притримувався концепції максимально можливої його колонізації. Тільки на тому етапі війни, коли стало очевидним, що концепція ”бліцкріґу” не мала успіху, наступ призупинили і становище вермахту на фронті погіршилося, тоді військове командування Німеччини знову повернулося до ідеї творення українських національних формацій. Коли стало зрозуміло, що Німеччині доведеться вести тривалу війну й настав час використати усі засоби боротьби, її владні інстанції вирішили скористатися невдоволенням представників східноєвропейських народів більшовицьким режимом.

Усупереч заборонам Гітлера й Гіммлера, німецькі офіцери й деякі колишні старшини різних армій часів національних революцій у Східній Європі в 1917–1921 рр. розпочали напівлеґальні приготування до формування реґулярних військових частин. Підтримуючи ці ініціативи, німецькі військові інстанції створювали з радянських військовополонених загони "допоміжних добровольців” С’гіві”) й згодом виступили з ідеєю організації на їх основі з’єднань "допоміжних армій”. Напередодні німецько-польської й німецько-радянської кампаній це здійснював відділ розвідки і контррозвідки (абвер), який формував перші українські частини спецпризначення. Приблизно через два роки після початку Другої світової війни до цих справ долучився також відділ пропаґанди ОКВ. У рамках "психологічної війни” Третього райху він займався поширенням газет, листівок та плакатів, що пропагували спільну боротьбу вермахту і добровольчих формацій проти більшовизму. Згодом цю ідею підтримав оперативний відділ ОКГ, із санкції якого при з’єднаннях сухопутних військ з мешканців окупованих східноєвропейських територій почали організовувати частини так званих "допоміжних добровольців”.

Від весни 1943 р. ініціативу поступово перебрало командування військ СС, яке почало масовий набір ненімців до своїх з’єднань. Цей крок спричинено насамперед тим, що німецьке командування було зацікавлене в поповненні людських ресурсів після втрат, яких зазнали сухопутні армії. Відступивши влітку 1944 р. з окупованих східних територій, німецькі прихильники творення українських та інших слов’янських формацій розраховували з їх допомоі’ою викликати у Східній Європі антибільшовицькі повстання й покращити своє становище на фронті. Поступово в деяких урядових відомствах, у вермахті й у військах СС окреслилися дві лінії: прибічники першої підтримували генерала Андрія Власова та його наміри створити російські з’єднання, а прихильники другої робили основну ставку на створення неросійських Національних Комітетів та армій. Обидві групи фактично діяли без відома Гітлера, який остерігався можливих повстань східноєвропейських народів проти Третього райху. Такі погляди репрезентували німецькі діячі, які не погоджувалися зі східноєвропейською політикою нацистського рейхсканцлера, але змушені були це приховувати. Враховуючи політичні вимоги представників цих народів, воші сподівалися заручитися їхньою підтримкою і використати їх людський потенціал у спільній боротьбі проти більшовицької Росії. Брак єдиної чіткої лінії німецької урядової політики і невдалі спроби досягти компромісів між різними гілками влади значно гальмували практичне втілення проектів створення українських та інших національних збройних з’єднань на боці вермахту.

Розбіжності поглядів, що існували між німецькими військовими колами та вищими керівниками нацистської партії, наклали суттєвий відбиток на справу створення національних військових формувань із мешканців східних територій, які захопив вермахт. Причина незгод — різне розуміння загальної воєнно-політичної стратегії Третього райху і різне ставлення до народів Східної Європи. У результаті цього одностайних поглядів на призначення українських та інших іноземних військових формацій його військово-політична верхівка не мала. Серед іншого такі розходження були наслідком підпорядкування створюваних військових частин різним установам і проявилися у наданні відповідних назв цим формуванням. Спочатку вище керівництво Німеччини взагалі намагалося використати ці формування у психологічній війні в системі заходів, що мали сприяти моральному розкладові бойового духу ЧА. Надалі деякі працівники ГШ ОКГ й ОКВ були схильні вбачати в цих українських національних військових формуваннях своєрідного союзника вермахту. Урешті-решт, і Гїтлер змушений був узяти до уваги корисність від зміцнення німецьких військ завдяки іноземним національним частинам. Однак він аж ніяк не хотів допустити до посилення завдяки цьому позицій та вимог тих діячів українського та інших визвольних рухів, які фактично інспірували й негласно підтримали створення цих легіонів.

Упродовж 1943–1944 рр. на визначенні місця та значення українських військових формацій у німецькій політиці певним чином позначилося те, що справу Російської Визвольної Армії (РОА) підтримали деякі військові та політичні діячі Німеччини. Протягом усієї німецько — радянської війни вони віддавали перевагу творенню російських частин і тільки після їх формування — або щонайбільше одночасно — вивчали проекти створення подібних українських формацій. Часто українські формування навіть за назвою були повторенням створених перед тим російських. Наприклад, українську дивізію військ СС сформовано через рік після організації російської дивізії ”Ваффен-СС” Б. Камінського, абревіатура ”УВВ” з’явилася в ужитку водночас із появою назви ”РОА”. У свою чергу, формувати УНА німецькі інстанції дозволили майже тоді, коли перейменували дивізію Б. Хольмстона-Смисловського на 1-шу Російську Національну Армію (РНА), а 2-гу УД УНА почали творити в час існування двох дивізій збройних сил КОНР й початку комплектування їх третьої дивізії.

Велике значення в політиці творення національних частин та з’єднань при збройних силах Німеччини мали також особисті амбіції райхсфюрера СС Г. Гіммлера, якому довіряв особисто Гітлер. Погодившись на формування з мешканців окупованих східних земель спершу охоронних батальйонів, а згодом і дивізій військ СС, Гїммлер розраховував у такий спосіб зміцнити окупаційні збройні сили на Сході Європи. Проте, незважаючи на деякі розбіжності в поглядах з військовими, він і більшість представників вищої владної ієрархії Третього райху вважали, що використання українських національних з’єднань могло б стати поважним політичним чинником в руках Німеччини. Разом із цим, зважаючи на те, що це могло б мати значний вплив на спроби вирішення українського питання, вищі посадові особи Третього райху поводилися досить стримано. Вони не допускали об’єднання усіх українських частин в одне ціле або зосередження їх на єдиній території. Усі ж позитивно налаштовані до цих формацій діячі і групи не мали ні достатнього впливу, ні відваги для того, щоб відверто наполягати на доцільності кардинально змінити політику чи діяти поза рамками директив Гітлера. Більшість політиків й офіцерів Третього райху залишалися відданими його ідеям до кінця війни. Деякі професійні військовики, навіть генерали, які намагалися позитивно вплинути на зміну східної політики, були радше рідкісним винятком, аніж правилом. Німецькі організатори українських військових формувань враховували, що ті люди, котрі вступають до них, є чи можуть стати прибічниками ідеї боротьби за незалежну Україну, яка не фігурувала у планах вищих керівників Третього райху. Воєнні поразки нацистів змусили їх зважати на ці побажання українців. Унаслідок цього час від часу, коли воєнне становище Німеччини протягом 1943 р. погіршувалося, тональність пропаґанди поступово змінювалася.

Ситуація помітно змінилася тільки після краху окупації України, відкриття Другого фронту західними альянтами в червні 1944 р. й призначення Гіммлера командувачем резервних військ, до числа яких німецьке командування зараховувало і національні формації інших народів. Поступово справи національних формувань перейшли під контроль й до компетенції інстанцій СС (особистого штабу райхсфюрера СС, СС-ГА, РСГА), яким вдалося налагодити своєрідний "імпорт” до райху вояків — мешканців земель Східної Європи. Повільний прогрес у німецькій політиці у справі творення національних з’єднань із представників слов’янських народів був практичним відображенням суперечності між нацистською завойовницькою програмою й імперативами воєнно-політичної ситуації. Він не був наслідком остаточної відмови від територіальної експансії, а радше результатом критичних обставин, особливо погіршення становища на фронтах. Навіть організовані наприкінці війни Національні Комітети представників східноєвропейських націй, що були визнані переважно завдяки підтримці СС-ГА і функціонували під політичним контролем працівників оперативного штабу Розенберґа, мали більше пропаґандистське, ніж реальне політичне значення.

З українського боку ініціаторами створення українських формувань у збройних силах Німеччини були насамперед громадські активісти в еміґрації. До них належали здебільшого представники того покоління українців, яке жило пам’яттю про українські визвольні змагання 1917–1921 рр. Вони вважали необхідним організувати єдиний національний визвольний фронт і сподівалися на те, що Німеччина зможе підтримати ідею відновлення Української держави. Виступ національних формацій на боці німецьких збройних сил, на їх думку, був би логічним продовженням боротьби українців проти більшовицької Росії та усіх окупантів України, що у різних проявах тривала від січня 1918 р. При цьому вони намагалися заручитися підтримкою військових кіл Німеччини, вбачаючи в них свого найімовірнішого прихильника й союзника. Українські активісти прагнули створити на базі вермахту власні частини та з’єднання, що мали стати основою для формування національної армії. Саме наявність у згаданих формаціях ветеранів визвольних змагань забезпечила своєрідний "живий зв’язок” кількох поколінь людей, які прагнули воювати за незалежність.

Із початком німецько-радянської війни, крім згаданих причин, з’явилися нові мотиви. Поряд з ідеологічними й патріотичними міркуваннями та антибільшовицькими настроями, пам’яттю про штучні голодомори й масові репресії НКВС основними з них були нестерпні умови перебування в таборах військовополонених україн-ців-червоноармійців й те, що сталінський режим трактував їх як зрадників. Це спонукало багатьох вважати більшовицьку систему злочинною й боротися проти неї зі зброєю в руках. Зважаючи на досвід першої німецької окупації України 1918 року, більшість з українських організаторів національних частин на боці Німеччини, мали ще якісь ілюзії. Спочатку вони сподівалися на те, що вище керівництво Третього райху виявиться неспроможним втілювати на практиці свої колонізаційні плани, буде змушене їх переглянути, піде на зміну політики щодо України й погодиться на створення її уряду та армії. Усупереч завойовницьким планам нацистів, ці діячі українського визвольного руху не залишалися бездіяльними і не відмовлялися від своєї мети навіть у несприятливих умовах гітлерівського Третього райху. Саме в контексті цих намірів вони домагалися організації реґулярних українських військових з’єднань. Свої ініціативи вони пов’язували, зокрема, зі старшинами вермахту, які неґативно ставилися до колонізаторських задумів Гїтлера. В умовах "тотальної війни” від початку 1943 р. українські військові діячі продовжували підтримувати творення при вермахті своїх національних військових формувань передовсім для того, щоб мати їх на той час, коли війна між Третім райхом і СРСР закінчиться виснаженням обох загарбників. Це, згідно з їх розрахунками, мало викликати ситуацію політичного "вакууму” на Сході, яку можна було б використати для відновлення української державної незалежності.

Більшість із діючих на боці вермахту одиниць тільки умовно можна назвати частинами Українського Визвольного Війська (УВВ), бо насправді єдиного формування з такою назвою у 1943–1945 рр. не існувало. Через втручання Гітлера УВВ залишилося в історії не як назва армії, а лише як загальне окреслення більшості українських військових формацій, що діяли при німецьких сухопутних військах у 1943 — на початку травня 1945 рр. З огляду на це невдачею закінчилися всі спроби старшин колишньої армії УНР створити постійний штаб УВВ. Ситуативно інтереси тогочасної німецької воєнної політики і військово-політичні плани українців у боротьбі проти СРСР збігалися. Проте для ефективного практичного впровадження гасла "братерства зброї”, яке поширювала німецька пропаганда, не було підстав, оскільки нацистське керівництво не відмовилося від расистської тези про "меншовартість” слов’янських народів. Тільки напередодні поразки Третього райху частині українських політичних та військових діячів удалося заручитися підтримкою внутрішньої владної опозиції східноєвропейській політиці Гітлера.

Об’єктивний аналіз літератури та архівних матеріалів дає підстави твердити, що в роки Другої світової війни всі українські формування були тільки допоміжним чинником у загальній структурі збройних сил Німеччини. За час свого існування вони були національними за складом військовими формаціями і фактором, у який було прагнення закласти певні політичні потенції. Українці не полишали думки, що ці формування, створені за екстремальної воєнної ситуації, за сприятливих умов зможуть стати головним чинником боротьби за національне визволення. Саме ці почуття патріотизму й ідейні переконання допомагали їм легше переживати скрутні обставини, у яких вони опинилися.

У роки Другої світової війни було створено різні українські військові формування, що діяли на боці збройних сил Німеччини: легіон Романа Сушка, легіон ДУН, вартівничі сотні, частини сухопутних військ (згодом курені УВВ), охоронні батальйони, сформовану переважно з галицьких українців дивізію, з’єднання УНА. Змінювалися назви цих формацій, розформовувалися одні й створювалися інші. Незмінним залишалося одне, послідовні наміри їх українських вояків створити свої збройні сили, що було одним із виразних свідчень безперервності наполегливих прагнень українців до національної незалежності й власного державного життя.

ДОДАТКИ

і

Abschrift.

Oberkommando des Heeres Berlin, den 6. 8. 1941.

Chef der Heeresrüstung und Befehlshaber des Ersatzheeres

62 f VA/Ag VIII/V З (V e)

An

Heeresintendant bei Gen. Qu. pp.

Betr.: Verpflegung sowjetischer Kriegsgefangener.

Die Sowjetunion ist dem Abkommen über die Behandlung der Kriegsgefangenen vom 27. 7.29 nicht beigetreten.

Demzufolge besteht auch nicht die Verpflichtung, den sowjetischen Kriegsgefangenen eine diesem Abkommen hinsichtlich Menge und Güte entsprechende Verpflegung zu gewähren. Mit Rücksicht auf die allgemeine Versorgungslage werden folgende, nach ärztlichem Befund ausreichende Verpflegungsatze für die sowjetischen Kriegsgefangenen festgestellt:

1.) in Kriegsgefangenen (ohne nennenswerte Arbeit)

2.) im Arbeitseinsatz

Uber Verpflegung kranker sowjetischer Kriegsgefangener gelten die Bestimmungen im

HVBL. 41 В S. 224 Nr. 360 Abschn. II, 5 I unter Zugrundelegung der Sätze nach 1.)

Lebensmittelzuweisung und Speisezettel sind nach den Bestimmungen des Merkblattes über Kriegsgefangenen Verpflegung aufzustellen. Auch iin übrigen gelten die dort zusammen gefassten Bestimmungen.

Soweit in einzelnen Fragen noch besondere Regelungen erforderlich werden, ergehen Anweisungen.

In Teil II des 2. Merkblattes über Kriegsgefangenenverpflegung ist auf diesen Erlass handschriftlich hinzuweisen.

F.d.R.d.A. Barlek Oberzahlmeister.

I.A.

gez. Winter

ЦДАВО України. — Ф. 2453. - On. 1. -

Cnp. 169. — Арк. 22–22 зв.

Копія.

Верховне командування Берлін, 6. 8.1941.

сухопутних військ

Шеф армійського озброєння

і командувач резервних армій

62 ф VA/A ґ V III/V З (V е)

Армійському інтендантові при головній ставці.

Зміст: забезпечення радянських військовополонених.

Радянський Союз не підписав угоду про поводження з військовополоненими від 27. 7. 29.

На підставі цього не існує зобов’язання забезпечувати радянських військовополонених продовольчим постачанням визначених цією угодою кількості та якості. З огляду на загальний стан постачання, після медичного висновку для радянських військовополонених визначено достатніми такі норми постачання:

1.) у таборах військовополонених (без окпемо вказаної праці)

2.) при використанні на

Про забезпечення хворих радянських військовополонених є дійсним розпорядження в головному віснику розпоряджень за 1941 р. групи "Б” № 360, частина II, 5 І, в основу якого покладене речення під пунктом № 1.

Надання харчових продуктів та харчових карток здійснюється за постановою листка зауважень про військовополонених. В іншому також діють охоплені там разом постанови.

Також в окремих питаннях відповідно до потреби ще буде видано особливі розпорядження.

У ІІ-ій частині 2-го листка зауважень про забезпечення військовополонених також потрібно письмово посилатися на цей наказ.

За дорученням: Підписав: Вінтер Для правильності: службовець

Барлек

Старший фінансовий розпорядник.

2

Оперативная ГРУППА НКВД УССР СОВЕРШЕННО СЕКРЕТНО СЕКРЕТАРЮ ЦК КП(б)У тов. ХРУЩЕВУ Н. С.

РАЗВЕДСВОДКА № 32/67

о деятельности украинских националистов на оккупированной немецко-фашистскими захватчиками территории УССР по состоянию на 1. 9. [19J42 г.

№ 767/сч ”19” сентября 1942 г.

г. Знгельс

/…/ Формирование украинской армии.

Фашистское военное командование на территории оккупированньїх областей Украиньї создает "Украинскую армию” и с зтой целью формирует вооруженньїе, так назьіваемьіе ”добровольческие” отрядьі.

Формирование добровольческих отрядов проводится при активном участии украинских националистов в Киевской, Днепропетровской, Кировоградской, Полтавской, Сумской, Харьковской, Сталинской областях, в западньїх областях Украиньї и на территории генерал-губернаторства…

В Днепропетровске командиром формируемого украинского доброволь-ческого корпуса "Вільне козацтво” єсть, будто-бьі, перешедший на сторону немцев генерал-лейтенант КОРНЕЕВ.

Комплектование отрядов идет за счет вербовки украинских национа-листических злементов из числа дезертиров, военнопленньїх, лиц, уклонившихся в своє время от призьіва в Красную Армию, кулаков, уголовников, репрессировавшихся Советской властью.

Формируемьіе отрядьі и части носят различньїе названия: "Вільне козацтво”, ”Жовтопогонники”, "Українські козаки”, "Українська національна часть”, "Добровольческий” или "козачий” отряд и т. п.

На вооружении ”добровольческих частей” состоят винтовки її другое оружие советского образца. В частях проводятся военньїе занятия под руководством офицеров германской армии.

”Добровольцьі” одетьі по-разному. В одних местах — в немецкую форму и черньїе папахи, в других — казачью форму. Наиболее распростра-ненной формой являются красноармейские шинели и гимнастерки без нетлиц с желто-голубой повязкой или треугольником на левом рукаве и гайдамацкие шапки.

По-разному также организовано довольствие их. В некоторьіх местах они снабжаются из складов германской армии и получают продукти наравне с немецкими солдатами. Солдатам, якобьі, вьіплачивается жало-вание и принимаются мерьі к материальному обеспечению их семей.

Вокруг создания "добровольческих” частей украинские националистьі на страницах фашистской прессм подняли большую шумиху, как о частях, которьіе должньї оказать большую помощь немецким оккупационньїм властям в борьбе против Красной Армии.

О формировании частей "Української армії” располагаем следующими данньїми:

По данньїм от 20. 2. 42 г. в г. Замостье (территория Генерал-губернаторства), в лагере военнопленньїх, немцьі проводят работу по организации "добровольческих” отрядов по борьбе с Советской властью, в которьіе вербуются пленньїе командири и бойцьі Красной Армии.

Немцьі всю организационную работу по созданию таких отрядов возлагают на подбираемьіх ими предателей из числа бьівших командиров Красной Армии.

Организатор атих отрядов КРИВИЦКИЙ рассказьівает, что "доброволь-ческие” отрядьі формируются по принципу легионов во Франции и других странах для борьбьі с Красной Армией.

По данньїм от 23. І. 42 г. на Днепропетровщине и в г. Днепро-петровске создана украинская националистическая воєнная организация под названием "Вільне козацтво”. Из числа участников организации сформирован корпус.

Одет личньїй состав зтого корпуса в обмундирование красноармейцев и его обучают воєнному делу. Отдельньїе подразделения зтого корпуса, якобьі, уже участвовали в ликвидации партизанених отрядов, располо-женньїх в лесах, между Новомосковском и Павлоградом.

Во главе зтого корпуса поставлен генерал-лейтенант КОРНЕЕВ, которьій, якобьі, перешел на сторону немцев в начале войньї.

"Вільне козацтво” еоздаетея из националистических злементов, вербуемих ереди военнопленньїх дезертиров-украинцев.

В г. Днепропетровске их можно видеть маршируюіцими по улицам небольшими подразделениями.

По поводу организации зтого корпуса "Днепропетровская газета” в кон-це декабря п[рошлого] г[ода] поместила похвальную статью, в которой подчеркиваетея большое значение создания украинских отрядов, которьіе оказьівают большую помощь немецкой армии в борьбе против Красной Армии.

По данньїм от 17. 11. 41 г. в Днепропетровском лагере военнопленньїх переводчик ереди военнопленньїх Красной армии украинской националь-ности вел разговорьі о том, что, может бьіть, в недалеком будущем военнопленньїм придетея самим отстаивать свои интересьі, свободу и независимость, которьіх, якобьі, добилась для них германская армия.

По данньїм от 21. 2. 42 г., в оккупированньїх районах Левобережья, германские военньїе власти создают "добровольческие” отрядьі из украин-ских националистов, дезертиров Красной Армии и антисоветских зле-ментов. "Добровольцьі” зтих отрядов получают 400 рублей в месяц.

По данньїм от 20. 3. 42 г. в г. Сумьі, Сумской области, имеются части "Украинской националистической армии”, насчитьівающие до 2 500 человек. Укомплектованьї зти части за счет военнопленньїх, антисоветского елемента и жителей оккупированньїх районов, вьіпущенньїх из лагерей.

По тем же данньїм, в г. Белополье, Сумской области, дислоцированьї части "Української армії” численностью до 1 500 чел.

По данньїм от 12. 4. 42 г. в г. Харькове, в здании против 101 ніколи, размещен отряд, сформированньш из бьівших участников украинской полиции, численностью до 600 человек, которьій проходит военное обучение…

В октябре 1941 года в Кременчугском и Полтавском лагерях военнопленньїх немецкое командование обьявило набор "добровольцев” в армию. Основним условием набора била принадлежность к украинской национальности.

В Кременчугском лагере немцам удалось найти до 300 предателей, согласивніихся служить в отой армии, которнх в селах Кременчугского района обучали воєнному делу.

/…/

ВР[ЕМЕННО] И[С1ІОЛНЯЮЩИЙ] О[БЯЗАННОСТИ] НАРОДНОГО КОМИССАРА ВНУТРЕННИХ ДЕЛ УССР

/САВЧЕНКО/ ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 23. -Спр. 113. — Арк. 1, 26–31, 61.

З

Abschrift.

І Panzer Division Div. Gef. St., den 4. 10. 1942.

Abt. Ic/Ib.

Sonderbefehl über landeseigenc Hilfskräfte im Osten

Die Grösse des Ostraumes und die dringend gebotene Sparsamkeit mit deutschen Menschen haben dazu gezwungen, die Kräfte der im Osten eroberten Länder sowie die Kriegsgefangenen auf den verschiedensten Gebieten in den Dienst der Wermacht zu stellen. Dies erfordert die organisatorische Erfassung und Einordnung des Einsatzes von Landescin-wohnern der besetzten Gebiete und von Kriegsgefangenen und der neuen Verfügungen und Bestimmungen wie folgt:

I. Einteilung:

a) Angehörige der Turkvölker und Kosaken.

b) Landeseigene Sicherungsverbände aus freiwilligen Lendeseinwohnern bzw. entlassenen Kgf.

c) Kriegsgefangene.

d) Freiwillige Landeseinwohner und entlassene Kgf., die dauernd als Hilfsdienst eingereicht sind.

e) Landeseinwohner, die vorübergehend zu besonderen Arbeiten heranzogen werden (Spanndienst, Strassenbau usw.).

II. Turkvölker und Kosaken sind an das Armeegefangenen-Lager abzuschieben. Die Angehörigen dieser beiden Volksgruppen dienen zur Aufstellung von Kampfverbänden. Zu den Turkvölkern gehören: Turkmenen, Usbeken, Kasachen. Ki[r]gisen, Karakalpaken, Tadshiken, Aserbaidschan ier, Armenier (vor allem aus Karabagn), Georgier (einschl. Adscharen, und Süd-Osseten), Tscherkessen, Aduger, Kabardiner, Abchasen, Karatschaier, Balkaren, Nord-Osseten. Inguschen, Tschetschenen, Dagestaner (Kümüken, Awaren, Laken, Darginer usw.), Wolgatataren, Baschkiren usw.

III. Landeseieene Sicherungskomoanie.

Die Aufstellung einer landeseigenen-Sicherungskompanie hat die Div. beim Stab der 1. Pz. Gren. Brig. befohlen. Für sie gelten Sonderbestimmungen.

IV. I.) Kriegsgefangene sind im Rahmen der vorhandenen Fehlstellen bei der Truppe zu belassen. Sie können in folgenden Planstellen verwendet werden:

a) Fahrer, Befahrcr in Trossen und Pferdeluhrer.

b) Handwerker, technisehes Personal (Schlosser, Waffenpersonal usw.) und Wirtschaftspersonal.

c) Arbeiterpersonal in Bau- und Versorgungseinheiten aller Art.

So lange nichts anders ausdrücklich befohlen wird, sind auch Überläufer zu den unter IV a-c) genannten Zwecken zu verwenden. Die Aufstellung von reinen Kgf.-Arbeiterkolonnen befehlt die Div. und wird auf das P[an]z[er-]Pi[onier] Btl. 37 und D. N[achschub) F. 81 beschränkt bleiben müssen.

2.) Abschubweg für Kriegsgefangene. Nach Ergreifung sind sie beim Rgt. zu vernehmen und sofort der Div. Abt. Ic zu melden (erscheint die Aussage einzelner Kgf. besonders wertvoll, so sind sie zur nochmaligen Vernehmung der Div. Abt. Ic zuzuführen). Alsdann erfolgt der Abschub an die Div.-GefangenensammelsteHe, soweit sie nicht in der Truppe selbst benötigt werden.

Den Kgf. sind Bekleidungs- und Ausrüstungsstücke (Stiefel, Kochgeschirr, Löffel, Decken usw.) zu belassen. Fehlende Bekleidung und Ausrüstugsstücke sind Gefallenen und Gestorben abzunehmen und den Kgf. zuzuteilen.

Beim Abschub im Landtransport sind aiieTransportmöglichkeiten (Leerkolonnen usw.) auszunutzen. Fussmärsche sind auf das Notwendigste zu beschränken. Es muss Grundsatz sein, die Arbeitskraft der Kgf. zu erhalten.

Die Stärke der begleitenden Wachmannschaften muss mindestens 2 Mann auf 100 Kgf. betragen. Es sind möglichst Radfahrer oder Berittene zu wählen und MG auf Lkw oder Krad mitzugeben.

3) Jede Dienstelle ist für die Bewachung der bei ihnen befindlichen Kgf. verantwortlich. Von den übergeordneten Dienststellen sind die getroffenen Massnahmen zu überprüfen und laufend zu überwachen. Der Vertrauensseligkeit und dem Leichtsinn beim Bewachen von Kgf. ist durch die Einheitsführcrentgegen zu treten. Bei ihrer Flucht ist dem Ic der Div. sofort Meldung zu erstatten. Diese hat zu enthalten:

1.) Anzahl der geflohenen Kgf.

2.) Genaue Personenangaben derselben.

3.) Fluchtort.

4.) Name und Dienststelle des für die Bewachung verantwortlichen Disziplinarvorgesetztern

Nach Klärung der Schuldgraden sind in jedem einzelnen Falle die veranlassten Massnahmen gegen die für das Entlaufen verantwortlichen Soldaten auf dem Dienstwege mit Stellungsnahme der Zwischenvorgesetzten zu melden.

Hierbei ist zu prüfen, wieweit Verletzung der Dienstaufsichtspflicht der betz. Vorgesetzten vorliegt. (Scharfe Massnahmen sind gegen die Schuldigen ü[b]ergreifen, kriegsgerichtliche Untersuchung kann in Frage kommen.)

4.) Zur besseren Kenntlichmachung russ. Kgf. wird angcordnet,dass ausserdem weissen oder hellen viereckigen Stück Stoff auf der linken Brustseite mit der Aufschrift “Kgf.” (mit weisser Ölfarbe) auch auf der Rückseite derUniformdic Aufschrift“ Kgf.” mit weisser Ölfarbe — zweckmässig mit Schablone — aufgetragen wird. Höhe der Buchstaben 10 cm.

Bei Mangel an Farbe, sind in erster Linie die mit deutschen oder diesen ähnlichen Uniformstücken bekleideten Kgf. zu kennzeichnen. Von den Div. und Gen. Kdos sind Streifen eingesetzt, die alle ungenügend oder nicht vorschriftmässig gekennzeichneten Kgf. festnehmen.

5.) Kgf., die Volksdeutsche, Rumänen, Finnen, Esten, Letten, Litauer oder Ukrainer sind, können nach einer Bewährungszeit, die die Div. auf sechs Monate festgesetzt, vorläufig entlassen [wjerden, wenn sie entsprechend in der Truppe verwandt wurden (Sprachmittler, Wachmannschaften, Monteure usw.). Diese entlassenen Kgf. werden in das Wehrmachtsgefolge überführt. Die Entlassenen spricht nach vorheriger Überprüfung des Kgf. durch den Abwehr-Offz. der Div. und bei entsprechender Beurteilung die Annee aus. Nach einer weiteren Bewährungszeit von zwei Monaten im Wehrmachtgefolge können Volksdeutsche auf eigenen Antrag durch den Div.-Kommandeur als freiwillig dienende eingestellt werden. Sie gelten dann als deutsche Soldaten und erhalten durch das W[ehr-]B[ezirks-]K[ommando] “Ausland” eine ordnungsgemässe Einberufung als Soldat mit entsprechend rückwirkender Kraft. Für Überprüfung der deutschen Volkszugehörigkeit durch die Volksdeutsche Mittelstelle Berlin und die Meldung an das W. В. K. “Ausland”, Berlin, siehe Verfügung OKW 3542/42 АНА/ Ag/E (l a) vom 8.7. 42 (А. H. M. 21.7.42.)

6.) Versorgung der Kgf,

Kgf. erhalten Kgf.-Kost und Kgf. Bekleidund. Sold steht ihnen nicht zu.

V.) Der Hilfsdienst.

1.) Die dauernd bei der Truppe als I lilfsdienst eingesetzten Landes Einwohner und Kgf. erhalten die Bezeichnung “Hilfswillige”. Kgf. sind erst nach zweimonatlicher Bewährung (abwehrmässig überprüft) als Hilfswillige einzugliedern.

Die Zahl der Hilfswilligen, die eingesetzt werden können, entspricht dem Umfang der vorhandenen Fehlstellen. Fehlstellen, die von Kgf. besetzt sind, können nicht auch noch von Hilfswilligen belegt werden.

Die Ernennung zum Hilfswilligen erfolgt durch den Div.-Kommandeur. Anträge hierzu sind der Div. unter Angabe der Zahl, Dauer der Bewährung und vorhandenen Fehlstellen vorzulegen. Fehlstellen,die von Kgf. besetzt sind, müssen abgerechnet werden. Wenn nötig, kann die Div. bei Mangelung an Fehlstellen einen papiermässigen Ausgleich zwischen den einzelnen Truppenteilen vornehmen.

Kgf., die zu Hilfswilligen ernannt sind, können während der Dauer ihrer Eingliederung wie entlassenen Kgf. behandelt werden.

Die guten Erfahrungen, die die Truppe grossenteils mit Hilfswilligen gemacht hat, dürfen keinesfall zu leichtsinniger Vertrauensseligkeit und einem Nachlassen der Wachsamkeit in abwehrmässiger Hinsicht fuhren. Die Truppe muss sich stets vor Augen halten, dass in schwierigen Tagen und bei örtlichen Rückschlägen unzuverlässige Elemente unter den Hilfswilligen der Truppe schwerste Schäden zufügen können und das Feind planmässig versucht, auf diesem Wege Agenten einzuschmuggeln. Entlaufende Hilfswillige sind wie Fahnenflüchtige zu behandeln.

2.) Verwaltungsbestimmungcn für Hilfswillige.

a) Sold Stüfe 1 = RM 30 = 375 Rubel (sämtliche Hilfsw.)

2 = “ 36 = 450 “ (nach 6 Mon.Bewährung)

“ 3 = “ 42 = 525 “ (“ 12 “ “).

Die Entscheidung der Höherstufung trifft der Vorgesetze mit mindestens der Diszipli-narbefugnis eines Btl.-Kdeurs.

b) Hilfswillige, die in dem Baltischen Ländern beheimatet sind, erhalten die Baltenzulage. Sie beträgt für jede Soldstufe RM 48. - oder 480 Rubel. Auszahlung nicht in bar, sondern durch Überweisung an die Heimatanschrift (ggef. Rücksprache mit Div. Abt. IV a).

3.) Für die Zahlung des Soldes und der Baltenzulage, insbesondere bei besonderen Verhältnissen (Krankheit usw.), gelten die Bestimmungen des EWGG.

4.) Sämtliche Hilfswillige sind mit einem Kennbuch auszustatten. Kennbücher werden in absehbarer Zeit geliefert werden. Bis dahin ist den Hilfswilligen ein Vorläufiger Ausweis durch den Einheitsführcr auszustellen, der ihnen ihre Zugehörigkeit zur betreffenden Einheit bescheinigt. Im Kennbuch ist auf Seite 18 unter A folgende Eintragung vorzunehmen:

Erhält ab… einen Sold (Wehrsold) von… RM monatlich.

5.) Sold und Baltenzulage sind steuerfrei.

6.) Rechnung und Rechnungshelegung ggf. Rücksprache bei der Div. Abt. IV a.

7.) Verpflegung: Hilfswillige erhalten unentgetlich Truppenverpflegung.

8.) Sellblstverpflegungsgeld: Bei nicht Inanspruchnahme der Verpflegung aus dienstlichen Gründen erhalten die Hilfswilligen ein Verpflegungsgeld von täglich 6 Rubel. Bei Teilverpflegung wird das Verpflegungsgeld gekürzt.

Bei der Teilnahme an der Mittagkost um 1/2. bei der Teilnahme an der Morgen- oder Abendverpflegung um je 1/4.

9.) Seife: 1 lilfswillige erhalten Seife nach den Sätzen des Feldheeres gern. H. V. Btl. 42, Teil C, Ziffer 334 unentgeltlich, soweit die Bestandslage es zulässt.

10.) Bekleidung: Die Hilfswilligen erhalten keinerlei Dienstbekleidung. Instandsetzung ggf. durch die Truppe.

Beklcidungsentschädigung und Einkleifdjungsbeihilfen sind nicht zu zahlen. Dienstlichen Fro[n]tzulage.

11.) Abzeichen: Die Hilfswilligcn tragen am linken Oberarm eine weisse Armbinde mit der Aufschrift “Im Dienste der deutschen Wehrmacht”, vergleiche H. V. Btl,42,Teil B. Ziffer 887. Bis zur Lieferung der Armbinden durch die Truppe mit Behelfsmittcl anzufertigen.

12.) Unterkunft: Unterkunft wird den Hilfswilligen unentgeltlich gewährt. Bei Nichtinanspruchnahme keine Vergütung.

13.) Heilfürsorge: Heilfürsorge wird inentgeltlich gewährt nach den für deutsche Soldaten geltenden Bestimmungen. Soweit vorhanden sind die Kranken in die hierfür besonders vorgesehenen Lazarette zu überführen (Übereisungsschein notwendig).

14.) Versorgung für Beschädigten. Hinterblieben, Heilfürsorg[e]r bei Körperschäden ggf. Rücksprache bei der Div. Abt. IV a.

VI.) Landeseinwohner:

1.) Landeseinwohnerkönnen genau wie Kriegsgefangenen als Hilfswillige in die Truppe eingereiht werden. Es gelten für sie die Bestimmungen nach Ziffer III. Die Einstellung von weiblichen Personen ist verboten.

2.) Im übrigen kann die ganze Bevölkerung in der Nähe ihrer Ortschaften zum Arbeitsdienst jeder Art herangezogen werden. Sie erhalt den Lohn nach Ziffer V. /..7

X. Verleihungen von Auszeichnungen:

1. Ostmedaile: siehe AHM Nr. ZEP vom 7. 8. 1942. Danach können die Ostmcdaille erhalten: Die Freiwilligen fremder Volksstämme aus dem befreiten Ostgebiet.

2.) Tapferkeits- und Verdicnstauszeichnung für Angehörige der Ostvölker siehe AHM Nr. 667 vom 21.8. 1942.

Für die Verleihung dieser Auszeichnung kommen in Frage:

a) Landeseigene Sicherungsverbände.

b) Freiwillige Landeseinwohner und entlassene Kgf., die in der Truppe dauernd als Hilfsdienst eingereiht sind.

Verleihung deutscher (Abzeichen) Auszeichnungen kommt nur an deutschen Soldaten in Frage.

Im Entwurf gezeichnet:

Grolig

Oberst

Für die Richtigkeit:

gez.: Unterschrift Hauptmann.

Verteiler: wie В. А. V.

ЦДАВО України. — Ф. 2453. — On. 1. — Cnp. 1. — Арк. 1–2 зв.

Копія.

1-ша танкова дивізія Штаб, 4.10. 1942

Відділ Іц/16.

Особливий наказ про місцеві допоміжні сили на Сході. впорядкування виступів місцевих мешканців окупованих областей та військовополонених і видання нових розпоряджень й наказів, а саме:

1. Класифікація:

а) представники тюркських народів та козаки;

б) місцеві з’єднання для підтримування безпеки з добровільних місцевих мешканців, тобто звільнених військовополонених;

ц) військовополонені;

д) добровільні місцеві мешканці та звільнені військовополонені, які надалі визнані як допоміжна служба;

е) місцеві мешканці, які тимчасово скеровані на особливі роботи (служба постачання, розбудова доріг тощо).

II. Тюркські народи та козаки спрямовуються в табір армійських в’язнів. Представники цих двох народних груп залучаються до формування бойових з’єднань. До тюркських народів належать: туркмени, узбеки, казахи, киргизи, каракалпаки, таджики, азербайджанці, вірмени (перш за все з Карабаху), грузини (включно з аджарами та південними осетинами), черкеси, адигейці, кабардини, абхазці, карачаївці, балкарці, північні осетини, інґуші, чеченці, даґестанці (кумики, аварці, лаки, дарґинці тощо), волзькі татари, башкири і т. п.

III. Місцеві сотні для підтримання безпеки.

Наказ про формування місцевих сотень для підтримання безпеки видає штаб ґренадирської бриґади 1-ої танкової дивізії. Для них діють особливі розпорядження.

IV. 1.) Військовополонених дозволено залишати в рамках існуючих інстанцій з недостатньою кількістю персоналу. Вони можуть бути залучені на такі передбачені посади:

а) водії, помічники водіїв та конюхи;

б) ремісники, технічний персонал (слюсарі, майстри з ремонту зброї тощо) та господарський персонал.

ц) робочий персонал в будівельних з’єднаннях та будь-якого роду з’єднаннях постачання.

Доки не буде інших розпоряджень, перебіжчиків також використовувати для цілей, вказаних в пунктах а-ц) IV-ro розділу. Формування суто робочих колон з військовополонених здійснює дивізія й забезпечує 37-ий танковий батальйон саперів й 81-ша частина постачання дивізії.

2.) Засоби перевезення для військовополонених. Після захоплення допитувати їх в полку і негайно рапортувати дивізійному відділові ”1 ц” (коли видається, що свідчення окремих військовополонених є особливо вартісними, тоді для них проводиться ще один допит у дивізійному відділі ”1 ц”). Після цього відбувається перевезення до дивізійного збірного пункту полонених, якщо вони самі не будуть залучені до війська.

Військовополоненим видавати предмети одягу та вжитку (чоботи, кухонний посуд, ложки, білизну і т. п.). Відсутні одяг та предмети вжитку брати у вбитих та померлих і роздавати серед військовополонених.

При перевезенні у місцевому транспорті використовувати усі транспортні можливості (вільні колони і т. п.). Піші походи обмежувати лише найнеоб-хіднішими. Це мусить бути основним правилом: отримати робочу' силу військовополонених. Кількість супровідних вартівників має бути щонайменше 2 осіб на 100 військовополонених. Найкраще доручати це велосипедистам або кіннотникам і виділяти кулеметників на вантажних машинах.

3.) Кожна службова установа відповідальна за нагляд за військовополоненими, які перебувають при ній. В разі перепідпорядкування компетентна службова установа перевіряє здійснені заходи і надалі їх контролює. Командир підрозділу виступає проти довірливості й легковажності при охороні військовополонених. При їх втечі негайно подавати повідомлення про це дивізійному відділові ”1ц”. У ньому мають бути вказані:

1) кількість тих військовополонених, які втекли,

2) точні особисті дані,

3) місце втечі,

4) прізвище особи та службова установа відповідального за охорону дисциплінарного керівника.

Після з’ясування ступеню провини у кожному окремому випадку застосовувати заходи проти відповідальних за втечі солдатів службовим шляхом з повідомленням про здійснені заходи.

При цьому перевіряти, якими засобами обов’язкового службового нагляду володіє відповідний керівник (вживати суворих заходів щодо винуватих, можуть розглядатися питання про воєнно-судове розслідування).

4.) Для кращого виділення російських військовополонених наказано, щоб зовні вони носили на лівій стороні грудей білий чи світлий чотирикутний шматок тканини з написом "Військовополонений” (зробленим білою олійною фарбою), а також на зворотній частині уніформи зроблений білою олійною фарбою напис "Військовополонений” — доцільно за шаблоном. Висота літер — 10 сантиметрів.

При нестачі фарби військовополонених відзначати в першу чергу німецькими чи подібними до них предметами уніформи. Дивізіійним та генеральним командуванням визначаються смужки, які отримують усі військовополонені, відзначені незадовільним чином або поза рамками визначених нормативів.

5.) Військовополонені фольксдойче*, румуни, фіни, естонці, латвійці, литовці або українці можуть бути попередньо відпущені після випробувального терміну, встановленого дивізією на шість місяців, якщо вони можуть бути відповідно використані у військовій частині (перекладачі, охоронні команди, монтувальники і т. д.). Ці відпущені військовополонені переводяться до складу армії. Про звільнення оголошується відповідним наказом по армії після попередньої перевірки військовополонених дивізійним офіцером абверу і при відповідній характеристиці. Після подальшого випробувального терміну упродовж двох місяців в частинах вермахту фольксдойче можуть за власного заявою бути зарахованими до них дивізійним командиром. Тоді вони діють як німецькі вояки і отримують через військову окружну команду "Закордон” визначені призовні виклики як вояки з усіми відповідними наслідками. Щодо перевірки приналежності до німецького народу органами Центрального бюро фольксдойче в Берліні та військової окружної команди "Закордон” у Берліні використовувати розпорядження ОКВ 3542/42 АГА/Аґ/Е (І а) від 8. 7. 42 (А. Г. М. 21. 7. 42).

6.) Забезпечення військовополонених.

Військовополонені отримують харчі військовополонених й одяг військовополонених. Платні їм не належиться.

VI. Допоміжна служба.

1.) Місцеві мешканці, які тривалий час використовувались на допоміжних роботах, або військовополонені отримують назву "допоміжні добровольці”. Військовополонені зачисляються як допоміжні добровольці лише після двомісячного випробування (перевірені абвером).

Кількість допоміжних добровольців, які можуть бути зачислені на службу, відповідає наявності вільних місць. Вільні місця, зайняті військовополоненими, не можуть бути заміщені також ще й добровільними помічниками.

Етнічні німці

Переведення в "допоміжні добровольці” здійснюється дивізійним командиром. Заяву про це подавати в дивізію з позначенням числа, тривалості випробування та наявності вільних місць. Вільні місця, зайняті військовополоненими, не повинні при цьому враховуватися. При відсутності вільних місць дивізія може, в разі потреби, зайнятися відповідно документованим вирівнюванням між окремими військовими частинами.

З військовополоненими, призначеними допоміжними добровольцями, протягом часу на зачислення можна поводитися як із звільненими військовополоненими.

Добрі показники, яких військові частини досягають здебільшого з допоміжними добровольцями, в жодному випадку не повинні призводити до легковажної довіри й до послаблення пильності в запобіжному сенсі. Військова частина повинна завжди зважати на те, що у важкі дні й при місцевих контрударах ненадійні елементи серед допоміжних добровольців можуть завдати військовій частині величезної шкоди й що ворог планомірно намагається цим шляхом таємно впроваджувати своїх аґентів. Добровільних помічників, котрі втекли, трактувати як дезертирів.

2.) Адміністративні положення про допоміжних добровольців.

1) Платня,

1- ий ступінь — ЗО райхсмарок = 375 рублів (усі допоміжні добровольці);

2- ий ступінь — 36 райхсмарок = 450 рублів (після того, як пройде 6 місяців випробувань);

3- ій ступінь — 42 райхсмарки = 525 рублів (після того, як мине 12 місяців випробувань).

Рішення про переведення на вищий ступінь приймає керівник з дисциплінарною владою за ранґом не нижче командира батальйону.

2) Допоміжні добровольці, які належать до балтійських країн, отримують балтійську надбавку. Вона складає для кожного ступеня платні 38 райхсмарок або 480 рублів. Виплата відбувається не готівковими грішми, а шляхом переведенння на вітчизняну адресу (відповідно до переговорів з відділенням IV-a дивізії).

3) Для нарахування платні та балтійської надбавки, зокрема, при особливих обставинах (хворобі і т. д.) діє положення ЕВГГ.

4) Усі допоміжні добровольці забезпечуються пізнавальною книжкою. Пізнавальні книжки будуть надіслані найближчим часом. До того часу командир військової частини видає для допоміжних добровольців тимчасові посвідчення, які підтверджують їх приналежність до даної військової частини. В особистій книжці на 18-ій сторінці під літерою ”А” робити такий запис: "Отримує від… платню (військову платню)… райхсмарок на місяць”.

5) Платня і балтійська надбавка не обкладаються податками.

6) Розрахунки та розрахункові документи оформлюються відповідно до переговорів з відділенням IV-a дивізії.

7) Харчування: Допоміжні добровольці отримують харчі військової частини безплатно.

8) Продовольчі гроші: При невикористанні харчів через службові обставини допоміжні добровольці отримують харчові гроші по 6 рублів на день. При частковому харчуванні продовольчі гроші зменшуються.

При участі в обіді на 1/2, при участі в сніданні чи вечері — на 1/ 4 для кожного.

9) Мило: Допоміжні добровольці отримують мило при наявності безплатно за нормами діючої армії згідно з наказом армії відповідно до ГФБл 42, частина Ц, № 334, а також наскільки це дозволяє стан фондів.

10) Обмундирування: Допоміжні добровольпі не отримують жодного обмундирування. Полагодження їх одягу здійснює військова частина.

Компенсація за уніформу та субсидії на одяг не виплачуються. Це саме стосується фронтової надбавки.

11) Відзнаки: Допоміжні добровольці носять на верхній частині лівої руки білу нарукавну пов’язку з написом: ”На службі вермахту”, відповідно до ГФБл 42, частина Б № 887.

До постачання нарукавних пов’язок їх виготовляє дивізія ручними засобами.

12) Приміщення: приміщення надається допоміжним добровольцям безплатно. При невикористанні цієї можливості їм не надається жодного відшкодування.

13) Медична допомога. Медична допомога надається безплатно згідно з діючими для німецьких вояків постановами. Хворих перевозити в спеціально передбачені для цього лазарети (при їх наявності).

14) Догляд скалічених, родини, яка залишилась після смерті або тілесного ушкодження, здійснюється відповідно до переговорів з відділенням IV-a дивізії.

VI.) Місцеві мешканці:

1.) Місцеві мешканці можуть так само, як військовополонені, бути прийнятими до війська як допоміжні добровольці. Вони отримують постачання за положеннями, вказаними в пункті III. Залучення до праці жінок заборонено.

2.) В іншому все населення може бути залученим до будь-якого роду праці поблизу їхнього місця проживання. Вони отримують платню за положеннями пункту V. /…/

X. Розподіл відзначень:

1.) Східні медалі: див. розпорядження АГМ № ЦЕП від 7. 8. 1942. Згідно з ним Східні медалі можуть отримувати: приналежні до іноземних народів добровольці з визволених областей.

2.) Відзначення за хоробрість та вислугу для представників східних народів, див. АГМ № 667 від 21. 8. 1942.

Для розподілу цих відзначень визначені:

а) місцеві охоронні з’єднання;

б) добровольці з місцевих мешканців та звільнені військовополонені, які тривалий час виконуть допоміжну службу у війську.

Розподіл німецьких (відзнак) відзначень передбачений лише для німецьких вояків.

За дорученням підписав:

Ґроліґ

Полковник

Для правильності:

Підписав: підпис

Гауптман.

Розподіл:

як звичайно.

4

Сов, секретно Справка № З

По данньїм НКВД УССР на 20.10.42 г.

Германское командование на оккушірованной территории Украиньї в начале 1942 года приступило к формированию частей т. н. "Української армії”.

В разных местах Украиньї сформированньїе части носят различньїе названия, как то: части "Всеукраинской Освободительной Армии” (ВОА), "Украинской национальной армии”, "Азово-Черноморской армии”, "Вільні козаки”, "Українські козаки”, "Українські полки”, "Українські сотні”, "Українські добровільці”.

Повсеместно распространеньї случаи насильного вовлечения молодежи в "добровольческие части” "Української армії”, особенно среди военнопленньїх.

Личньїй состав сформированньїх частей проходит обучение под руковод-ством немецких офицеров, обучаясь строевой службе и умению владеть оружием. В Полтаве и Києве существуют специальньїе школьї ”ВОА”.

Сформированньїе части используются на фронте для борьбьі с Красной Армией, в обозах немецкой армии, для борьбьі с партизанами на оккупи-рованной территории, по охране лагерей военнопленньїх, железньїх дорог. По другим данньїм, ати части формируются и готовятся для посьілки на фронт против Красной Армии.

Форма одеждьі втих частей различна. Большинство их одето в серьіе красноармейские шинели, некоторьіе части носят серьіе шинели со стоячими воротниками. На петлицах знак черепахи и немецкие погоньї желтого цвета, отдельньїе части носят синие жупаньї. Многие части одетьі в форму немецких солдат.

Отличительньїми знаками у большинства солдат зтих частей являются различньїе повязки на рукавах — как-то: желтая повязка с желто-синим кругом, цветньїе нашивки в виде знака "трезуб”, кокарда на пилотке с буквами ”ВОА” и др.

По данньїм от 11. 10. 42 г. начальник Полтавской школьї разведчиков рассказьівал, что на Украине сформирована украинская армия, которая насчитьівает около 150 тисяч человек. В г. Києве в газетах публиковалось также о том, что существует укр. армия.

Наиболее распространенное название — украинские добровольческие части.

22. 11. 42

Ст. пом. нач. разв. отд. УШПД серж. г/б Бобьірь

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп.1. -Спр. 211. — Арк. 7–7 зв.

5

Сов, секретно Справка № З

По данньїм НКВД УССР на 24.10.42 г.

В июле 1942 г. в г. Харькове бьіло сформировано около полка украинской армии. Все солдати зтого полка бьіли одетьі в нем. форму с серцевидним щитком желто-голубого цвета на рукаве. Сформированная часть бьіла направлена на Кубань для участия в боях против Красной Армии.

В с. Валки Харьк. обл. при участии украинских националистов бьіл произведен отбор курсантов в школу по борьбе с партизанами.

После окончания такой специальной школьї в Полтаве курсанти били одетьі в короткие красноармейские шинели с кокардой на пилотке, на которой били букви "Всеукраинская Освободительная Армия”.

Лица, окончившие зту Полтавскую школу, в августе 1942 г. били направлень! для борьбьі с партизанами в Воронежскую и Курскую области.

23. 11. 42

Ст. пом. нач. разв. отд. УШПД серж. г/б Бобьірь

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. -Спр. 211. — Арк. 12–12 зв.

6

Abschrift.

Oberkommando des Heeres H. Qu. OKW, den 3.2.43.

Gen. StdH/Gen. Qu.

Abt. Nr. 1. Verw. (Qu 4)

Nr. 11/647/43

Betr, Landeseigene Hilfskräfte.

Die Zuverlässigkeit und Schlagkraft der Ostlegionen und landeseigenen Hilfskräfte hat sich bisher voll erwissen. Ihre Erhaltung und Steigerung kann sich entscheindend auf den Voriauf der Operationen auswirken. Die Verantwortung hierfür tragen die Oberkommandos der Heeresgruppen.

Zur Festigung des Vertrauens der landeseigenen Hilfskräfte in die deutsche Führung und zur Aufmachterhaltung von Ruhe und Sicherheit im Operationsgebiet wird befehlen.

1.) Die Oberbefehlshaber der Heeresgruppen habe.n als Inhaber der vollziehenden Ge walt in ihren Bereichen alle Massnahmen zu treffen, die das Vertrauen der landeseigenen Hilfskräfte і n die deutsche Führung und damit die Sicherheit im Operationsgebiet gewährleisten. Massnahmen, die die Sicherheit gefährden und Unruhe in die Bevölkerung tragen, sind zu unterbinden.

2.) Belohnung für hervorregende Leistung bezw. Bewährung.

Im Einvernehmen mit den zuständigen WifrtschaftJ-Dienststellen ist sofortige Vergrösserung des I loflandes bis zur Höchstgrenze bezw. Zuweisung eines Einzolhofes oder handwerklichen Betriebes oder städtischen Besitzes usw. als Priwateigentum durchzuführen. Die Höhe der Zuteilung ist nicht abhängig von der Zugehörigkeit zu einem bestimmten Personenkreis, sondern lediglich vom Grad der Bewahrung.

Durch Schenkung von Nutz- bezw. Zugtieren, landwirtschaftlichen Gerät usw. als besonder Auszeichnung kann der Aufbau der Eigenwirtschaft gefördert worden. Beschaffung und Bereitstellung durch zuständigen Landwirtschaftsfiihrer.

Beurlaubung einzelner hervorragend bewährter und grosszügig belohnter Bewerber aus dem deutschen Dienstverhältnis zur Bewirtschaftung ihres Besitzes schafft Träger einer wirksamen, positiven deutschen Propaganda auf dem flachen Lande und ist besonders geeignet, Misstrauen der Landsbevölkerung der deutschen Führung gegenüber zu überwinden.

3.) Die Versorgung der landeseigenen Hilfskräfte und ihrer Angehörigen (Familienunterstützung usw.) wird, soweit nicht bereits geschehen, in Kürze durch OKH im Sinne der Vorschläge der Oberkommandos der Heeresgruppen geregelt wurden. Auf Verfügung ОКН/ OdnStdll/genQu/IV а (III, 3) Nr. 1/48 569/42 vom 10. 10. 42 wird hingewiesen.

4.) Die Durchführung aller derartigen Massnahmen muß drastisch und wirkungsvoll sein. Sie sind propagandistisch voll auszunutzen.

I.A. gez. Wagner.

F.d. R.d.A.

Miltzur

Major I. G.

[Unterschrift]

NAUS. - T-3II. - Roll 165. -Frames 7217479- 7217 480.

Копія

Верховне командування Головна ставка ОКВ, 3. 2. 43

сухопутних військ

Генеральний штаб сухопутних військ

Відділ № 1, управління (4-ий квартирмейстер)

№ 11/647/43

Зміст: місцеві допоміжні сили.

Надійність та боєздатність східних леґіонів і місцевих допоміжних сил до теперішнього часу повністю виправдовували себе. їх збереження й збільшення можуть виявити вирішальний вплив на хід бойових дій. Відповідальність за це покладається на командування груп армій.

З метою зміцнення довіри місцевих допоміжних сил до німецького командування й для збереження спокою та безпеки у фронтовому районі наказую:

1) Командувачі групами армій, як носії виконавчої влади у своїх районах, повинні робити все для забезпечення довіри місцевих допоміжних сил до німецького командування й тим самим гарантувати безпеку в фронтовому районі. Припинити проведення усіх заходів, які шкодять безпеці й викликають неспокій серед населення.

2) Винагорода за видатні успіхи або особливі заслуги:

За узгодженням з відповідними господарськими службовими установами негайно здійснити збільшення присадибних ділянок до максимальної межі або передати у приватну власність окремі садиби, ремісничі підприємства або міську власність і т. д. Розмір винагороди залежить не від приналежності до якого-небудь певного кола осіб, а виключно від ступеня заслуг.

Даруючи за особливі заслуги корисні або в’ючні тварини, сільськогосподарський реманент і т. д., як особливе відзначення можна підтримувати створення приватних господарств. Отримання й надання здійснювати через відповідних сільськогосподарських керівників.

Надаючи особливо відзначеним й нагородженим німецьким командуванням високими нагородами кандидатам відпустку для управління усім господарством, ми, тим самим, створюємо носія дійсної, позитивної німецької пропаґанди на селі, що особливо корисне для подолання недовіри сільського населення до німецького командування.

3) Питання постачання місцевих допоміжних сил та їх сімей (підтримка сімей тощо) — якщо цього не відбулося до сих пір — у найближчий час буде вирішене через ОКГ в сенсі пропозицій командувань окремих груп армій. Звернути увагу на розпорядження ОКГ (Генеральний штаб сухопутних військ / генерал-квартирмейстер / IV а (III, 3) /№ 1/48 569/ 42 від 10. 10. 42.

4) Проведення усіх такого роду заходів мусить бути влучним та ефективним. Вони повинні повністю використовуватися в пропаґанді.

За дорученням підписав: Ваґнер Для правильності:

Мільцур

Майор

[підпис]

7

СОВЕРШЕННО СЕКРЕТНО КРАТКИЙ ОБЗОР

По материалам партизанской разведки о положений

на оккупированной территории в Полесской области, БССР

По состоянию на 15 февраля 1943 года./…/

Полицейские и добровольческие националистические формирования.

/…/ В Полесьи по линии железной дороги Лужинец“ Гомель дислоци-ровался до января 1943 года "отдельний Мозирский казачий отряд” общей численностью до 600 человек. Отряд нес службу охраньї железной дороги, мостов и стационарнмх сооружений. Отряд формировался в Шепетовском лагере военнопленньїх на У крайнє. Комплектование происхо-дило, в основном, за счет казаков Дона, Кубани и Терека. Причем, многие из военнопленньїх не являлись казаками и, не будучи уроженцами перечисленньїх областей, називали себя казаками и шли в казачьи формирования с целью вирваться из лагерей, режим в котормх бьіл рассчитан немцами на постепенное уничтожение пленньїх или на принуж-дение их зтим путем к ”добровольной” службе в такого рода казачьих, украинских и прочих националистических формированиях. Отряд дислоци-ровался по сотням в Житковичах, Кощевичах, Куликовичах, Василяничах и Овруче… Немцьі в гарнизонах сосредоточились в казармах и общежи-тиях, занимая преимуіцественно кирпичньїе здания. Вокруг зданий, занятьіх немцами, созданьї дерево-земляньїе укрепления с проволочнмм заграждением в 3–4 рядах. Полицейских и прочих добровольцев и воинские части "союзников” размещают отдельно… Характерно отметить, что немцьі совершенно не вьідают группового оружия добровольческим казачьим отрядам, а также воинским подразделениям своих союзников. /…/

НАЧАЛЬНИК РАЗВЕТОТДЕЛА БЕЛОРУССКОГО ШТАБА ПАРТИЗАНСКОГО ДВИЖЕНИЯ

Полковник /СКРЬІПНИК/

Старший помощник начальника развед. отдела

Майор госбезопасности /Ливанов/

Нацьіянальньїй архів Рзспублікьі Беларусь. — Ф. 3500 — Дзейнасть партьізанскіх загонав на тзріторьіі Палуднєвай Брларусі в гадьі Другой суеветнай вайньї. — Оп. 4. — Спр. 216. — Арк. 5.

8

СОВЕРШЕННО СЕКРЕТНО Зкз. № 1.

УКРАИНСКИЙ ШТАБ ПАРТИЗАНСКОГО ДВИЖЕНИЯ

СЕКРЕТАРЮ ЦЕНТРАЛЬНОГО КОМИТЕТА КП(б)У

Товаришу ХРУШЕВУ Н. С.

ДОКЛАДНАЯ ЗАПИСКА

об использовании немцами людских

контпнгентов из населення территорпи оккупированной Украиньї. По состоянию на ”23” апреля 1943 года.

гор. Москва

1943 год.

Поступившие в Украинский штаб партизаненого движения разведьіва-тельньїе данньїе и сообщения лиц, прибивших из тьіла противника о мероприятиях оккупационньїх властей по мобилизации людских резервов на оккупированной территории подтверждают, что немцьі, в силу больших потерь в личном составе, понесенньїх на восточном фронте и для обеспе-чения своего тьіла усилили нашим по использованию людских сил из местного населення.

Мероприятия зти в основном сводятся к следующему:

1. Мобилизация и отправка населення на восточньїй фронт для участия в боях с Красной Армией.

2. Формирование из местного населення и военнопленньїх отдельньїх частей и карательньїх отрядов для борьбьі с партизанами.

3. Привлечение военнопленньїх на службу в армию для обслуживания тьілов немецких частей.

4. Мобилизация местного населення для строительства оборонньїх сооружений и других работ.

5. Мобилизация и отправка рабочей сильї в Германию с очевидной целью заменьї своих рабочих с последующей отправкой последних на фронт.

Германское командование усиленно проводит формирование так назьіваемьіх добровольческих отрядов и частей из различньїх националь-ностей оккупированной территории.

Перед сформированньїми частями немцьі ставят следующие задачи: борьба с партизаненим движением; охрана обт» ектов, поддержание фашист-ского режиме на оккупированной территории и пополнение германских частей на фронте.

Следует отметить, что жестокий режим в лагерях принуждает многих военнопленньїх итти в формируемьіе части во избежание голодной смерти и в надежде облегчить себе переход на сторону Красной Армпи или партизан.

Отрядьі из местного населення, как правило, формируютея в принуди-тельном порядке.

Так, в Севском районе немцьі произвели мобплизацию молодежи, которую отправили в г. Зйкот для зкипировки и последующей отправки на Брянский фронт.

В г. Шостка таким же путем немцьі мобилизировали, якобьі для отправки на работу в Германию 5 000 человек. В действительности же мобилизированньїх обмундировали и отправили на фронт.

В конце 1942 года в г. Ромньї, Полтавской области, сформированьї смешанньїе части разньїх национальностей, всего 5 батальонов по 1 900 человек в каждом. Батальоньї предназначеньї для отправки на фронт.

В марте месяце с. г. в г. Овруч ереди местного населення упорно циркулировали слухи о предполагаемой мобилизации населення для обучения и отправки на фронт.

Создавая национальньїе отрядьі и части, немецкое командование стре-митея обеспечить охрану тьіла при незначительном количестве своих кадрових частей, направляя свои основньїе кадровьіе части из тьіла на фронт.

Наряду с зтими задачами немецкое командование преследует и политические цели: формируя национальньїе части, оно стремится разжечь национальную вражду между народами СССР на оккупированной территории, натравить один народ на другой, создавая при зтом видимость непрочности советского тьіла, которая, якобьі, при наличии немецкой оккупации создаст условия для возникновения гражданской войньї в СССР.

Практика показьівает, что расчетьі немецкого командования не оправдьіваютея. Сформированньїе части не устойчивьі, при столкновении с партизанами оказьіваютея небоеспособньїми. Национальная травля не прививаетея. Есть случаи полного разложения и распада зтих частей. Немецкому командованию чем дальше, тем больше приходитея держать зти "добровольческие” части под контролем своих войск.

В начале оккупации, для поддержания фашистского режима, немецкое командование создавало из числа дезертиров, кулацких и уголовньїх зле-ментов добровольческие полицейские формирования. В связи с возроешим партизаненим движением полиция оказалась не в силах справиться с задачей охраньї тьіла.

Число добровольцев оказалось слишком незначительньїм и немецкое командование, действуя методами подкупа, провокации, запугивания и террора, приступило к формированию отдельньїх национальньїх частей из числа военнопленньїх и местньїх жителей путем открьітой мобилизации под маркой ”добровольности”. Летом и осенью 1942 г. большие потери на фронте и все возрастающий рост партизаненого движения принудили немецкое командование перейти от скрьітой мобилизации населення к открьітой. Призванньїх вьізьівали повестками. Примерно: "гражданину деревни Верхняя Кубань, ГЛАЗУНОВУ Александру Кирилловичу. Ваша явка в волостное управление 10 июля с. г. к 7 часам утра обязательна. При явне иметь при себе: две парьі белья, ложку, кружку и крепкую обувь. За неявку вьі будете привлеченьї по закону воєнного временп [к] военно-полевому суду”. Подпись старшини и командира вооруженньїх сил района. В значительной степени мобилизация производитея по разверстке.

Наряду с принудительньїм и репрессивньїм методами комплектований национальньїх частей, немецкое командование широко применяет все-возможньїе способи подкупа. По зтому поводу в приложении к особому распоряжению по разведслужбе № 51 от 6. 9. 42 немецкого начальника спецслужбьі указьіваетея:

”Антипартизанские отрядьі следует укомплектовмвать не из русских под командой немцев. Русские крестьяне, получившие землю или собствен-ность и те русские, которме пострадали от партизан — напій лучшие помощники в борьбе с партизаненими бандами. Все русские, воюющие на нашей стороне, должньї бить хорошо обеспеченьї. Щедрость здесь весьма кстати и сохранит нам много немецкой крови. Кроме того, за каждого убитого партизана следовало би давать вознаграждение деньгами, водкой, табаком и т. д.”

Такими методами — подкупа, провокации, запугивания, насильственной мобилизации били созданн и еоздаютея следующие отряди и части:

В г. Суми расквартирована часть "украинской национальной армии”, численностью до 2 500 человек. В г. Белополье Сумской области располо-жено до двух полков.

В северной части Сумской и Черниговской и южной части Орловской области действует сформированннй в г. Днепропетровске добровольческий казачий корпус в составе двух дивизий по 3 полка, численностью 2 500 человек каждий. Рядовой состав корпуса украинцьі, офицерский — немцьі и мадьяри. Командует корпусом предатель генерал-майор КОРНЕЕВ.

В г. Конотоп дислоцируется украинский казачий отряд, численностью 250 человек.

В Идрице дислоцируется украинский батальон.

В Духовщине отряд добровольцев-украинцев в количестве 300 человек.

В г. Глухове расположен 134 украинский строительннй батальон в количестве 400 человек.

В районе г. Шостка расположен батальон "вольного казачества” в количестве 350 человек.

В г. Ровно отряд украинской национальной армии 1 000 человек. В г. Харькове полицейский полк и украинский батальон.

В декабре 1942 г. в Черниговской области формировались украинские национальньїе батальоньї из мобилизированной молодежи 1925–1926 гт. рож-дения. Командний состав укомгілектирован украинцами и молодими немец-кими офицерами. Мобилизированньїе проходили воєнную подготовку. Один из батальонов разместился в г. Глухов, второй в Зсмань, Сумской области.

Осенью 1942 г. на Украине из военнопленньїх производилось форми-рование таджикско-узбекского национального корпуса, численность которого доходила до 20 000 человек. К работе по формированию бьіли привлеченьї привезеннме из Германии мулли. Вступающим в корпус обеїцались всевозможньїе льготьі. При атом било обьявлено, что таджики и узбеки являются арийцами.

Помимо атого на оккупированной территории Украинм имеется ряд частей других национальностей (латьіши, литовцьі).

В охраннне и полицейские отряди и части немецкое командование проводит открмтую мобилизацию мужского населення в возрасте от 17 до 55 лет.

В административний аппарат немцьі также привлекают местное население, в основном бивших военнослужаїцих советских учреждений.

В отдельньїх наиболее крупних городах Украинм районного и област-ного значення, как правило, дислоцируются отряди и части из местного населення, военнопленньїх и др.

Понимая неустойчивость атих "добровольческих” частей, немцм в операциях против партизан зачастую вмнужденьї применять следуюіцую тактику: впереди пускают "добровольческие” отряди, за ними идут мадьярские части, как также малоустойчивме, а немецкие части всегда идут последними.

Всемерно стремясь вибросить на восточннй фронт возможно большее число своих солдат, освободив их от тиловой служби, немецкое командование пошло на путь приема на воєнную службу военнопленньїх.

В директиве командования 79 немецкой дивизии от 9. 2. 43 об увеличении боевого состава предписнвалось в целях освобождения солдат-немцев для участия в боях с оружием в руках, в самих широких размерах использовать военнопленньїх на работах во втором ешелоне. Кроме того каждьій пехотньїй полк должен сформировать по одной саперной роте, численностью до 100 человек, из военнопленньїх добровольцев. Командно-административнмй состав рот — немцьі. Все зачисленнме в части военно-пленнме получают полньїй паек немецкого солдата.

/••/

НАЧАЛЬНИК УКРАИНСКОГО ШТАБА

ПАРТИЗАНСКОГО ДВИЖЕНИЯ

КОМИССАР ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ

/СТРОКАЧ/ ЗАМ. НАЧАЛЬНИКА РАЗВЕДОТДЕЛА УКРАИНСКОГО ШТАБА ПАРТИЗАНСКОГО ДВИЖЕНИЯ — МАЙОР

/МОКРОВ/ ”21” апреля 1943 года.

№ 0002919

гор. Москва.

сс.

ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 23. — Спр. 535. — Арк. 5-10. 17.

9

Am 19. 5. 1943, 17 Uhr. gaben Reichsminister Dr. Lammers und ich dem Führer ein kurzes Resume über die mit dem Reichsminister Rosenberg und dem Reichskommissar Koch geführte Besprechung; am 17.15 Uhr wurden die Herren Rosenberg und Koch zu gelogen.

I..J Rosenberg erwähnte darnach die Aufstellung der galizisch-ukrainischen SS-Division und die Feststellung Prützmann’s; Koch mache durch seine Politik täglich neue Banden.

Koch: Es gäbe in Podolien Banden, die aus Ruthenien gekommen seien. Man müsse bemerken, dass die Italiener und andere Bundesgenossen ihre Waffen vielfach verkauft hätten; diese Banden seien im übrigen nicht bolschewistische Banden, sondern national-ukrainische Banden und sie kämen nicht aus dem Osten, sondern aus dem Westen….

Führer: Die politische Zustimmung der Ukrainer gewinne man — parallele Generalgouvernement! — nicht angesichts eines notwendiger Weise harten Vorgehens.

Der Führer verwies weiter darauf, das die russische Ukraine nicht mit dem österreichischen Galizien zu vergleichen sei: die in Galizien lebenden Ukrainer seien sehr lang unter österreichischer Herrschaft gewesen. Diese österreichisch galizischen Ruthenen seien mit dem österreichischen Staat eng verflochten. Dort im Galizien sei es also möglich, durch die SS eine Ukrainer-Division aufstellcn zu lassen.

Demgegenüber könne die Armee solche Divisionen nicht aufstellen; die Versuche seien gescheitert; man habe ein georgisches Bataillon aufgestellt, man habe ein armenisches Batail Ion aufgestellt, sämtlich seien sie glatt zu den Russen übergelaufen; die Erfahrungen mit den von der Armee aufgestellten Bataillonen seien miserable.

Der Führer betonte eindringlich, man könnte nach allen geschichtlichen Erfahrungen die unterworfenen Völker nicht als Bundesgenossen einstcllen und verwenden. Die superklugen Leute sollten sich einmal an die Römer erinnern, die das schon mit den Galliern versucht hätten.

Demgegenüber sei festzustellen, dass jene Politik richtig sei, die uns die meisten Lebensmittel etc. garantiere. Reichsminister Rosenberg müsse also auf die örtlichen Stellen hören und auf deren praktische Erfahrungen. Der grösste Ukrainer-Freund des verganenen Welt kriegs, der Feldmarschall Eichhorn, sei von den Ukrainern ermordet worden.

Der Führer schilderte dann die Erfahrungen, die Deutschland mit dem polnischen Staat machen musste; auch damals hätten superkluge Leute gemeint, man werde die Polen gewinnen, wenn man ihnen möglichst viele Freiheiten gebe, wenn mann sie bewaffne, wenn man den polnischen Staat garantiere usw. usw. Man habe [Klinische Bataillone aufgestellt, die dann den Grundstock der national-polnischen Armee gebildet hätten.

Im übrigen müsse der Führer auf eine Denkschrift verweisen, die er schon vor langer Zeit einmal gelesen habe; ihr Verfasser sei ein in Deutschland lebender Ukrainer gewesen. Er habe darauf hingewiesen, dass Ukrainer und Gross-Russe keineswegs Gegensätze seien, sondern im Gegenteil sei die Ukraine das Mütterschen Russlands und die Ukrainer seien die stärksten Vertreter des grossrussischen Weltreiches.

Der Führer betonte weiter: “Wir unterl iegen dem harten Gesetz des Krieges; dieses Gesetz verlangt, dass wir uns aus der Ukraine Lebensmittel und Arbeitskräfte herausholen. Nur schwächliche Generale können glauben, dass wir durch irgendwelche schönen Redesarten Arbeitskräfte gewinnen könnten”.

Nur schwächliche Generale können glauben, dass wir die Ukrainer für uns gewinnen, wenn wir sie bewaffnen; sie sehen nicht den zweiten Schritt einer solchen Bewaffnung.

Das ukrainische Pferd muss unter dem harten Gesetz des Krieges aufgezäurnt werden; die Meinung, durch Güte gewinnen zu können, ist falsch, denn wir brauchen die Lebensmittel, wir müssen den Anbau erzwingen, wir müssen die Arbeitskräfte herausholen! Angesichts aller dieser Forderungen können wir doch nicht erwarten, dass die Ukrainer für uns auch noch sterben wollen!

Wenn wir die Ablieferungen erzwingen und Arbeitskräfte herausholen, so ist das doch weniger, als wenn wir die Ukrainer auffordern, im Kampf gegen die Russen zu sterben… Wir wollen die Ukrainer doch nun aber nicht besser behandeln als unser eigene Volk!

/…/

Schluss 18. 40 Uhr.

BA.-R58.-Akt 1005.-Fol. I.-S.2–7.

19. 5. 1943, о 17-ій годині, райхсміністр д-р Ламмерс та я подали фюрерові коротке резюме про розмову з райхсміністром Розенберґом та райхскомісаром Кохом; о 17. 15 воно було передане панам Розенберґові та Кохові.

/…/ Після цього Розенберґ згадав про створення галицької української дивізії СС і позицію Прюцмана; Кох своєю політикою щоденно створює нові банди.

Кох: На Поділлі діють банди, які прийшли з Рутенії. Треба відзначити, що італійці та інші товариші-союзники багаторазово продають їм зброю; ці банди, втім, не більшовицькі, а націонал-українські банди і вони приходять не зі Сходу, а із Заходу…

Фюрер: Політичну згоду українців необхідним чином буде отримано — подібно до Генеральної губернії! — не зважаючи на суворі умови.

Далі фюрер звернув увагу на те, що російську Україну не треба порівнювати з австрійською Галичиною; українці, які живуть в Галичині, дуже довго перебували під австрійським пануванням. Ці австрійсько-галицькі рутени тісно пов’язані з австрійською державою. Там, в Галичині, отже, інстанціям СС можна дозволити створювати українську дивізію.

На противагу цьому армія не може створювати таких дивізій; спроби цього не вдалися. Було створено один грузинський батальйон, було створено один вірменський батальйон; усі вони спокійно перейшли до росіян. Досвід зі створеними армією батальйонами є неґативним.

Фюрер особливо наголосив на історичному досвіді, який свідчить про те, що поневолені народи ніколи не були союзниками. Надрозумні люди повинні пам’ятати про римлян, які вже намагалися зробити це з ґаллами.

На противагу цьому він вказав, що правильною є будь-яка політика, котра ґарантує нам принаймні харчі тощо. Райхсміністр Розенберґ також мусить прислухатись до місцевих інстанцій та їх практичного досвіду. Українці вбили великого друга українців з минулої світової війни, фельдмаршала Айхгорна.

Після цього фюрер вказав на досвід того, як Німеччина мусила поводити себе з польською державою; надрозумні люди тоді також вважали, що поляки будуть вдячні, коли ми їм дамо якомога більше волі, коли ми їх озброїмо, коли буде ґарантовано польську державу і т. д., і т. п. Було створено польський батальйон, який став основою національної польської армії.

В іншому фюрер вимушений згадати про меморандум, який він читав задовго до цього; його автором є українець, який живе у Німеччині. З цього приводу він вимушений наголосити, що українці та великороси не є в жодному протиставленні одні до одних, а, навпаки, Україна є матінкою Росії, й українці є найсильнішими представниками великоросійської світової держави.

Фюрер далі наголосив: ”Ми підлягаємо суворому законові війни; цей закон вимагає того, що ми повинні брати з України харчі та робочу силу. Лише слабкодухі генерали можуть думати, що ми можемо отримати робочу силу будь-якого роду гарними промовами”.

Лише слабкодухі генерали можуть думати, іцо ми схилимо українців на наш бік, якщо ми їх озброїмо; вони не бачать другого кроку, який може настати після такого озброєння.

Український кінь мусить підпорядковуватися суворому закону війни; думка про те, що товарами можна схилити на свій бік, є помилковою; оскільки ми потребуємо харчів, ми мусимо застосовувати примус, ми мусимо забирати робочу силу! Зважаючи на усі ці вимоги, ми не можемо очікувати на те, що українці ще й захочуть вмерти за нас!

Коли ми добиваємося силою постачання і вилучаємо робочу силу, то тим менше ми можемо вимагати від українців вмирати у боротьбі проти росіян… Ми не можемо трактувати українців краще, ніж наш власний народ!

/…/

Закінчено о 18. 40.

10

Віримо, що перемога буде наша.

Добрий день шановна редакціє "Українського добровольця”.

Із далека посилаємо Вам наше гаряче поздоровлення і бажаємо Вам найбільших успіхів у Вашій праці. Бажаємо Вам самі найлучші побажання, якнайскорішої побіди над большевицькою зграєю.

Шановна редакціє, нам випадково попав до рук "Український Доброволець”; давно не бачивши такої щирої української газети, ми взялись за неї як за наше спасенна. Нам від радости скорше забилось серце, прочитавши такі горячі слова любови до нашої Батьківщини, ми готові були іти в рішаючий бій аж до перемоги. В наших серцях з’явилось вічне полум’я любови до нашої Батьківщини, з’явилась тверда віра, що побіда буде наша. Більшовикам вже більше не прийдеть[ся] панувати над Україною, бо українська нация, бо український народ вступив в боротьбу із більшовиками, поруч із славним німецьким народом і з другими народами Європи.

Шановна Редакціє! Ми звертаємось до Вас із проханням, що ми хотіли б діставати нашу боєву газету "Український Доброволець”. Ми тепер знаходимось в німецькій армії і воюємо протів большевицьких банд, наносимо їм удар за ударом. Нас ту[т] є багато українців, ми хотіли б набирати знання і з "Українського Добровольця”. Ми віримо, що ви нам ніколи не відмовите у нашому проханню і будете нам посилати (по нашому Feldpost 00960).

Будьте так добрі і не відмовте у моєму проханню.

Кріпко Вас поздоровляємо

Українські Вояки [Літо 1943]

ЦДАВО України. — Ф. 4465. — Оп. 1. -Спр. 89. — Арк. 5.

11

СОВЕРШЕННО СЕКРЕТНО НАЧАЛЬНИКУ УКРАИНСКОГО ШТАБА

ПАРТИЗАНСКОГО ДВИЖЕНИЯ

КОМИССАРУ ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ

тов. СТРОКАЧ ДОКЛАДНАЯ ЗАПИСКА.

О политико-зкономическом положений оккупированной территории Донбасса по документам "Организации Украинских Националистов”.

/…/ Мьі располагаем документом, обнаруженньїм в 1943 году в помещении гестапо в г. Харькове, составленньїм, очевидно, одним из областньїх руководителей в руководящий центр, из которого становится

ясньїм то внимание, какое уделяют в своей организационно-политической работе бандеровцьі Донбассу вообще и рабочим Донбасса в частности…

При активной помоіци украинско-немецких националистов оккупантьі питались создать так назьіваемую ”украинскую народную армию” (УНА) для использования ее в боевьіх операциях на советско-германском фронте.

Из документа видно, что зта попьітка оккупантов провалилась.

Вот что по зтому поводу пишут бандеровцьі:

"Попьітка создать "украинскую народную армию”, о которой так много говорилось, закончилась весьма плачевно. Весной и летом бьіло сформи-ровано 100 взводов. Каждий взвод бьіл подчинен немецкому батальону. Взвод, большей частью, состоял из украинцев, однако, бьіли также русские и другие национальности.

Питание в частях ”УНА” хуже, чем в немецких воинских частях. Плохо состоит дело с одеждой.

В ”УНА” некоторьіе вступают добровольно, чтобьі не умереть в гілену от голода, но большинство набирается принудительно. Зта армия в политическом отнопіении безьідейная, никакой цели не имеет, и для воєнних операций совершенно непригодна.

Немцн говорят, что в "украинской народной армии” началась гризня. Рассказьівают, что отдельнне сформированнне казачьи ескадрони сража-ются хорошо, а украинские отрядьі могут показьівать только спини”.

/-./

НАРОДНЬІИ КОМИССАР ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ УССР

КОМИССАР ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ

/САВЧЕНКО/

11 сентября 1943 г.

№ 152/сч

г. Калач

Воронежской области.

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. -Спр. 227. — Арк. 75, 78, 81–82, 85.

12

СОВЕРШЕННО СЕКРЕТНО

НАЧАЛЬНИКУ УКРАИНСКОГО ШТАБА

ПАРТИЗАНСКОГО ДВИЖЕНИЯ

КОМИССАРУ ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ

тов. СТРОКАЧ СПЕЦИАЛЬНОЕ СООБЩЕНИЕ

Об "Украинском освободительном войске” и "Военпом Комитете Галипии”.

По имеющимся у нас сведениям, немцьі наряду с т. н. "Русской Освободительной Армией” — ”РОА”, оргаиизовали и ”Украинское осво-бодительное войско”.

Целью создания зтого ”войска” является использование его так же, как и частей ”РОА”, в качестве живой вспомогательной сили для борьби с Красной Армией на фронте.

Судя по тем данньїм, которими ми располагаем, части "Украинского освободительного войска” не входят в систему ”РОА” и не имеют самостоятельного оперативного штаба, а подчиняются соответствуюіцим штабам немецкой армии.

Из организованнмх немцами соединений вьшіеуказанного ”войска” нам пока известна "Галицька стрілецька Дивізія СС”.

Об организации зтой дивизии 28 апреля 1943 года во Львове бьіло обт>явлено губернатором Галиции — доктором ВЕХТОРОМ в форме специального "Государственного акта”.

1. 7. 43 г. вьппел первьій номер газетьі "Украинский Доброволец”, предназначенной для популяризации украинского "добровольческого” движения. Адрес редакции — полевая почта № 38716.

Характерно отметить, что на зтой газете в качестве змблемьі поставлен "тризуб”, снятьій немцами в середине 1942 года со всех украинских газет, издававшихся на оккупированной территории Украиньї.

Одновременно с обт. явлением "Государственного акта об организации "Галицької Стрілецької Дивізії СС”, губернатор ВЕХТЕР создал т. н. "Воєнний Комитет Галиции”.

В системе "Воєнного Комитета”, которьій, как сообщают немцьі, "имеет обпіирньїй круг задач”, организована "вербовочная комиссия”.

Нет никакого сомнения, что и "Воєнний Комитет” и "вербовочная комиссия” имеют основной своей задачей — привлечение возможно большего числа добровольцев в организуемме немцами из украинцев воинские части.

Во главе "Воєнного Комитета” поставлен в качестве председателя его галицкий националист, инженер ХРОНОВЯТА.

Активную роль в создании "Галицької Стрілецької Дивізії СС”, а также в организации, в связи с зтим, украинско-немецкой демонстрации, играл "Украинский Центральний Комитет” — УЦК во Львове, во главе с профессором КУБИЙОВИЧЕМ, а также круги униатской церкви, во главе с митрополитом ШЕПТИЦКИМ.

Как известно, УЦК находится в сфере влияния Мельниковской группьі ОУН.

Таким образом, мельниковские круга ОУН принимают активное участие в организации украинских добровольческих воинских частей, хотя в газете "Український Доброволець” ОУН совершенно не фигурирует.

Украинские националистические круги, возлагая большие надеждьі на создание "Галицької Стрілецької Дивізії СС” и "Воєнного Комитета”, считают, что весна 1943 года "принесла украинскому народу осуществление его наиболее глубокой и святой мечтн”.

Дальнейший ход вербовочной кампании украинских националистов и организации из них немцами воинских частей на оккупированной территории нами изучается.

НАРОДНЬІЙ КОМИССАР ГОСУДАРСТВЕННОЙ

БЕЗОПАСНОСТИ УССР

КОМИССАР ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ

/САВЧЕНКО/

11 сентября 1943 г.

№ ЗО7/гб

г. Харьков.

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. -Спр. 227. — Арк. 118–122.

13

СОВЕРШЕННО СЕКРЕТНО СЕКРЕТАРЮ ЦК КП(Б)У

тов. КОРОТЧЕНКО Д.С.

СПЕЦИАЛЬНОЕ СООБЩЕНИЕ.

Об украинском воинском соедннении генерала ОМЕЛЬЯНОВИЧА-ПАВЛЕНКО.

В дополнение к наїпему сообіцению об "Украинском Освободительном Войске” и "Военном Комитете Галиция” за № ЗО7/гб от 11 сентября 1943 года сообщаем, что в системо зтого "войска", кроме "Галицької Стрілецької Дивізії СС” действует украинское добровольческое воинское соединение под командованием генерала ОМЕЛЬЯНОВИЧА-ПАВЛЕНКО.

ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО, как известно, бьівш. петлюровский генерал, командовавший "армией”, которая совершила в 1920 году "героический” т. н. "Зимовий похід” из Украиньї в змиграцию. До войньї ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО проживал в Чехословакии, в г. Праге, и стоял в своє время во главе "Українського Військово-Наукового Товариства” — (УВІІТ), претендовавшего стать петлюровской военной акаде-мией для змигрантов. Практически, до польско — германской войньї, ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО бьіл связан с петлюровским правительством "УНР”, находившимся в Польше. После разгрома Польпіи, ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО переіпел в лагерь украинско-немецких националистов.

Украинское воинское соединение, которьім командует генерал ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО, создано немцами еіце в начале 1942 года и использовалось ими в качестве карательного отряда для борьбьі с партизанами, в частности, в районе г. Овруч, Житомирской обл.

За период своих карательньїх операций, отряд ОМЕЛЬЯНОВИЧА-ПАВЛЕНКО потерял убитими 120 чел.

В июне с. г. ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО приезжал в качестве "гостя” немецкого командования в Берлин и Потсдам.

Во время пребьівания в Берлине, ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО вел какие-то переговорьі с немцами по воєнним делам, касающимся украинцев.

Нами принимаются мери для получения более подробньїх данньїх о воинском соедннении генерала ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО.

НАРОДНИЙ КОМИССАР ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ УССР

[особистий підпис] /САВЧЕНКО/ ”14” сентября 1943 г.

№ 310/гб

г. Харьков.

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. -Спр. 227. — Арк. 123–126.

14

СОВЕРШЕННО СЕКРЕТНО НАЧАЛЬНИКУ УКРАИНСКОГО ШТАБА

ПАРТИЗАНСКОГО ДВИЖЕНИЯ

КОМИССАРУ ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ

тов. СТРОКАЧ СПЕЦИАЛЬНОЕ СООБЩЕНИЕ

О ”109 курене” украинской полиции.

В дополнение к нашему № 310/гб от 14. 9. 43 г. сообіцаю, что генерал ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО, до назначений в систему т. н. "Українського визвольного війська”, командовал ”109 куренем” украинской полиции.

”109 курень” украинской полиции активно оперировал в районе г. Винницьі по борьбе с партизанами.

Нам стало известно, что в має и начале июня 1943 года в г. Ровно, Ровенской области, состоялись церемонии награждения немцами преда-телей из ”109 куреня” за боевьіе заслуги в борьбе с партизанами — отличием — "Звездой с мечами на зеленой ленте”.

Зта звезда учреждена Гитлером в 1943 году специально для награждения "заслуженньїх лиц из народов Востока”*. Звезда с мечами дается в награду ”за проявленную храбрость в боях под немецким командо-ванием”, звезда без мечей — ”за особо вьідаюіцуюся деятельность на территории Восточньїх областей”,

Звезда учреждена в таких видах:

бронзовая — второго класса, на темно-зеленой ленте,

серебряная — второго класса, на светло-зеленой ленте с бельїми краями, золотая — второго класса, на зеленой ленте с красньїми краями. Звезда первого класса — серебряная и золотая без лент.

Награждение отими отличиями имеют право производить коман-дуюіций вооруженньїми силами, начальник полиции, рейхскомиссар или генеральний комиссар — в зависимости от того, к какому роду служби относится кандидат.

Из ”109 куреня” звездой с мечами награжденьї: бьівший командир — генерал ОМЕЛЬЯНОВИЧ-ПАВЛЕНКО, поручики ЛАГОДА, МАНЧЕНКО; хорунжие САВЧУК, КОРБИЛО, ГОНЧАРУК и врач ПРОЦЕНКО.

Из рядових полицейских награждение получили 21 человек.

После ухода генерала ОМЕЛЬЯНОВИЧА-ПАВЛЕНКО, командиром ”109 куреня” украинской полиции немцами назначен украинский змигрант — полковник ФЕЩЕНКО-ЧОПИВСКИЙ.

НАРОДНИЙ КОМИССАР ГОСУДАРСТВЕНІІОЙ БЕЗОПАСНОСТИ УССР

КОМИССАР ГОСУДАРСТВЕННОЙ БЕЗОПАСНОСТИ

[особистий підпис] /САВЧЕНКО/

”23” сентября 1943 г.

№ 358/гб

г. Харьков.

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. -Спр. 227. — Арк. 127128.

15

УКРАЇНЦІ, СПОВНІТЬ СВОЄ ПРИЗНАЧЕННЯ!

На всіх українських землях лютує ворожий терор. Всі ворожі сили тіла і духа спрямовані на винищення Українського народу. Над нашим Святим Дніпром московські орди кинулись диким звіром на Укр. Націоналістичний Рух, бо рух цей несе смерть Москві, а панування Україні.

Нічого не вдіє терор московських теренів і нічого не вдіє НКВД.

Сотки тисяч розстріляних та заморожених над ледовим московським морем Українських Революціонерів витягають местницькі кулаки в сторону Москви. Пімсти взивають міліони погибших з голоду і розстріляних НКВД наших братів!

Так, ми Леґіонери-Націоналісти маємо пімститись за ту неволю, катування, зневагу і наругу дикої Москви і дикої Варшави. За всі ці кривди будуть платити червоні кати Кремля своєю рогатою головою.

Відзначенням за хоробрість для народів Сходу.

Дорого заплатять вони за кров тих покатованих ними українських селян.

Українці! Зближаються важні світові події. Ми мусимо вплинути на уклад тих подій корисно для нас. Ані один стріл з укр. руки не сміє піти не тільки на користь наших ворогів, але навіть на марне. Всі наші стріли мусять бути вимірені в груди наших ворогів.

Пам’ятаймо, що ми не маємо нічого до втрачання, крім нашого життя, зато здобути можемо все. Тому йдім твердо і вперто вперід! Повороту нам немає! Бо наші вороги розтягли всі свої тенета, щоб знищити нас.

Йдім вперід! Що здобудемо, то буде наше, нашого народу і нашої історії.

Ми не сміємо надалі допустити до того, щоб червоні кати Кремля знову вирізували наш нарід, мов баранів. Між нами немає місця для маловірів, або для тих, що єднаються з Москвою. Тому вперід до боротьби! Це клич наших днів!

Вперід до перемоги! До слави! До чину, нас кличе Україна!

Вперід Український народе, завзято йди у великий бій, Тобі усміхається Київ, він буде знову Твій!

СЛАВА УКРАЇНІ!

УКРАЇНСЬКИЙ ЛЕҐЮН САМООБОРОНИ.

[Березень 1944 р.]

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. І. -Спр. 127. — Арк. 62.

16

Відпис.

ДО УКРАЇНСЬКИХ ЗБРОЙНИХ ЧАСТИН НІМЕЦЬКОЇ АРМІЇ.

Тверді умовини життя доказали нашому народові, що лиш тоді зможе жити і свобідно розвиватися, коли розвиток цей буде забезпечений власною збройною силою. Свідомість цієї життєвої правди зродила в нас сильні стремління до створення власної армії. Для здійснення наших стремлінь ми не оминули ніякої нагоди.

Зокрема, в німецькому поході на Схід ми старалися вбачати можливість для здійснення наших задумів. Німецьке військо ламало більшовицький фронт. На наших очах тратив сили відвічний ворог України — Москва. Здавалося, що наступив догідний час для створення власної армії. В цей момент новий наїзник скинув зі свойого обличчя маску. В місце кличів про право народів до вільного життя прийшло потоптання всяких прав поневолених народів. Німецький окупант виявив себе тим самим, чим була більшовицька Москва. Наш край обернено в колонію. Втрата України буде, однак, дуже болюча для Москви, щоб вона могла на неї погодитися. Кривавий змаг за простори нашої Батьківщини приневолив кидати в бій останні резерви військ. На фронтах повстали нові прогалини. Заповнення їх вимагало нових людських резерв, яких не посідали ні Москва, ні Берлін.

Більшовики, причуваючи свою неминучу загладу, рішили знищити й інші народи Європи. На кожночасному захопленні нових теренів, вони мобілізують усе населення та без підготовки кидають його на м’ясо ворожих гармат. Німеччина, закриваючи свою слабість, "робить ласку” народам Європи, "дозволяючи” їм кровавитись за її загарбницькі цілі. "Ласку” ще зроблено теж нашому народові та дозволено йому створити деякі військові частини. Наша постава до цього потягнення берлінських імперіалістів є відома українському населенню віддавна. Пізніше життя вповні її виправдало. Була, однак, частина нашого громадянства, що хотіла бачити в тих збройних частинах зародок будучої української] армії, та люди ці виявили повне незнання планів і засобів нім. наїзника.

Сьогодні українські збройні частини, в більшості позбавлені свого [українського] командування, розкинено по широких просторах Європи, наказуючи їм кривавитися з визвольними рухами європейських народів. В час, коли лиш мала частина Українських Земель лишилась в руках німецької армії, нашим відділам ще не дозволено вступити на простори їх Батьківщини, щоб тут боротися з московською неволею.

УКРАЇНСЬКА ПОВСТАНЧА АРМІЯ ШТАБ ЗАГОНУ "БОГУН”

Постій, дня 10 травня 1944 р..

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. -Спр. 339. — Арк. 425–426.

17

ЩО ПОВИНЕН ЗНАТИ УКРАЇНЕЦЬ У НІМЕЦЬКІЙ АРМІЇ.

Сучасна імперіалістична війна вступила в критичну фазу. Наші дотеперішні гнобителі, надломивши свої сили, наближаються до неминучого упадку. Недалекий вже час, коли український народ завершить свої змагання і побудує свою Самостійну Державу.

Розтративши свої власні сили, німецькі окупанти силою і терором заставляють тисячі українців іти в німецьку армію. Без резерв, виснажені, розбиті і зломані невдачами, німці хочуть нашою кров’ю рятувати своє безнадійне положення, заставляють нас гинути за свої імперіялістичні інтереси.

Що ж, отже, повинен знати кожний силою змобілізований українець у німецькій армії, про що не повинен він ніколи забувати:

1) Не забувай, що німецька армія — це ворог політичних і державних стремлінь українського народу.

Тому свій примусовий побут у німецькій армії використай для того, щоб навчитись військової справи і приготуйся до служби своєму власному народові в лавах Української Армії.

2) Знай, що німецька армія сьогодні б’ється за те, щоб німецькі імперіялісти на чолі з Гітлером могли поневолювати, грабити і винищувати всі європейські та позаєвропейські народи.

3) Будь свідомий того, що подібно, як ми, кожний народ хоче жити вільним життям у власній самостійній державі і боротись за свою волю.

Тому не дай себе вжити до поборювання повстанчих відділів поневолених народів.

4) Коли кинуть тебе німці до боротьби з національними повстанчимй відділами поневолених народів, ти не бийся з ними, покидай лави німецької армії і переходь на сторону повстанців. Розкажи їм про боротьбу українського народу за свою самостійну державу. Борись разом з ними за їхню волю. Коли кров там проллєш, чи положиш головою, то за святе діло визволення поневоленого народу.

5) Коли попадеш в англо-американський полон, то розкажи, що тебе мобілізували силою. Розкажи про знущання німецьких окупантів над українським народом та про героїчну боротьбу українського народу за свою державну самостійність.

6) Коли б по англо-американській стороні хотіли тебе включити в польський легіон або віддати більшовикам, протестуй проти цього. Шукай зв’язку з українськими організаціями і товариствами, які хочуть так, як і ти, Самостійної України.

7) Коли німці кинуть тебе на більшовицький фронт, не забувай, що проти тебе в окопах можуть стояти твої рідні брати й українці, або сини інших поневолених Москвою народів, так само насильно змобілізовані в Червону Армію, як ти в німецьку.

Старайтеся пізнати їх і порозумітися з ними, щоб ви не вбивали себе взаїмно за чужі інтереси більшовиків або німців.

8) Коли б тебе мали перекинути на чужину далеко від Батьківщини, бери якнайбільше зброї та амуніції і переходь до українських повстанчих відділів, щоб боротися за визволення українського народу. Перекажи твому братові червоноармійцеві-українцеві, щоб робив те саме.

9) Більшовикам в руки не попадай, бо знай, що в них ти не знайдеш ні пощади, ні спасіння. Після упадку Німеччини більшовики будуть одиноким ворогом українського народу і з ними прийдеться нам звести важкий бій.

10) У відношенні до чужинців поступай так, як личить членові українського лицарського народу. Будь до них чемний і ввічливий, шануй їхню культуру і політичні почування, будь гордий за твою національну приналежність.

11) Поширюй наші політичні ідеї, думки і гасла. Роз’яснюй потребу спільного фронту всіх поневолених народів в боротьбі проти імперіялістів. Поборюй ворожу пропаґанду імперіялістів, зокрема більшовиків, які тепер намагаються поневолити народи середньої Европи.

12) Коли біля тебе є українці, то впливай на них, щоб думали так, як ти, щоб всі ви створили одну спільну групу, свідому свого важкого положення і своїх великих завдань.

13) Не піднімай ніколи партійних дискусій, сварок, намагайся приєднати до одного гурта всіх українців, засліплених партійною вузькістю і нетерпеливістю.

14) Живи дружно — по приятельському — та помагай кожному українцеві без уваги на його освіту, професію, релігійні переконання, мову та місце народження. Будь готовий за свого брата віддати кожночасно все — навіть життя.

15) Будь постійно діяльний, але обережний. Бережись зрадників, ворожих аґентів і провокаторів.

Завжди і всюди пам’ятай, що твоє життя належить Україні. На рідних землях залишились тисячі борців, що в найтяжчих умовах ведуть криваву боротьбу за волю народу. Вони обороняють твоїх рідних, близьких і знайомих перед ворожим терором, насильством і знущанням. Прислухайся постійно до голосу, що йде з України.

А коли прийде вирішальна хвилина і народ покличе тебе до дій — не барись! Одинцем чи гуртами продирайтеся крізь ворожі фронти і кордони та зі зброєю в руках ставайте в лави рідної армії.

Слава Україні! Героям слава!

В червні 1944 року.

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 2. — Спр. 18. — Арк. 92–92 зв.

18

Звіт з проведеної розмови між вояками армії і'ен. Андерса а мною. До району 777 прибуло 4-х вояків з Італії, які служили в армії ґен. Андерса. З ними провів я кількагодинну гутірку, в якій вони ось що розказували:

”По скінченню війни англійці та американці передавали українців в руки большевикам. Ця передача тривала до 25. 5. 45. Пізніше англійці заборонили будь-кому виїжджати з їхньої окупаційної зони. 28. 5. 45 прийшов наказ, що всі українці та поляки, які працювали в Німеччині, мають зголоситись до англійської воєнної команди. Більшість послухала; одначе були такі, що не хотіли. На таких англ. військо робило облави по лісах та господарях та силою зганяло на означені місця.

Таких, як вони, зібрали з околиць горішньої Австрії 6 000 осіб і перевезли до Італії. В тому часі збирали теж українців, що служили в СС-дивізіях чи в вермахті, й також перевозили до Італії. Вони самі бачили, як українці з СС-дивізії в числі ок. 4 000 прорвались з большевицького оточення і перейшли на сторону Англії. Вояки армії маршала Тіта хотіли їх забрати до себе, одначе англійці не дали. Українців з легкою зброєю та возами пустили самих, вказавши тільки місце зголошення в їхній команді. Багато перебралось в цивільні одяги та тікало, одначе більшість говорила: ”Я так довго заглядав смерті в вічі і тепер нічого не боюся”. Багато українців попало в большевицький полон.

/…/

Постій, ЗО. 12. 45.

Р.

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. -Спр. 160. — Арк. 1–2.

SUMMARY

The principal purpose of this study is to explain the process of the establish-ment of the Ukrainian military formations within German Armed Forces in 1939–1945.The authorexamined numerous literature, memoirs of eyewitnesses and archival materials in Order to portray the history of Ukrainian military troops in the ranks of the Wehrmacht, Waffen SS and Luftwaffe during World War II. This research is also based on numerous Ukrainian press stories as well as on the reports of the Wehrmacht, Ukrainian organizations and the former People’s Commissariat of the Intemal Affairs [Narodnyi Komissariat Vnutrennikh Diel, NKVD] of the USSR,the former People’s Commissariat of the State Security [Narodnyi Komissa-rial Gosudarstvennoi Bezopasnosti, NKGB] of the USSR. The author attempts to explain the circumstances under which the Ukrainian military detachments within the Gei man Armed Forces were set up. Aparl from the study of the history of these formations, the author also pays much attention to the creation of other foreign units in the German army. The majority of the questions revealed in this work are treated in close relationships with Germany’s policy regarding other national units in the ranks of its East troops. It is particularly shown by which means Germany engaged Volunteers for the fight against the USSR (actually Soviet Russin) and from which groups of the population Ukrainian units were formed. The author concludes that the impossibility of the creation of Ukrainian military formations under their own national guidance was closely connected with Hitler’s negative position towards the renewal of an independent Ukrainian state. In this monograph, the author pro-vides pertinent details from both German and Ukrainian viewpoints. As such, he examines two general subject: Ukrainian plans to create a Ukrainian military force and German military and political responses.

After the short lasting Ukrainian independence of 1917–1920, Ukraine was partitioned into four parts. The largest part of Ukraine feil under the domination of the USSR.The second laigest part, Western Ukraine, feil under Polish occupation. In 1939, during the German invasion of Poland, the Soviet Union took over the Western part of Ukraine, up to the Curzon line, from Poland. Yet.it left a large part of the Ukrainian land west of the Curzon line under German occupation. Thus, а large number of Ukrainians, who had lived under Poland, now found themselves living on the territories occupied by the Third Reich. Many Ukrainian political leaders, including the President of the govemment of the Ukrainian Peoples Republic in exile [Ukralns’ka Narodna Respublika, UNR], found themselves on territories occupied by Germans, or in Germany proper. None of these political leaders had any support from England or the USA. They maintained their contacts with German political and military circles. Amorig them there were members of the Organization of Ukrainian Nationalists [Orhanizalsiia Ukraliis’kykh Natsionalistiv, OUNJ. Part of ihis gioup was under the leadership of Colonel Andrii Mel’nyk, called OLJN-M, and the other more militant under the leadership of Stepan Bandera, called OUN-B. They hoped that by suppoiting the Germans it would be possible to restore an independent Ukrainian state and to establish a national military force under Gei man aegis. On the other side, in the face of the war campaign against the Soviel Union. German military leaders planned to таке use of anti-Communist forcesamong va-rious East-European nations. Leaders of the German Military High Command |Oberkommando der Wehrmacht, OKW], were willing to grant independent Status to East-European nationalities in exchange for their co-operation and participation in the German war against the Soviet Union. With this aint in mind, Ukrainian units were foimed and trained by the Wehrmacht, mainly for Propaganda and also combat purposes.

The first attempt to oiganize the Ukrainian Legion, under the command of Majoi Hans Dehmel and Colonel Roman Sushko, was realized in the formation of two Battalions in the summer of 1939. the so called Mountain-Peasant’s Help [Bergbauern-Hilfe, ВВН]. In Ukrainian it was known as the Military Units of Nationalists [Viis’kovi Viddily Nacionalistiv], These groups of Ukrainians were formed by the Intelligence and Counter Espionage Services of OKW, Abwehr in short [Amt Aus-laitdsnachrichlen und Abwehr (AAA) der OKW]. They were created from Ukrainian emigrants and members ofOUN.They werecomprised mainly of Ukrainian university students studying in Austria and Germany, former soldiers, piisoners of the Catpatho-Ukrainian Army [Karpats’ka Sich], and deserters from the Polish Army. Their military training took place in an old castle in the village of Saubersdorf,near Wiener Neustadt, Austria, with Headquarters in Vienna. Their basic drilltng lasted 1 and one-half months. Training consisted of theoretical and practical topography, knowledge of weaponry, Sabotage (attack on police stations, plant mines, and com-munication), and practice in firing guns, hand-to-hand combat and so on. First and second battalions were comprised accordingly of two and three light infantry Companies made up of four platoons each; in all, 600 men. Soldiers were outfitted in Czechoslovakian uniforms, dyed black.

The Ukrainian Legion, as a pari of the 14th Army, Army Group (AG) South, took part in the Polish campaign. The battalions were transferred through Axis Slovakia and in smaller groups were attached to various German formations. The Ukrainian units crossed the River San, marched toward Stryi and the city L’viv. Its task: to move behind the front line, help oiganize local administrations on Ukrainian ethnic soil.inform thecivilian population about the Ukrainian liberation movement and, simultaneously, to strengthen the Legion by recruiting new volunteers while looking for the remains of the Polish army. After the German-Polish war ended in October 1939, the Legion was disbanded. Students retumed to their studies while others joined local guard forces. In 1940 most of them, as well as other Ukrainians, served in German paramilitary formations — Factory Guard [Werkschutz], Railroad Security [Balmschutz] and Auxiliary Police [Hilfspolizei]. From January of 1940, the former BBH soldiers wore an oval shaped cockade with the OUN style Trident (the middle upper part, substituted with a sword), and a small metal shield bearing the same Trident with the Cyrillic writing at the top of the shield “Slava Ukralni” (Glory to Ukraine).

Düring April-June 1941, Abwehr organized again two new Battalions mostly from adherents of OUN-B: Special group “Nightingale” [Sondergruppe “Nachtigall”] and Organization "Roland", known in Ukrainian as Units of the Ukrainian Nationalists [Druzhyny Ukra'ins’kykli Natsionalistiv, DUN]. The first of them was a Northern Unit, called “Nachtigall” and known also as Yevhen Konovalets’ Legion. Jts formation center was located near Cracow in former Labour Service barracks. There,German instructors trained volunteers that wore those Service uniforms.Those students who had pretensions to obtain sergeant-major posts continued their training in Germany. Others (about 50 students) moved into the Barvinok school. In Neuhammer in Silesia volunteers received Wehrmacht uniform and arms. The strength of the battalion was 330 soldiers and officers. It had four Companies. Lieutenant Hans Albrecht Herzner was the battalion commander: Captain Roman Shukhevych (his brother had been executed in the L’viv prison by NKVD) was considered the commander from the Ukrainian side. Erwein von Thun, Hohenstein, Friedrich Middel-hauwe and Schiller were the Companies’ Commanders. On the 18th of June, 1941, the battalion was transferred to the Radymno region which was contiguous to the USSR. By the time of the invasion of the Soviel Union, this Ukrainian unit was attached to the Ist Battalion of the Regiment “Brandenburg-800”. Both battalions were attached to the Ist Mountain Infantry Division and were ordered to march on L’viv. On the 30th of June, 1941, receiving the reconnaissance Information of the mass NKVD executions in L’viv, “Nachtigall” arrived in the city at 4.30 a.m. Its Companies occupied several Strategie and industrial locations. By that evening the Ukrainian Representatives Assembly declared the restoration of an independent Ukrainian state and Creation of a Ukrainian State Government. In addition, “Nachtigall” captured a radio Station in L’viv and there proclaimed this event. High Nazi officials, of course, did not agree with that proclamation.

Like “Nachtigall”, the Southern Unit of DUN, known as “Roland”, was set up by OUN-B shortly before the onset of the German-Soviet War. The training began in May 1941 and was conducted in complete secrecy in Saubersdorf. Supplied with the German instructors, the battalion was trained very intensively, spending a lot of time in the Alps. From the Ukrainian side the commander of this detachment was Yevhen Pobihyshchyi and front the German side Captain Novak. “Roland” was outfitted in former CzechoslovakianArmy Unifotmsdecorated with blueandyellow ribbons. Some Symbols of the former Ukrainian Galician Army were on the Shoulders and collars of Ukrainian officers and non-commissioned officers (NCOs) only. With the outbreak of the war, this unit followed German and Rumanian Arrnies into Southern Ukraine.Both Battalion “Nachtigall” and Battalion “Roland” were transferred from Ukraine to Neuhammer. After the events in L’viv, Germans disbanded the Legion of DUN at the end of the same year it was formed; it proved to be unreliable.

In June 1941,another Ukrainian unit (Company) “Puma” was organized in the ranks of the Wehrmacht by Hauptmann (Captain) of Ukrainian origin, Alexander Hans Puliui. This Company was comprised mainly of members of OUN-M. In May, 1941 Puliui offered to form a separate Company consisting of Bukovynian (Buko-vyna, a province of Ukraine) Ukrainian volunteers ready to fight on the side of Germany. As an excuse,because of the lack of Interpreters within the 17th Aimy of the AG South, Puliui offered to form a Ukrainian detachment with a good knowledge of German. A military training school was foimed in Piatra Neant, Rumania in June for its soldiers. At the end of June, with the German assault on the Soviet Union, the “Puma”Company was formed,comprised of almost 100 men. Ukrainians hoped that all these units would become the nucleus of a future Ukrainian National Army. Prior to and after June 22, 1941, hundreds of Ukrainians were recruited by the Wehrmacht. In the German army they served in the roles of reconnaissance, para-troopers, Saboteurs, advisors and interpreters.

Düring the defeat of the Soviet armed forces in the first months of the German-Soviet War, many Red Army soldiers of East-Ukrainian origin were imprisoned by the Wehrmacht. They found themselves in deplorable conditions, causing them despair and fear of starvation. That was why many of them entered the native protection formations of German troops. In this way, July, 1941 marks the beginning of the first Ukrainian formations within Wehrmacht inside Ukraine. Beginning with the autumn of that year, they fought Soviet partisans and units of the Red army on the Eastem Front. By September, 1941, the Ukrainian units had received intensive training from German or Ukrainian instructors. They were now ready to fight both the Red army and Soviet partisans. However, these units existed only for a short time. In July, 1941 Germans occupied the North-Westem Polisyaregion near Sarny, Volhynia province. A Militia was formed by Taras Bul’ba-Borovets’, an adherent of the UNR government. At the end of July, the 213th Security Division’s staff authorized the formation of a separate administrative region.The Militia, also known as “Polis'ka Sich”, had grown to about 3,000 men. Nearest villages formed Self-Guard Units. The Militia was comprised mainly of young volunteers and officers from the former UNR army. By September 1941, the Militia grew to the size of а German brigade. Its mission was to clear the swamp and wooded regions of North-Westem Ukraine and part the Belarussian region of remains of the Red Army and Soviet partisans. On September 16 1941, the “Polis’ka Sich” was disarmed and disbanded.The official reason given was a shortage of arms.The truth was politics, instigated by the German Security Service [Sicherheitsdienst,SDJ. Apart from their major task, they and other Ukrainian Units were also used to secure strategically important operations in such places as Rivne, Maryupil and Sumy.

From the beginning of the German-Soviet War, the Wehrmacht employed va-rious native volunteer and conscript Units in both front line and anti-partisan cam-paigns. Initially these were small informal units no larger than a Company and recruited by individual divisions, regiments orbattalion Commanders. Often, these units were formed by individuals who willingly approached Germans to help fight the hated Stalinist regime. For oppressed nations under the Soviet Union, the German invasion sparked hope in volunteers who offered their Services to aid Germans in combat. Enslaved nations under the communist yoke, the so-called USSR, welcomed the Germans, hoping to regain their long-lost independence. In order to achieve this independence, it seemed necessary to cooperate with the Germans, at least initially.

In 1941, when the Germans entered the Baltic states, or Ukraine, or even Crimea in 1942, they were greeted as liberators.All these enslaved nations hoped for their independence. The Army Group Commanders received a letterdated October 6,1941 from Quartermaster General [Generalquartiermeister] Geneial Eduard Wagner. In this letter, Wagner suggests that Group Commanders recruit Cossacks, Ukrainians and Belarussian prisoners of war and in order to form Companies [Hundertschaften], within German regiments for the purpose of combating Soviet partisans. However, the National-Social ist German Worker’s Party [Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, NSDAP] had its own plans. Eastem Europe was to become a colony for Germany. In December, 1941 Hitler ordered Ukrainian Units disbanded. The Units had to be formed out of “Aryan” Cossacks, Central Asian and Caucasian Nations only (i.e., Türkmen, Uzbeks, Kazakhs, Kyrgyzs, Karakalpaks, Tadjiks, Azerbai-janis, Dagestans, Chechens, Geoigians, Armeniens, etc). However, Hitler’s orders not to include Ukrainians within German armed forces were ignored by the Wehrmacht.

The next phase in the history of Ukrainian Formations in the Wehrmacht was the creation of Ukrainian Armed Units. They. were attached to the German military and civil Service groups during 1942. The German militaiy occupational admini-stration allowed local Ukrainian inhabitants to form auxiliary Wehrmacht Companies made-up of 200 men. From these auxiliary comparies Ukrainian battalions were formed. But, as Germany’s manpower shortage became more acute, the army expan-ded its recruitment program, and by the end of 1942 it had over 150 so-called Eastem Battalions, at least 70 of which consisted partly or mostly of Ukrainians. That policy was in line with Hitler’s order to keep these units no laiger than battalions. These Units, during their initial stages, received different names: All-Ukrainian Liberation Army [Vseukra'ins’ka Vyzvol’na Armiia,WA], Ukrainian People’s Army [Ukra'in-s’ka Narodna Armiia, UNA] and others. By mid-1942 most of those detachments were directly subordinated to the Wehrmacht. At first, Himmler wanted to transfer the existing Battalions into SS formations, but the heavy German losses at the Eastem Front forced the Wehrmacht to use them instead as reserves to fill in gaps at the front lines. In January, 1942 many Ukrainian newspapers reported that these Ukrainian Units were engaged in the battle at the Crimean front.

These Units included two basic categories:

I) Indigenous auxiliary volunteers called “Hilfswillige" or “Hiwis" groups consisting of former Red Army soldiers who, having fallen into German captivity, were handed over to POW camps and “volunteered” (in order to save their lives) to serve in the Auxiliary units. They really did not constitute a fighting force and were only used as security guards at various military warehouses. Initially, they were used as cooks, drivers, guards, laundry men, medical orderlies and so on. Part of them formed the basis of the small military Units which were created by the Wehrmacht. As of the summer of 1941, and often without any sanction by the Central German Authorities, small military units were created for service in the central and eastem districts of Ukraine which were under German rule. During the fall of 1941 such units were created in Ukraine by the Command of the German AG South. Soldiers and officers of those units were selected from POW camps, where usually there was no shortage of volunteers. Most of them, to escape starvation in brutal German POW camps, joined units “Hiwis”and others. These units were mostly used in the Kharkiv and Donbas regions and their Commanders were mainly German. At first the German Commander-in-Chief would not use the Ukrainian Units at the front line, but used them for fighting the Soviet partisans instead. On March 23,1942 this position was aiticulated in the directive titled “Basic Principle of Propaganda directed toward Armed Forces and Peoples of the Soviet Union”. It proclaimed that “Ukrainian manpower could not be utilized on the front Iine.”

2) Guard Battalions or “Schutzmannschaftsbataillons'". As of July, 1941, under the sanction of the Reichsführer SS Heinrich Himmler, the German Order Police [Ordnungspolizeii in the occupied Eastem Territories began organizing municipal fonnations, also known as “Schuma”, in Ukraine.These battalions consisted of about 600 men: a few German officers, administrators, assigned personnel and four Companies of 124 men each.Each Company was comprised of three infantry and a machine gun platoons. In occupied Eastern and Central Ukraine and Belarus, at least 35,000 Ukrainians served in 58 of these battalions, as follow: 41,42,46–48, 50–57, 101–106,108-110,113–126,129-131,134,136–140,143-146,157,158,161–169. Ukrainians from the province of Galicia (Western Ukraine) served in battalions 201,203–208 and 212. They enjoyed special privileges and higher salaries. All of these units (with the exception of 201.203–208 and 212) were comprised of Ukrainian volun-teers mainly from Eastern and Central Ukraine. Düring 1942–1943 many of them were involved in struggles against Soviet partisan groups in the rearof the AG Centre in Belarus. In February, 1942 formerDUN soldieis were sent to Belarus where they were transformed into Guard Battalion 201. Their new task was to seek and destroy Soviet partisans, to secure the supply Iine. Battalions 115 and 118 were formed in Kyiv in early 1942. Before the end of the year, they were moved to Belarus where they joined German soldiers to guard important targets and military installations. “Schuma” battalion 109 formed in Vinnytsia in 1943 was also sent to Belarus to fight Soviet partisans. In addition, the German Order Police formed several Regiments consisting of Ukrainians, Belarussians and other East European volunteers. In May, 1943 those Units were formed consisting mainly of non-German personnel, known as Polizei-Schützen-Regimenten (Police Rifle Regiments).

Düring the summer and fall of 1941 certain Ukrainian leaders approached Several German officials to raise the Ukrainian Fighting Forces to fight Soviet Russia. Nothing became of this. The idea of using a Ukrainian Force was initially rejected by Hitler. Yet, when a critical shortage of manpower arose, Hitler started to take а different view. Beginning in August 1942 the Supreme Command of the German Anny [Oberkommando des Heeres, OKH] awarded many soldiers from the Eastem Formations first and second dass Medals of Valor. At the same time, the position of Inspector of the Eastem Troops for special duties [Inspekteur der Osttruppen z. b. V.] was created within the OKH. This command position was charged with control of all Eastem Troop Units within the German Army. In practice, this staff merely organized the training of the Eastem Troops and did not exercise any type of tactical control over them.

Hiwis, at first called Eastem Battalions, were usually created out of former Soviet POWs. None of them could be called purely Ukrainian. In early 1943, the head of Eastem Troops Command Staff became known as the General of the Eastem Troops for special duties [General der Osttruppen z.b.V.]. On May 5 1943 there were 10 Regiments, 170 Battalions (including 8 pure Ukrainian Battalions), 221 Companies (including 3 pure Ukrainian detachments), and 11 platoons of Eastem Troops opera-ting under the formal authoi ity of the “General der Osttruppen”. These were mainly Construction [Bau-І or Engineer [Pioneer-] battalions or Companies of the Army Security Divisions. Each Battalion was basically equipped mostly with captured Soviet arms and its personnel wore Red Army or Wehrmacht uniforms without emblems.

In reality, all of these Ukrainian formations were small in size and without high ranking Ukrainian officers. Ukrainians took part in a number of battles; however, they did not form a separate large group but rather were distributed among various German divisions. Besides Crimea, the Iargest number of Ukrainians took part in the battle of Stalingrad. It should be noted that the battalions created in the Sumy regionof Ukraine weredestroyed in the battle of Stalingrad in January, 1943. Among other units, most Ukrainians and Russians served in the “Von Stumpfeld Division” that was formed in Stalingrad on December 12, 1942. This Division was largely armed with captured Soviet weaponry, along with some anti-tank support provided by the 9th Flak Division. This division, was initially commanded by German officers all of the way down to Company level; later, command was transferred to former Soviet officers. The division was destroyed in the battle of Stalingrad during the first week of February, 1943 while defending the Tractor Factory. Dispersed through-out the German Wehrmacht on the Eastem Front, they, neither politically nor mili-tarily, had any great significance for Ukraine. Such a German policy was fully understood. Having all of the Ukrainian formations under Ukrainian command would have constituted a political act. The creation of independent Ukraine was not in Nazi plans.

Still, in July, 1942, under the operative control and leadership of the AAAOKW, the staff of the Ukrainian Liberation Army [Ukrdins’ke Vyzvol’ne Viis’ko, UVV] was chosen by a former Colonel of the Ukrainian Army, Ivan Holub. It was the Ukrainian designation for the Ukrainian section of the “Special Staff R (Russia)” [Sonderstab /?]. Its function: intelligence, subversive Operation behind the Soviet Iine, and Soviet partisan combat. This Organization was subordinate to Abwehr Headquarters “Walli’' situated in Warsaw, Poland under the signboard “Eastem Civil Engineering Firm Hillgen”. In 1942–1943 in Zhytomyr, the principal centre of Ukrainian section “Sonderstab R“ was organized keeping its link with the local population throughout Ukraine. Its function was to Iead the fight “with the Germans hands” against Bolshevite agents of the NKVD as well as against Soviet partisans. The Staff’s Ukrainian members assumed that they formed the nucleus for a future national armed force; therefore, they decided (without prior German approval) to name their embryonic Organization the Ukrainian Liberation Army or UVV. Infor-mally, Holub played the role of inspector for Ukrainian military units in the Wehrmacht, not only in Zhytomyr, but also in all of Podolia and surrounding districts.

Initially, from the German side, the creation of the UVV was seen as a way to induce closer Ukrainian co-operation with the German occupational administration. It was supported by the Chief of the Foreign Armies East [Fremde Heere Ost, FHO] OKH Colonel Reinhard Gehlen, Major Hermann Baun and othere officers. Some German leaders also saw the possibility of changing the Third Reich’s policy towards Ukraine if Ukrainians took pait in the struggle against Soviet Russia. In February of 1943 this idea was also supported by a large numberof former Ukrainian military men as well as by the leaders of UNR and OUN-M.

The IV Propaganda Department of the Commander-in-Chief of Wehrmacht [Wehrmacht-Propaganda, WPr IV], together with the Reich Minister for the occu-pied Eastem Territories, Alfred Rosenberg, had to clarify the Status of Ukrainian formations in a Februaiy 10, 1943 resolution. At the proposal of the WPr IV, these units officially assumed the name UVV to counterbalance General Andrei Vlasov’s Russian Liberation Army [Russkaia Osvohoditel ’naia Armiia, ROA]. UVV became a collective designation for all Ukrainian detachments within the German Army and for Ukrainian Schuma Battalions. It was further stated that the UVV units formed from POWs and local Ukrainian inhabitants, mainly ffom Eastem Ukraine, were to be considered as battle formations. In addition, the introduction of the concept of Total War by the German leadership influenced the formation of UVV units in Februaiy, 1943. In these circumstances. new provisional military formations were organ ized under the general designation of “UVV” by the operative staff of the German army at the beginning of 1943. Thus, the change in German policy was strengthened by the creation of UVV detachments.

However, the highest Gei man Nazi leaders made it plain that the UVV was never to think about political independence for Ukraine. As a result, the “Ukrainian Liberation Army” was just a common name for various German auxiliary military units, formed mostly from Ukrainian POWs on the Eastem front during 1941–1944. It was an “army” in name only. As usual, its detachments and members, after short intensive training, were scattered throughout a multitude of German units along the Eastem and even further along the Western front. The UVV units took part in waroperations in the Zhytomyr region near Ovruch and in German actions against the Soviet partisan unit commanded by General Alexander Saburov.

Those serving in the UVV Battalions were mainly volunteers. Despite all the restraints by the German civil administration, these Ukrainians, totally isolated from the outside world, regarded the German army as the only protection from a second Soviet occupation and a resumption of NKVD terror on an innocent population. For this reason they were willing to support Gennany in its struggle against the Soviet Union. During the war in the East, when it seemed like a new Soviet occupation was possible, thousands of volunteers flowed into Ukrainian Battalions. The soldiers of UVV in Ukraine were kept to the combat traditions of the older generation in the 1917–1920 Ukrainian struggle for liberation. They feit a desire to fight against the Soviet Union even outside the boundaries of their homeland. Some emigres decided to join the UVV; they included mainly colonels, majors and lieutenants of the former UNR army. Nevertheless, virtually whole units consisted of former Red Army troops; among them were several former Soviet majors and other officers.

In February, 1943 there were approximately 100,000 Ukrainians in the units of the Eastem troops. The majority of them was organized in the UVV (about 75,000 soldiers). Its units gradually were created mainly in Ukraine’s regions of Dnipro-petrovs’k, Zhytomyr, Kamianets’-Podils’kyi (now Khmelnyts’kyi Region), Kyiv, Poltava, Rivne, Stalino (now Donets’k), Sumy, Kharkiv, Chemihiv and some in the Crimean peninsula. The insignia UVV soldiers wore included: oval cockades with a light blue centre and a yellow ring around the edge; on the Ieft sleeves of their jackets, shields with the white Trident over a yellow and blue background with the Cyrillic writing “YBB” at the top of the shield. At this time an oath for the UVV was also approved: “As a faithful son of my Homeland, I enter the ranks of the Ukrainian Liberation Anny and solemnly swear that I will fight honestly for the good of my people against Bolshevism. In this fight, that will occur on the side of the German and Axis armies against the common enemy, I swear the loyalty to Adolf Hitler as the Ieader and Commander-in-Chief of the Liberation Armies. For the fulfillment of this oath 1 am ready at any time to give my Iife.”

Beginning in February, 1943 in the Wehrmacht, the general term “UVV” was introduced for the majority of the Ukrainian Volunteer Formations. A German radio broadcast on March 24,1943 announced the establishment of the Ukrainian National Committee in Kharkiv to form the Ukrainian Army. But this idea was not realized. The UVV was only a general name for the “Phantom-army” whose units were dispersed throughout the German army. They had no contact among themselves or a High Command of its own. Therefore, they could not be called a real army. Some units of the UVV were organized on the basis of Guard Battalions, others under the guidance of the commander of the Eastem troops. The UVV units were never under their own Ukrainian Supreme Command during their military activities. It is worth mentioning that the Iargest UVV units formed by the Germans were battalions. These UVV units were created by Germans mainly without consulting any Ukrainian political group. Their numbers have been greatly exaggerated. After the war the majority of Wehrmacht Eastern units were often described by the Western Allies as “Ukrainian” regardless of their actual national origin.

The Ukrainian branch of the Propaganda Department of the OKW played important role in the development of the Ukrainian formations within the German armed forces. In April of 1943 it published a call to youth in which it popularized the idea of the creation of the UVV. This branch became the main centre, which popularized the idea of the formation of the Ukrainian National Armed Forces with the military assistance of the Germans. The official journals of the UVV were from May of 1943 to the end of 1944 “Nova Doba” (“New Day”), “Ukrdins’kyiDobrovolets”' (“Ukrainian Volunteers”) and from January to April of 1945 “Za Ukrainu" (“For Ukraine”). Other titles of newspapeis for Ukrainian soldiers edited chiefly by the Wehrmacht during 1944 were “Voiats’ka Slava" (“Soldier’s Glory”), “Za Chest’i Prava” (“For Honor and Rights”) and so on. These newspapers called on Ukrainians to liberate their Motherland from the worst enemy of Ukraine — Stalin ’s regime; they published articles which popularized the Ukrainian Liberation Movement and sometimes translations of articles from other journals (including those that criticized Vlasov’s attempts to include the UVV as part of the ROA).

Between July-December 1943, an attempt was made to regroup these units into a real national Army, but it never materialized. The best candidate for the post of the Commander-in-Chief of the UVV was the Lieutenant-General of the former Ukrainian Army and Commander of the Guard Battalion No. 109, Ivan Omelia-novych-Pavlenko, who originally had planned to organize all Ukrainian formations into the Ukrainian Free Cossacks [Ukrdins’ke Vil’ne Kozatstvo, UVK]. In a niemo-randum to German Authorities, Ivan Omelianovych-Pavlenko, along with the editor of the newspaper “Ukrainian Volunteer” Hennadii Kotorovych, proposed the creation of Ukrainian Military Board, post a Ukrainian Iiaison officet to the OKW and the release of captured Ukrainian POWs and national insurgents foi joining the UVV. Additionally, the conception to create the UVV was supported by the govemment of the UNR in exile. By Orders of this UNR govemment, under Andrii Livyts’kyi, some foi mer officers of the army of the UNR were commissioned to form different detachments of the UVV forthe purpose tocombat only the USSR. They traditionally petitioned the German military authorities for the establishment of a Ukrainian command for the UVV.

But the attempt of the initiating group of Ukrainian officers and the Chief of the Ministry of Military Affairs of UNR, Mykhailo Sadovs’kyi, to form staff of the UVV did not соте into practice.The Ukrainian proposal to form a HQ Staff for the UVV (with its own Recruitment, Propaganda Department and others) was also rejected by the Nazi rulers. The formal HQ Staff of the UVV existed for a very short time — the first one front June 1942 to July 1943, and again, front November 1943 tontid January 1944. The comntanders of the HQ Staff were former Officers of the UNR army, the first being Colonel Ivan Holub, the second Colonel Petro Kryza-nivs’kyi who was appointed UVV Chief-of-Staff, and Major Mykhailo Pohotovko who became Deputy Chief-of-Staff. Their co-operators were patriots with a buming hatred of Stalin’s regime: members of the Union of Ukrainian Veterans in Warsaw, some former Soviet Ukrainian officers, etc. A special oath drafted by HQ Staff was authorized for the UVV: “I, as the soldierof the Ukrainian Liberatio Army, swear this oath to ту Fatherland Ukraine, to defend it front all its enemies, so help nie God.”

The news about the creation of the UVV was important for the formal modifica-tion of Soviet policy toward Ukraine. On October, 1943 some sections of Soviet front lines were renamed “Ukrainian”. Shortly thereafter, the Medal of Ukrainian Hetman Bohdan Khmelnyts’kyi was introduced to award Red Army soldiers for their bravery in action against German troops for the Ukrainian land. Additionally, the Council of Peoples Commissars of the USSR in Moscow declared in January, 1944 that in Soviet Ukrainian and Belarussian Republics, their own armies would be created. However, when those republics again came under Soviet occupation, the promised armies were never formed.

Nazi policy, generally, was against the formation of Ukrainian Armed Forces within the German army. Since Hitler would not sanction the creation of the Ukrainian Army, to organize the Ukrainian Command of the UVV was impossible. Hitler was managing the state and the Armed Forces with incomplete Information; he had leamed about the real number of existing Eastem Units only in mid-1943. Hitler personally ordered Ukrainian and other Eastem Units to be transferred to the Western front. At the same time, a great number of UVV groups were attached to General Vlasov’s ROA.

The majority of Ukrainians (included emigres) fought in theirNational Military Units within the German armed forces. But there were also many Ukrainians that served in the Croatian, Cossack, Russian and other formations on the side of the German army. One of them was the 369th Croatian Regiment. Ukrainians in this regiment participated in the attack on Stalingrad, while Ukrainians in the Croatian Naval Legion also performed well in limited duties on the Black Sea. Many Ukrainians also served in the Helmut von Pannwitz Cossack Division, especially in the Cossack Kuban Army [Kubanskoie Voisko, KV] that was recruited front the dominant population of Ukrainian origin in Kuban. The Cossack formation of the Don Army [Donskoie Voisko, DV] also contained some soldiers of Ukrainian origin. Ukrainians could also be found almost in every Russian foimation that fought on the side of Germans, occupying all ranks front soldiers to Generals. These were usually so-called ROA battalions and regiments of the Russian Defense Corps [Russkii Okhrcin-nyi Korpus] in the Balkans, mainly Yugoslavia. On Ukrainian protest, some Ukrainian units (but not every individual Ukrainian) were detached front the ROA and reformed as UVV in the spring of 1944. Front Vlasov’s officer school in Dabendorf an all Ukrainian officer contingent of 200 nten (65 % of all Vlasov’s cadre) left and applied for the UVV, despite all of his attempts to prevent them.

Most of the Ukrainian political groups used the opportunity of sending their mentbers into the Ukrainian Militaiy Formations created by the Wehrmacht to receive good training and arnts for the liberation movement. Some Ukrainians reasoned that, in this way, Ukrainians would overwhelnt the German administration and influence their policy in Ukraine. In their view, if there were ten Ukrainians to one German, then Ukrainians would hold the inain power. For this reason the highest Nazi authorities were afraid that UVV could become a “Trojan horse” and, in а difficult Situation for the Wehrmacht, Ukrainian soldiers could revolt against their German officers and join the Ukrainian Insurgent Army [Ukra'ins’ka Povstancha Armiia, UPA].And, in reality, in March, 1943 about four thousand Ukrainian soldiers deserted “Schuma”, and joined the UPA. Many officers that had served in those militaiy formations later served as officers of UPA. The former captain of the 201 st Guard Battalion, Roman Shukhevych. became Commander-in-Chief of UPA. In addition, some UVV Organizers maintained their links with other anti-Soviet armed groups and UPA. Because Germans knew about these doubtful links and other issues, in January, 1944 the UVV Staff was disbanded. However, alter a two-month investi-gation, the Staff of UVV was cleared of all alleged accusations; some were offered to lead intelligence and guerrilla warfare behind the Soviet line.

Some Ukrainian Insurgent army members (UPA), influenced by the German Propaganda leaflets, defected and joined the UVV. On such a basis a number of Self-Defense Legions [Selbstschutz-Legions] were created. One of them was the Kholm Legion of Self Defense (KhLS), organized by officers of the former UNR army. The most famous unit was the Volhynian Ukrainian Self-Defense Legion [Ukra'in-s’kyi Legion Samooborony, ULS]. It was an independent unit whose basic aim was to fight against Soviet and Polish partisans. Originaily, it was one of the Insurgent groups of OUN-M. In December, 1943 the ULS decided to join the Germans. In early 1944, commander of that unit was an officer of the former UNR army, Colonel Petro Diachenko, and its political leader was Mykhailo Soltys, a member of OUN-M. The ULS was renamed by the Germans as the 31 st Battalion of the Security Service, SD in short [3/. Battalion d. Sicherheitsdienst (SD)]. The German Iiaison officer was Siegfried Assmus, killed in the retreal before the Red Army, south of Lublin. Later the commander of the ULS was Volodymyr Herasymenko, Colonel of the former UNR army. The new assigned German Iiaison officer Major Bigel-mayer was an apathetic person. The other Legion, known as the Bukovynian Ukrainian Self-Defense Army \Bukovyns’ka Ukrdins’ka Samooboronna Armiia, BUSA], consisted of the adherents of OUN-M. Its organizer was Captain Vasyl’ Shumka. This unit was formed in May, 1944 comprised of 500 men.The unit was aimed and supported by the 7th Infantry Division of AG South Ukraine. This unit took part in combating the Soviet NKVD Units in Chemivtsi district, Ukraine. Most of them retreated deepei into Western Ukraine, where some joined Kholm Self-Defense, some joined Division “Galicia”, the others joined UPA-West.

In late 1943 the German Army increasingly began to evolve into a foreign, multinational force. The Ukrainian Central Committee [Ukrdins’kyi Central’nyi Komitel, UCK] as the Ukrainian representation in occupied Poland and Galicia, Western Ukraine, expressed several times its willingness to form national military units for the struggle against the Soviet Union. German authorities for a long time refused to create such units. It was only after the perceptible Ioss of the Sixth Army at Stalingrad early in 1943 that the German authorities were willing to discuss such a possibility.

In Maich,l 943 the German Governor of Galicia, Otto Wächter, went to the head of the German political authorities with his plan, and after lengthy negotiations, was authorized to begin the formation of one volunteer Waffen SS Division to be named Galicia.The main recruiting centres initially were in L'viv,Stanislaviv (now Ivano-Frankivs’k), Ternopil’, Kolomya among other cities. Düring the campaign for enlist-ment of volunteers for the Ukrainian Division several objections were raised, namely

1) why this division would be subordinated to the Waffen SS and not the Wehrmacht?

2) why it should be called the “Galician” and not the Ukrainian Division? and finally

3) why it should wear German uniforms and not Ukrainian with Ukrainian insignia? However, the Ukrainian public was generally in favour of the creation of distinctly Ukrainian military units which might prove useful at the end of the war. Out of 80,000 volunteers, 53,000 were admitted, and 13,245 reported for duty; 1,487 from the military training camps were released due to illness. In total there were 11,578 volunteers in all training camps, the majority of them were 18 to 30 years old. Some soldiers of former Galician (UGA) and UNR armies, including soldiers of “Nachtigall” and “Roland” battalions. joined the Division.

The Galicia Division, with Ukrainian soldiers and mainly German officers, numbered about 12,000 individuals. It began recruiting in mid-1943 and was trained in late 1943 and early 1944, originally in the Military Training Area in Heidelager near Debica in southeastem Poland. The Division was moved to Neuhammer (Lower Silesia near the city of Sagan) for forming and reforming units in April 1944 for further training. It was only on 17th and 19th of July 1943 that the first two series of volunteers were recruited and the military drilling of over 3,000 Ukrainians began in Heidelager Training Camp. By October 1943, when the main training was comple-ted, there were 3,208 Ukrainian recruits in Heidelager and among them 1,139 high school graduates and university students. All of them were originally assigned as candidates for NCO and Officer’s schools and therefore the Ukrainian Unit in Heidelager was called SS Training Battalion for Special Purposes\SS-Ausbildungs-bataillon z. В. V.].

The Waffen SS was under the Replacement Army [Erszatzheer] System, but maintained some degree of independente with their own supply and weapons depots, trainingcamps and military schools. Basic training in the Division was that of Waffen SS: physical fitness, character building and good knowledge of various weapons. Main drilling lasted about 14 weeks. Divisional units were also sent to various schools for special training. At the end of October 1943, many divisional soldiers were sent to the following NCO schools: infantry to Radolfzell, Germany, Lauenburg (now Leboik) and Waffen-SS Junkerschule Braunschweig to Posen-Treskau (now Poznan), Poland; artillery to Einschlag (now Prosecnice) and pioneers to Pikowitz, Czech Republic; administration to Dachau,Germany; anti-aircraft to Munich,Germany. Officers schools: Arolsen, Germany; pioneer. artillery, infantry and heavy weaponry (Assault Guns) in Benesov, Czech Republic: signal in Metz (Alsace). France. Many soldiers were directed to school for translators \SS-Dolmetscherschule] in Oranienburg, Germany, and to leam German in 6–8 weeks at Sennheim, (Alsace) France, the Waffen SS training ground in Warsaw, Poland, and others. After most of the divisional staff were sent to the various schools, only skeletons of the 3rd infantry and Ist artillery regiments plus a few small units such as signal or anti-tank remained in Heidelager.

However, the real military training of the Division as a whole unit only really began after General Fritz Freitag was nominated as its commander by the end of 1943; the lack of good German NCOs and officers, though, was a serious handicap. With the exception of the chief of staff, Major Wolf Dietrich Heike, all the training staff was basically from the German police force and this had a negative influence on the Ukrainian soldiers. Frictions on national, political and linguistic grounds were quite frequent since these police NCOs and officers were unable to understand the very different mentality of Ukrainians. It is important to note that the officers’ Problems had never been solved in the Division because the old ones from the Ukrainian armies were already too old while the new ones, when they finally arrived from the schools, were not yet experienced, and all were of the lowest ranks. Besides that, the majority of them joined to the Division’s Replace and Training Regiment only after the battle of Brody in September 1944. There were only two Ukrainian officers that attained the rank of Major (Yevhen Pobihyshchyi and Mykola Paliien-ko), all of the rest were second lieutenants, lieutenants and several captains.

The Division “Galicia” was formed from volunteers from Galicia mainly (known as a former Austrian province with a Strong German influence when it was controlled by Austria-Hungary up to the end of WWI). The Reichsführer of the SS, Himmler, demanded that the Division be named Galician, not Ukrainian. The official name of the Division until July ЗО, 1943: SS Volunteer Division “Galicia” [SS-Freiwilligen-Division “Galizien"]; October 22,1943: 14th SS Galician VolunteerDivision \14. Galizische SS-Freiwilligen-Division] and again on June 27, 1944 it was changed to: 14th Grenadier Division the Arms of SS (Galician № 1) 114. Waffen-Grenadier-Division der SS (galizische Nr. 1)]. From November 1944 it was known as the 14th Volunteer Grenadier Division of Waffen SS (Ukrainian № 1) [14. Waffen-Grenadier-Division der SS (ukrainische Nr. /)].On April 1945, Division “Galicia”, officially was severed from formations of SS, and was renamed as the I st Ukrainian Division of the Ukrainian National Army [Iste Ukrainische Division der Ukrainische Nationalarmee]. The “Galician” Division was one of over thirty Waffen SS Divisions which began forming in 1941 in German occupied lands or allied countries. For example, Norwegian. Danish, French. Beigian. Albanian, Hungarian, Croatian, Serbian, Bulgarian, Romanian, Estonian, Latvian, Russian, Belarussian, and others were fighting on the side of the Germans in WWI1.

Like all divisions in the German Army, the Ukrainian Division was apolitical. However, Ukrainians wanted their independence fiom Nazi Germany and the Soviet Union, their arch-enemy. Given the choice, Ukrainians would rather have served in the Wehrmacht than in the SS; but this was not possible. In reality, the Division “Galicia” was only of the Arms of SS and not the SS. Ukrainian soldiers in the Division “Galicia” wore regional insignia: a yellow Iion on a blue shield wom on the left sleeve and a silver Iion on the collar. Division Galicia had over 20 chaplains, something the SS never had. All Ukrainian chaplains served as officers, e.g„Chap-Iain Vasyl’Laba was a Major, other chaplains were First Lieutenants.The oath swom by Ukrainian soldiers was not just obedience to Hitler, but the recognition of Hitler as Commander-in-Chief of the German Armed Forces in the struggle against Bolshe-vism. In 1944, the division’s oath was similar to the oath of UVV, including obedience to Ukrainian people.

The Ukrainian Division encountered some technical problems: there were not enough Waffen SS personnel to train all the recruits. On June 1943, for this reason the German police authorities decided todisband the Police Rifles Regiment № 32 and subsequent recruits were assigned to five regiments designated as 4, 5, 6, 7, and 8. They were trained by the Order Police measures and training camps; all their officers and NCOs, as well as supporting units, were German at all times. Since these regiments were trained by police officers they were sometimes referred to as “police regiments”. This, however was resented by the draftees, because, as they said, they volunteered for the Ukrainian Division to fight the Soviet Union and not for police units for police duties. In September 1943 their training camps were distributed as follows: Regiment № 4 consisting of 1,264 recruits in Ferschweiler by Trier in West Germany, 5th Regiment with its 1,372 recruits near the city of Bydgoszcz and the 6th Regiment with 1,293 recruits in Grajewo, all in northem Poland. By the end of October the 6th Regiment was transferred to the city of Pau in the Pyrenean Mountains. By that time there were already two Ukrainian regiments in France, № 7 (1,671 recruits) in Salies-de-Beam in Pyrenees and in the city of Tarbes in the south, and № 8 in Metz (1,573 recruits) in the south of France.

In time the Wehrmacht rapidly retreated in the East and the front reached Western Ukraine. And it was for the 4th regiment to be sent to the front near Zbaraz, northeast of Ternopil in Galicia. At the same time the 5th regiment came into the Kholm region; over 100 men deserted from this regiment and joined UPA. At the end of February 1944 a group of about 2,000 Ukrainians was organized at the Heidelager Training camp. This expeditionary unit was commanded by Major Friedrich Bayersdorff and therefore known as the Combat unit Bayersdorff {Kampfgruppe Bayersdorff]. 1t left Heidelager in three rail transpoit trains to its destination in the Bilgorai region in the southeastern Lublin district. The Bayersdorff Combat Group remained in the В il gorai-Zamosc region up to the 27 of March 1944 and then retumed to the Division which by that time had been transferred from the Heidelager to the Neuhammer Training Camp. Soon afterwards regiments № 4–8 were dissolved and all of their Ukrainian soldiers were transferred to the Division.

The Division “Galicia” was a purely military formation, which, with the excep-tion of a few short partisan conflicts in Slovakia and Slovenia (shortly before the end of the War and under the direction of the High Command of the German Armed Forces) was deployed solely against the Red Anny. On 28 June. 1944. it was sent to the front at Brody in Ukraine where the inadequately armed Division was almost completely destroyed (only 3,000 made it to the German lines) after being encircled. lt was soon rebuilt, in Neuhammer, and sent to Slovakia. According to documents, the Division came to Slovakia towards the end of a struggle against pro-Soviet partisans. By this time the Slovak army had already ceased most of its revolt. Only Slovak communist partisans, supported by Soviets, continued a resistance. There were partisan forces which persecuted civilians and. especially, of Ukrainian refugees. At the same time, relations between members of the Division and the Slovak population in general were considered to be good; the majoi ity of them were actually on guard duty. Only two battle groups, commanded by Karl Wildner and Friedrich Wittenmayer, were used to fight the partisan uprising in Slovakia before the Division was sent to Slovenia, also against communist partisans. On January 20,1945, this Division was ordered to move to Steiermai k, south of Graz, Austria, from where they were deployed to Yugoslavia to battle Josef Tito’s communist partisans in mid-February 1945.

During June-July 1944, a numberof Western Ukrainian inhabitants,along with Eastern and Central Ukrainian refugees, were mobilized into Guard battalions. Several thousand Ukrainians from Volhynia, Galicia and other regions of Ukraine were conscripted, often unwillingly, into the army and after three months of training were sent to the Front. As a result, until the summer of 1944, about 15 % of German divisions on the Eastern and Western fronts were filled with units of East European conscripts under the German Command. By October 1944, from Soviet POWs and East European civilians, about a million soldiers were recruited by Germany into its forces, about 25 % of them were Ukrainian. The majority of Ukrainians were organized into the UVV. During 1943–1945, Ukrainians, willingly or unwillingly, found themselves serving in the UVV, combating Soviets. In Autumn 1944, the Ukrainian press in Germany printed an article about the inspection of UVV troops by the Eastern Troops commander, General Emst Köstring (from January 1944, the Osttruppen were renamed Volunteer Units [Freiwilligen-Verbände]). In October 1944,Köstling informed Himmler that,at the time of Anglo-American invasion of the continent, over 800,000 Eastern volunteers (including Ukrainians) seived in the German Army and an additional 100.000 served in the Luftwaffe and Navy.

In October 1944, the UVV general strength was estimated to be about 190,000 men. Some UVV units were transfeired to Denmark, Belgium, and other West European countries for guard duty. Other UVV units were sent to France to combat the French Resistance. Two Ukrainian battalions defected and joined the French. The UVV commanders at that time were Germans, with the exception of a few Ukrainians. Wehrmacht officers in the Ukrainian units were strictly Professional soldiers with no affiliation to the police or the SS. The formation of UVV’s new units took place in military schools in Germany or in lands occupied by the Germans. During 1943–1944, small training camps were created for individual units in Poland, Germany and Austria. During Februaiy 1944,4,000 UVV soldiers were trained in Piotrkow, Poland. In August 1944, thanks to Wehrmacht support, the first UVV officer school was established. All UVV participants in the officer school received Propagandist Status on completion of their course and retumed to their units.

In May-December 1944, the German Air Force Command [Oberkommando der Luftwaffe, OKL], Hitler Youth War-Operative Command South [HJ-Kriegs-eisatzkommando Süd] and the so-called Siegfried Nickel’s Headquarters [Dienstelle Nickel] recruited and trained over 10,000 Ukrainian youth for anti-aircraft auxiliary brigades. The conscription of Ukrainian and other East European youth from the territories which were falling into the hands of the Red Army was based on an agreement in March of 1944; it was initiated by the Main Office of the SS |SS-Hauptamt, SS-HAI, the RMO and the OKL giving the mandate for a newly formed Dienststelle Nickel. This office operated through three territorial branches (Command North — Baltic, Centre — Belarus and partly East Ukraine and South — Generalgouvernement including Galicia). It was subsequently evacuated via Slovakia and Hungary to Germany. Nickel Organization was responsible for the delivery of youth to OKL for distribution through Air force District Commands [Luftgaukommands, LKGJ.They trained in anti-aircraft dutiessuch as artillery [Flieger-Abwehr-Kanno-ne, FLAK], faying telephone lines and other auxiliary' Services. Their duties in West Ukraine were assigned without Consulting the Ukrainian Central Committee, Nazis took advantage of disorientations in the Ukrainian Community and chaos in the region in general. Additionally, the presence of the Ukrainian Division of Waffen SS, as а rule, was not tolerated by the SD and the German Luftwaffe. Permits issued by the Main Office of the Reich’s Security (RSHA), SS-HA and related authorities to visit the boys were ignored, and contacts with the Division were not notified. The Chap-lain Service was separate from the Divisional Command and was headed by Rev. Doctor Severyn Saprun, who received the rank of Luftwaffe Colonel [Oberst].

In mid-1944, the first official group of the West Ukrainian boys were conscripted to training camp in Niepolomice (East Poland); afterwards they were directed to Eger (Cheb),Czech Republic, and Vienna, Linz, and Krems in Austria. At that same time youth from the East and Central Ukraine was allocated to Lotaringia, Alsace or Luxembourg, and were separated from the network of chaplains and guaidians (one of the conditions of the Agreement). There were all together over 10,000 (including about 1,000 girls) Ukrainian youth involved, in 272 groups, spread through LGK. Mainly their training schools were located in Piutnic and Schleiffe (for girls) and Troppau in Poland and Eger in the Czech Republic. Ukrainian Youth anti — aircraft batteries working in Flak towers, airfields or in factory defense, were stationed in the following Iocations: Kaltenkirhen, Linz, and Vienna in Austria. Alhom, Berlin, Hamburg, Koblenz, Neumünster, Gron, Warelbusch, Gedelsdorf, Flensburg, and many others in Germany. In mid-October of 1944, some Ukrainian boys and girls were drafted directly into the Luftwaffe. Most of them served in anti-aircraft defense. Boys were reciuited as “ Flakhelfer” for light flakbatteries stationed at factories and airbases in Germany. During an alaim or the daily military exercises one group serviced 2 cm quadruple guns and 60 cm search light reflectors; others worked to cover the entire valley and military objects with chemical fog.There were also nearly one thousand Ukrainian girls who served as helping personnel. They were kept away from the actual combat stations but were labored in Offices, kitchens and so on. Their daily uniforms did not differentiate between German and Ukrainian Luftwaffe helpers and Ukrainians received the same meals and food rations as Germans. There was a rather friendly relationship between the Ukrainian and German groups even though it was somewhat hampered by the language barrier. Fra-temization between those two groups was not allowed by formal military rules and regulations but daily interaction occurred nonetheless.

With the exception of Wehrmacht and Luftwaffe, Ukrainians were usually assigned to combat units of the Waffen-SS. According to Himmler’s Order on May 28 1944, the Ukrainians could not be called the SS, but only Waffen SS (arms of SS). Some Ukrainian Guard battalions fought on the front line or against Soviet Partisans until the war ended. Yet, during 1944 more and more Ukrainians were forced into various Waffen SS formations, especially the 14th Grenadier Division (Ukrainian № 1) and the 30th Grenadier Division (Russian № 1, further Belarussian Nol). In addition,Ukrainians were sent to Waffen SS Tank Divisions, such as the Ist Leibstandarte Adolph Hitler, 2nd Das Reich, 3rd Totenkopf, 5th Wiking, 9th Hohenstauffen, lOth Frundsberg, 12th Hitler Jugend, 18th Horst Wessel, 22nd Volunteer Cavalry Maria Theresia, 29th Grenadier Division and the 31 st Grenadier Division Wallonien.

Several translators joined the Ist SS Leibstandarte Adolph Hitler Panzer Division at the time it entered Ukraine. Conscription of Ukrainians in Galicia into this formation began in October 1941. At that time, a secret racial examination was performed in Galicia by Alfred Kolf (SD refeient in Galicia). His conclusion: гасі all у, Galicians were fit to serve in the SS. At the time of the German invasion of the Soviet Union in 1941, in the Pokuttia and Hutsul regions, over 1,000 Ukrainians joined this and other German divisions. Some Ukrainians also joined Wehrmacht divisions as translators. In August 1944, about 1,000 volunteers from the Division "Galicia”, were sent primarily to the 5th Wiking division in “Germania" and “Westland” regiments despite their protests. A month or so later, the Wiking division was sent to defend the Modlin-Legionowo line against the Red Army. It took two and half months of battle and a hunger strike before Ukrainians were pulled back from the front line. Out of the original 1,000, only about 400 Ukrainians survived; they arrived at the end of October 1944 in Slovakia where they rejoined the Division “Galicia”. There were other incidents of that sort, yet on a smaller scale. Other Ukrainians from the “Galicia” Division joined the 18th SS Horst Wessel Division to reinforce it after the battle of Brody. In July 1944, the 30th Waffen SS Division was formed out of Belarussian Guard Battalions (60, 64, 65) and Ukrainian Guard Battalions (61 (former 56 and 102), and 63 (former 118, including 62 as former 115)), and the 101 “Schuma” Battalion or SD battalion 23, better known as Foreign Battalion Muraviov [Fremdvölkische Battalion Murawjew]. In August 1944, the 30lh Division was sent to France and later transferred into Germany; in October its survivors were transferred to Vfasov’s Army and later attached to its 2nd division.

On November 15 1944, the German newspaper Völkischer Beobachter, refened to subversive activity by Ukrainian soldiers who were engaged in a “fanatical struggle for liberty” and characterized them as people who had “bumed their bridges behind themselves and the Soviets.” Düring 1944–1945, Ukrainians serving on the side of Germany were awarded a specially made medal for bravery, the so-called Ostvolker bronze. silver and gold medals; EK1, EK2 (Iron Cross Ist and 2ndclass) in silver; lnfantry assault Badges; Close combat Badges; Tank combat Badges; Anti-paitisan Badges (introduced January 30 1944); Wound Badges, in black and silver.

Some German authorities insisted that all Ukrainian Military Formations were to retnain a componcnt of former ROA Units, renamed the Armed Forces of the Committee for the Liberation of the Peoples of Russia [Vooryzonnyie Sily Komiteta Osvobozdeniia Narodov Rossii, VSKONR], headed by General Vlasov. However, in mid-January 1945, the idea of forming different national aimies on the side of Germany. became a rcality but consisted of no more than two divisions. Al that same time, the first division of VSKONR was formed (German designation 600 lnfantry Division (Russian No I)), under the command of the Ukrainian General Serhii Buniachenko. In late January 1945, a second VSKONR division was formed under the command of General Grigorii Zveryev. (known as 650 lnfantry Division (Russian № 2)). Ukrainians made up as much as 40 percent of these divisions, including those who had served in the 30th Waffen SS Division, that never risen to a full division.

At the end of 1944, Ukrainians were offered by the Germans the right to form a Ukrainian National Committee [Ukra'ins’kyi Natsional'nyi Komitet, UNK] as а representation of the Ukrainian people. In spite of Himmler’s Support for Vlasov, Ukrainian political and military Ieadeis were adamant in their refusal. Alfred Rosenberg and Dr. Fritz Arlt, head of the East Volunteers Leading Bureau [Freiwilligen-Leitstelle O.s/] by SS-HA were consistently against General Vlasov’s monopoly on non-Russian East European formations. With their support, Pavlo Shandruk, Lieutenant-General of the former UNR Army, began to organize a Ukrainian National Army [Ukrdins’ka Natsional’na Armiia, UNA] with the nominal Status of an allied army of the Weht macht. He had been an officer in the Russian army in WWI, later joined to the UNR Army, withdrew to Poland where the Ukrainian army helped defeat the Bolshevik troops and where he was incarcerated in a Polish POW camp; Shandruk joined the Polish army, fought against Nazis in September 1939, was injured, and lived in Skemevice, Poland.

On March 12 1945, Reichsleiter Alfred Rosenberg, confirmed the decision of the German govemment regarding the formation of the UNK as the sole represen-tative of the Ukrainian people in Germany. He also supported the gathering of all Ukrainian units which were dispersed throughout the German army in Order to form a Ukrainian Liberation Army. On March 15 1945, UNR President in exile, Livyts’kyi. nominated Lieutenant-General Shandruk as Commander in Chief of the UNA. Its Chief of Staff became Colonel Arkadii Valiis’kyi, Office leaded Major Dmytro Bakum. Staff: Lieutenant-General Omelianovych-Pavlenko, Colonel Mykhailo Krat, Major Viktor Malets’ etc. Major Kyry Io Dats’ko, promoted by Shandruk to Colonel and confirmed by A. Livyts’kyi, was assigned head of the Propaganda department of the UNA Staff.

Meantime, on 28 March of 1945, the Ist Ukrainian Division (Ist UD, former Division “Galicia”) was recalled from Yugoslavia to fill the gap between the Second and Sixth German armies against the Red Army several kilometers east of Giaz in Austria. At that same time, in accordance with the plan to unify all Ukrainian military formations, some soldiers from other Ukrainian units, e.g. Kholni Self-Defense Legion, Ukrainian Self-Defense Legion, the former Bukovynian Ukrainian Self-Defense Army, were added to the Ist Ukrainian Division. Soldiers from these units at first retained the special insignia of their formations; it is certainly true of many former Ukrainian Schuma Battalions. The remaining units of UVV. awaiting Orders to join the UNA, were dissolved.They were transferred to VS KONR and German divisions. In rcality,during the final stage of the war, Shandruk was ignored by both OKW/OKH and OKL. Out of all Ukrainians in the German Armed Forces, he had ouly about 38,000 soldiers under his command. According to some German esti-mates, the formations of UVV at the end of war had over 220,000 soldiers, including a few non-Ukrainians. There were altogether nearly 250,000 Ukrainians who were members of Osttruppen and German auxiliary units. However, their exact number is unknown because accurate statistics just do not exist on this question.

The nucleus of the 2nd Division of the UNA Anti-Tank Brigade “Free Ukraine” [Panzerjäger Brigade "Freie Ukraine"] was formed on February 22nd 1945. In Ukrainian it was known as Protytankova Bryhada “Vil'na Ukrai'/iu”. Training slarted on February 25th and was conducted in the city of Ninteck, 40 kilometers west of Berlin. Altogether three battalions were formed. Colonel Petro Diachenko was put in Charge of the Brigade and Major Volodymyr Hladych was chief of staff. Most of the officers and NCOs were Ukrainians, from the Red Army, UNR Army and former guard battalions. After the end of training the brigade was dispatched for frontal action around Dresden. The Free Ukraine Brigade then joined the “German Goering Corps” under the command of General Hyazynth von Strachwitz. The Brigade fought near the city of Bautsen and cleared the Autoban Bautsen-Dresden from the enemy. At the battle of Bautsen the Brigade defeated the 19th regiment, part of the Soviet 7th Polish Division, mainly, capturing 200 prisoners including the commander of the Polish division, Lilevski. Many officers were awaided Iran Crosses, and Genei al Diachenko was personally awarded this medal by General Strachwitz.

By an order of Shandruk from April 1945, in connection with the tendency of unification of various eastem European units in their own national armies, the Diachenko was renamed the 2nd Ukrainian Division (2nd UD) of the UNA. On March of 28,1945, soldiers of this unit, according to an oath prepared by Shandruk, swore allegiance to Ukraine and the Ukrainian people. (On April 19, 1945 the Ist Ukrainian Division also swore the same oath.) Some UVV units were sent to help form the 2nd Ukrainian Division. Also, it was supposed to include in its structure the Ukrainian lnfantry Brigade of Major Volodymyr Pitylei.Thus, the 2nd UD.which was in training at the end of the war, consisted of two Brigades: “Free Ukraine” Ied by Colonel Diachenko and an Infantry Brigade led by Major Pitylei. It suffered losses of 60 % in combat against the Red Army in Czech Republic and at Brandenburg, Germany. On the 5th of May the 2nd Ukrainian Division Ieft the “German Goering Corps” to join the 1 st Ukrainian Division. Unfortunately, time was running out. On May 7, 1945, when the hopelessness of Germany’s military Situation became ob-vious, Diachenko (at this time he was promoted to the rank of Brigade General of the UNA) has ordered his troops to retreal to the West. However, only 30 % of the Anti-Tank Brigade “Free Ukraine” managed to reach the American side, others died or were either captured by the Soviets.

Another detachment of the UNA was an irregulär paratroopers brigade [para-shutna bryhada] “Gruppe B”. It was formed at the beginning of February, 1945 by Jagdverband Ost under the command of SS Standartenluhrer Otto Skorzeny. The German side was represented by Major Auch and the Ukrainian by T. Bul’ba-Borovets’ (former Commander of Polis’ka Sich). The Brigade totalled over 400 men, forming two battalions, although plans were to increase it to 5 jOOOmen. This forma-tion was trained in city of Jaltburgund. In the spring of 1945, it was to be involved in the Operation “Liles of the Valley” [“Maiglöckchen”]. The brigade was to be parachuted into Western Ukraine to join UPAand continue waging a guerilla type war against the Red Army; however, the Operation never materialized.

By the end of the war all major Ukrainian, Russian, Cossack and other Eastem Volunteer formations had attempted to surrender to the Westein allies. By prior agreement with German authorities, Ukrainian groups were to surrender to the British. However, practically all these formations were handed back to the Bolshe-vites by the Western Allies. Only a few major East European formations that were formed more or Iess from Ukrainians and were not tumed over to the Soviets. One was the Russian Defense Coips in Yugoslavia; it had been formed from Russian and Ukrainian emigrants that had taken refuge in Serbia in 1921 and were considercd Yugoslav citizens. At that same time Shandruk obtained assurances from Fritz Arlt, that in case of a German capitulation, the Ist UD would be allowed to withdraw west to surrender to the Western Allies. It withdrew on May 9, 1945, toward the British forces in Klagenfurt, Austria. The First UD surrendered to British Armed Forces on May 10, 1945 in Jamtsweg; later 8,000 soldiers were moved to Spittal, and still later they were moved toa POW camp in Bellaria,Italy. General Shandruk and 1,200 soldiers surrendered to the Americans at Bischofshofen and were intemed in POW camps in Bavaria. The majority of Ukrainians from the Ist UD UNA, as former Polish citizens, were placed in POW Camp in Rimini, Italy. Those POWs were then sent to Britain beginning in May 1947 until end of the year. In 1948 they were released and allowed to emigrate to Canada, the USA, Argentina, Uruguay, Australia, New Zealand or South Africa. Americans (after forced repatriation was stopped at the end of 1946) allowed Ukrainian POWs to become Displaced Persons (DPs) and to emigrate from Western Germany.

Yel, the fate of others was far different. A great number of Ukrainian youth who served in the anti-aircraft formations, was subject to repatriation. Upon retum honte, many were prosecutcd for activities in OUN or UPA and were jailed or even executed; others remained in Germany. Those in Germany had a chance to finish their studies and resettle. Of interest to note is that a number of ех-UVV soldiers later served in American or Canadian Armed Forces while a few joined the French Foreign Legion.

However, the fate of most UVV soldiers was not a pleasant one. Many were captured by the Soviets. Others were forcefully handed over to the Soviets; of these, many were executed or sent to concentration camps in Siberia for slow death. Only a small number managed to escape unjust proseculion by mixing with the local population. Had the Yalta agreement been enforced, as Stalin repeatedly insisted, all would have been repatriated to the Soviets and executed or imprisoned as traitors. Under the Yalta agreement, Britain was committed to sending back all Soviet citizens who had been captured in German uniform or who had served the Third Reich in any capacity. The majority of those captured by British or American Allies were transported, along with other Eastem European groups, to the USSR and died in Soviet concentration camps. The Commander of the Polish Army Corps, General Wladyslaw Anders, wrote: “Soldiers of the Eastem Formations were the unhappiest soldiers of the Second World War. Deprived of their fatherland, scomed by their protectors, regarded generally as traitors, although in their consciences they were not traitors, they fought often for the alien and hateful cause; the only reward which they eventually received for their pains was toil and death, mostly in a foreign land, or repatriation to the hell (USSR) from which they had tried to escape.”

Thus, it is important to note that fike other stateless European and Asian peoples, Ukiainians facing oppression have always maintained a long vision and generally supported anyone who would overthrow their opprcssors (similar to Hindufs Support of Japan). Ukrainians, like other nations faced with two evils, would prefer the one whocould overthrow their current oppiessor. On both sides. Fast Europeans involved in WWII had little choice: die or fight for an independent nation.

In the case of Ukrainians, between June 1941 and May 8 1945, their National military detachments within German armies fought mostly on the Eastem front against the Red Army. The basic part of those formations within the German armed forces in 1943–1945, were treated as detachments of the Ukrainian Liberation Army (UVV), which was a component of the Eastem Troops (Volunteer Units) of the Wehrmacht. According to witnesses’ accounts, these units were always ready for action and always demonstrated good military qualities, foremost in infantry applica-tion, and in their fight against Soviet partisans. From Germany’s point of view, the creation of Ukrainian military formations was the result of efforts by Germany leaders who opposed Hitler’s Eastem policy. From the Ukrainian perspective, these formations were regarded as a constituent part of the Ukrainian Liberation Movement in 1939–1945. Ukrainian organizers and soldiers of the Ukrainian military formations authorized by Germany were true patriots. They believed that the principle enemy of the Ukrainian people was not Germany but the Soviet Union. Generally these units, whether it was the UVV, the Division “Galicia” or other Ukrainian formations, were primarily anti-Communist; they were caught between Hitler and Stalin during WWII. Working under adveise circumstances, they never lost sight of Ukrainian national interests and the goal of independence of their people. Ukrainian attempts to create own armed forces during the Second World War is a testament to the historical aspiration of Ukrainians for independence and their own state.

ZUSAMMENFASSUNG

J^as Hauptziel dieses Werkes war den Prozess der Aufstellung der ukraini — sehen Militärfoiniationen bei der deutschen Streitkräften in 1939–1945 zu erfassen und zu erklären. Der Autor verarbeitete die vorliegende zahlreiche Literatur. Memoiren von Kriegsteilnehmern und Archivmaterial zu einer Charakterisierung der Geschichte der ukrainischen Militärtruppen bei der Wehrmacht, Waffen-SS und Luftwaffe während des Zweiten Weltkrieges. Seine materialreiche Arbeit stützt sich auch auf die zahlreiche ukiainische Presse sowie auf die Berichte der Wehrmacht, der ukrainischen Organisationen, und des NKWD (Namdnyj Komissariat Wnv-trennich Del — Volkskommissariat den Innern) und NKGB (Narodnyj Komissariat gosudarstwennoj bezopasnosti — Volkskommissariat für die Staatssicherung) der Union der Sozialistischen Sowjetrepubliken (UdSSR). Der Autor bemühte sich mit der Ursachen, unter denen die ukrainische Militärformationen bei der deutschen Streitkräften aufgestellten wurden. Neben der Erforschung der Geschichte diesen Formationen hat der Autor auch der Aufstellung von anderen Fremdeinheiten bei Wehrmacht grosse Aufmerksamkeit geschenkt. Die Mehrheit in dem Werk behandelten Fragen stehen in engstem Zusammenhang mit der Deutschlandspolitik gegenüber den anderen nationalen Einheiten in Rahmen der Osttruppen (Freiwilligen Verbänden). Besonders wird es gezeigt, mit welchen Mitteln und Methoden die deutsche Stellen die Freiwilligen für den Kampf gegen die UdSSR (eigentlich Sowjetrussland) gewonnen haben und aus welchen Teil der ukrainischen Bevölkerung die ukrainische Einheiten sich foimiert haben. Der Autor der Monographie ist zum Schluss gekommen, dass die Unmöglichkeit der Aufstellung der ukrainischen Militärformationen mit ihren eigenen nationalen Führung mit dem negativen Hitlerschen Standpunkt zur Wiederaufbau des unabhängigen ukrainischen Staates eng zusammen war. Die entsprechende Details über sie werden in Umlauf vom Autor aus deutschen und ukrainischen Stadtpunkten gebracht. Er untersucht folgende zwei Hauptaspekte: Vorhaben ukrainischer Seite die nationale Militärkraft und die deutsche militäie und politische Antworten zu bilden.

Nach der kurzfristigen Unabhängigkeit in den Jahren 1917–1920 wurde die Ukraine in vier Teilen geteilt. Der grösste Teil der Ostukraine ist unter der Herrschaft der Sowjetunion und der zweite grösste Teil — die Westukraine — ist unter der polnischen Okkupation geraten. Während des deutschen Angriffes auf Poland hat die Sowjetunion von Polen der westliche Teil der Ukraine bis zur Kerson Linie im Jahre 1939 übergenommen. Noch ein grosser Teil der Ukrainer, die auf der Gränze mit Polen lebten, blieben weiter auf den okkupierten von dem Dritten Reich Territorien zu leben. Viele von den ukrainischen politischen Funktionäre einschliesslich mit dem Präsident der ehemaligen Regierung der UNR (Ukrajinska Narodna Respub-lika— Ukrainischen Volksrepublik) im Exil, sind auf den durch das Dritte Reich okkupierten Teritorien oder, die sich unter der Macht Deutschlands befanden, geraten. Niemand von den politischen Führer hatte die Unterstützung von England oder USA. Sie haben die Kontakte mit den deutschen politischen und militärischen Kreisen untei halten. Unter ihnen waren die Mitgliederder Organisation der Ukrainischen Nationalisten unter der Leitung des Obersts Andrij Melnyk (OUN-M) und der anderen mehr kämpferischen unter der Leitung von Stepan Bandera (OUN-B). Sie hatten die Hoffnung, dass es möglich wäre, bei der deutschen Unterstützung die Unabhändigkeit des ukrainischen Staates wiederzuemeuem und die nationale Militärkraft unter der deutschen Leitung zu bilden. Andererseits hatten vor der Militärkampagne gegen dei Sowjetunion die deutschen Militärleitei vor, die antikommunistische Kräfte aus vetschiedenen osteuropäischen Nationen auszunutzen. Die Leiter der Oberkommando der Wehrmacht (gekürzt OK W) waren bereit den unabhängigen Status diesen westeuropäischen Nationalitäten Deutschlands für ihre Zusammenarbeit und die Teilnahme am Krieg Deutschlands gegen der Sowjetunion zu geben. Mit diesem Zweck hat die Wehnnacht die ukrainische Einheiten vor allem für die Propaganda- und auch Kampfzwecke organisiert und ensprechend ausgebildet.

Die erste Ukrainische Iregion war so genannte BBH (Deutsch — Berg-Bauern Hilfe oder Ukrainisch — Wijskowi Widdily Nazionalistiw (Militärabteilungen der ukrainischen Nationalisten)). Ihr Kommandeure waren Major Hans Dehmel und Oberst Roman Suschko. Diese Gruppe wurde vom Abwehr (Amt Auslandsnachrichten und Abwehr (AAA) der OKW) aus den ukrainischen Emigi anten und der OUN-Mitglieder gegründet. Zu ihr gehörten meistens die ukrainische Studenten, die in Österreich und Deutschland studiert haben, die ehemalige Soldaten und Kriegsgefangene der Militäikräften von Karpathenukraine (Karpatska Sitsch) und Fahnenflüchtlinge aus der polnischen Armee, welche speziell ausgebildet waren. Die Schule für ihren Militärausbildung befand sich im alter Schloss im Saubersdorf bei Wiener-Neustadt, und der Hauptstab — in Wien in Österreich. Der Hauptlehrgang dauerte 1,5 Monate und hatte folgende Lehrfächer wie: Topographie (Theorie und Praxis), Waffenkunde, das Begehen der Sabotagetätigkeit (Überfälle auf der Polizeidienststellen, Vermienen, Verkehr), Schiessen, Handgranatenwurf usw. Aus den Freiwilligen wurden zwei Bataillons gebildet, die insgesamt ungefähr aus 600 Personen bestanden. Der eine Bataillon bestand aus zwei leichten Infanterie-Kompanien, der zweite — aus drei; jede Kompanie bestand aus vier Zügen. Die Legion wurde mit der Leichtwaffe bewaffnet. Die ukrainischen Soldaten hatten die tschechische Uniform, die schwarz gefärbt war. Die ukrainische Legion kämpfte in der polnischen Kampagne, als Teil der 14-ten Armee der Heeresgruppen (gekürzt HG) “Süd”. Die Bataillions bewegten sich durch die allirte Slowakei und wurden in kleinen Gruppen in verschiedenen deutschen Formationen verteilt. Die ukrainische Einheiten sind durch den Fluss San übergegangen und bewegten sich richtungs der Städte Stryj und Lwiw. Zu den Hauptaufgaben des ukrainischen Legions gehörten: Vorwärtsbewegung nach der ersten Frontlinie, die Hilfe bei der Gründung der Ortsadministrationen auf den etnischen ukrainischen Boden und die Benachrichtigung der Bevölkerung über die ukrainische Befreiungsbewegung, der Ordnungsdienst und je nach der Möglichkeit die zahlreiche Vergrösserung der Legion der Freiwilligen, bestandenen aus der Personen, welche zu ihnen aus gefangenen Soldaten der polnischen Armee übergegangen sind. Nach der Ende des deutsch-polnischen Krieges im Oktober 1939 wurde die Legion demobilisiert und die ehemalige Studenten haben ihr Studium weiter fortgesetzt und die anderen sind in die Oitsschutzkräften einge-tretten. Im 1940 dienten sie und andere Ukrainer auch in deutschen halb-militärischen Formationen: Werkschutz, Bahnschutz und Hilfspolizei. Es ist bekannt, dass seit Januar 1940 die einzige Abzeichen für ehemalige Angehörige der BBH nur die Kocarde mit dem Dreizack mit Schwert und kleiner metallischer Shild mit ähnliche Dreizack sowie Worte ”Slawa Ukrajinil” (Ruhm für die Ukraine) waren.

Im Laufe von April bis Juni 1941 hat die Abwehr zwei Bataillons aus den Vertrauenspersonen der OUN-B wieder organisiert: “Sondergruppe “Nachtigall” und “Organisation Roland” oder bekannten zusammen als DUN (Druszyny Ukrajin-skych Nazionalistiw — Mannschaften Ukrainischer Nationalisten) von der ukrainischen Seite. Der erste von ihnen war der Nördliche Einheit “Nachtigall”, noch als die Legion von Jewhen Konowalez bekannt. Ihr Gründungszenti um befand sich unweit der Stadt Krakau in den Baracken des Arbeitsdienstes. Die deutschen Instrukteure haben hier die Freiwilligen, die die Uniformen dieses Dienstes trugen, trainiert. Diejenigen Lehrgangsteilnehmer, die sich um die Feldwebelstitel bewerbten, wurden zum Studium nach Deutschland verwiesen. Die andere 50 Kursanten wurden in die Schule nach Barwinok gerichtet. In Neuhammer in Schlesien haben die Freiwillige die Uniformen und die Bewaffnung der Wehrmacht bekommen. Die Stärke des Bataillons betrug 330 Schützen und Offiziere. Zu seinem Bestand gehörten vier Kompanien. Der Oberleutnant Hans-Albrecht Herzner ist zum Leiter des Bataillons und Hauptmann Roman Schuchewytsch (dessen Bruder im Gefängnis der NKWD zum Tode verurteilt war) zum Kommandant von der ukrainischen Seite gewesen. Zu den Leiter von Kompanie sind Erwein von Tun, Hohenstein, Friedrich Middel-hauwe und Schiller gewesen. Am 18. Juni 1941 wurde dieses Bataillon in Radymno-bezirk versetzt, der mit der Sowjetunion gränzte. Bei dem Angriff auf die Sowjetunion wurde der ukrainische Einheit mit dem 1. Bataillon des Regiments “Brandenburg-800” vereint. Die beiden Bataillons wurden zur 1. Gebirgsdivision eingeschlossen und haben den Befehl über den Angriff auf Lwiw bekommen. Nachdem sie die Information über die Massenvemichtungen durch NKWD in dieser Stadt bekommen haben war die Stadt Lwiw mit den Truppen der “Nachtigall” am 30 Juni 1941 um 4. 30 besetzt. Seine Kompanie haben manche strategische und industrielle Objekte eingenommen. Abends während der Arbeit der Ukrainischen konstituirender Versammlung war die Wiederentstehung der Unabhändigkeit des ukrainischen Staates und die Gründung der Ukrainischen Staatlichen Regierung deklariert. Dabei hat die “Nachtigall” die Radiofunkstation besetzt, aus welcher sie über dieses Ereignis mitgeteilt hat. Es ist verständlich, dass die Obemazifunktionäre diesen Tat nicht billigten.

Nicht lange vor dem deutsch-sowjetischen Krieg wurde ähnlich wie “Nachtigall”, der Südliche Einheit der DUN, bekannte als “Roland”, von OUN-B gegründet. Die Ausbildung begann im Mai 1941 und wurde unter den strengen Geheimbedingungen in Saubersdorf durchgefiihrt. Durch die deutschen Instrukteuren versorgt, hatte das Bataillon den intensieven Lehrgang, der fiir die bestimmte Zeit in den Alpen war, hinter sich. Von der ukrainischen Seite war diese Einheit von Jewhen Pobi-huschtschyj und von der deutschen Seite vom Hauptmann Novak geleitet. “Roland” wurde in die ehemaligen Uniform der tschechoslowakischen Armee mit den blaugelben Streifen bekleidet. Nur die ukrainische Offiziere und Unteroffiziere hatten auf dem Achsel und Kragen das Abzeichen der ehemaligen Ukrainischen Galizischen Armee. Am Anfang des Kiieges bewegte sich dieser Verband nach den deutschen

und rumänischen Armee in die Südukraine fort. Die Bataillons “Nachtigall" und “Roland” wurden aus der Ukraine in Neuhammer versetzt. Nach den Ereignissen in Lwiw haben die Deutschen die DUN-Legion am Ende desselben Jahres, wenn sie gegründet war, aufgelöst: sie war als unzuverlässig erklärt.

Im Juni 1941 hat der Hauptmann der ukrainischen Herkunft Alexander Hans Puluj im Bestand der Wehrmacht die andere ukrainische Einheit (Kompanie) “Puma", zu welcher vorwiegend die Mitglieder der OUN-M gehörten, gegründet. Noch im Mai 1941 hat er entschieden, die einzelne Kompanie aus den ukrainischen Freiwilligen aus Bukowyna zu gründen, die auch bereit waren, auf der deutschen Seite zu kämpfen. Den Mangel an Dolmetschern in 17. Armee der HG “Süd” ausnutzend, hat Puluj den deutschen Militäimachtorganen vorgeschlagen, diese Einheit aus der Ukrainer zu formieren, die dazu noch gut Deutsch beherrschten. Im Juni dieses Jahres in Piatra Neant (Rumänien) wurde die Ausbildung seinei Soldaten durchgeführt. Ende Juni mit dem Angriff der Dritten Reiches auf die Sowjetunion wurde die Kompanie “Puma”, die fast 100 Personen gezählt hat, gegründet. Die Ukrainer haben geglaubt, dass alle diese Einheiten den Kem der zukünftigen Ukrainischen Nationalarmee gründen werden. Vor und nach dem 22. Juni wurden auch die Hunderte von Ukrainer von Wehrmacht rekrutiert. Sie dienten in deutscher Armee als Aufklärer, Fallschirmspringer, Saboteur, Berater und Dolmetscher.

Die Niederlagen der sowjetischen Streitkräfte in der ersten Monaten des deutsch-sowjetischen Kriege, wobei viele ostukrainische Soldaten von Wehrmacht gefangen genommen werden, hatte Pessimismus, Verzweiflung, Enttäuschung und Angst vor dem Hungertod hervorgerufen. Darum sind viele von ihnen in die einheimische Schutzformationen bei der deutschen Truppen eingetreten. In solcher Weise begann im Juli 1941 die Geschichte der ersten ukrainischen Einheiten bei Wehrmacht in der Ukraine. Seit dem Herbst dieses Jahres nahmen sie an den Kämpfen gegen die sowjetische Partisanen und gegen eigentliche Verbände der Roten Armee am Ostfront teil. Im September 1941 wurden die ersten ukrainische Regimente, die die intensieve Ausbildung unter der Leitung der ukrainischen oder deutschen Instrukteure durchgemacht haben, gegründet. Sie waren bereit, gegen die Rote Armee als auch gegen die Partisanen aufzutretten. Aber sie haben kurzfristig existiert. So wurde, zum Beispiel im Juli 1941, als die deutsche Armee das Gebiet der nord-westlichen Polissja, unweit der Stadt Samy in Wolhynien besetzt hat, die Landwehr gegründet, die von den Nahestehenden der Regierung der UNR Taras Bulba-Borowez geleitet war. Ende Juli, wenn der Stab der 213ten Sicherungs-Division ihm erlaubt hat, in diesem Gebiet das besondere Administrationbezirk zu gründen, ist er bis zu 3 000 Personen gestiegen und in den naheliegenden Dörfer wurden die sogenannte Selbstschutzpunkte entstanden. Das Kontingent der Landwehr bestand am meisten aus den jungen Männer, Emigranten und den ehemaligen Offizieren der UNR-Armee. So wurde das Regiment “Polisska Sitsch”, das die deutsche Waffe bekommen hat, formiert. Im September 1941 war es so gross wie die deutsche Brigade. Seine Aufgabe bestand in der Befreiung der Sumf- und Waldzonen der nord-westlichen Ukraine (und teilweise des Weissrusslands) von dem Rest der Einheiten der Roten Armee und sowjetischen Partisanen. Am 16. September 1941 wurde Polisska Sitsch abgerüstet und aufgelöst. Der offizielle Grund war das Fehlen der Bewaffnung und der echte — Politik der SD (Sicherheitsdienst). Neben der Hauptaufgabe der ukrainischen Formationen haben diese und andere Einheiten den Schutz und die Bewachung von militärischwichtigen Betrieben und Objekten in Riwne, Mariupil sowie Sumy angenommen.

Vom Anfang an des deutsch-sowjetischen Krieges hat die Wehrmacht verschiedene lokale Truppeneinheiten aus den Freiwilligen und Rekruten nicht nur in dei Frontlinie sondern auch in der Rolle der Antipartisankräften ausgenutzt. Zuerst waren diese als die unoffiziellen Formationen mit dem Bestand der Kompanie, die von den Kommandeurs der einzelnen deutschen Divisionen, Regimenten oder Bataillons rekrutiert waren. Ziemlich oft bestanden diese Einheiten aus den Freiwilligen, die als erste an die Deutschen mit dem Wunsch, das verhasste stalinsche Regime zu bekämpfen, gewandt haben. Für die unterdiückten Nationen der Sowjetunion war die deutsche Agression als gute Chance nicht nur an die deutsche Seite gegen die Sowjetunion anzuschliessen, sondern auch die Unabhängigkeit für ihre eigenen Heimatstaaten, d.h. die Unabhängigkeit von der tussischen als auch von der deutschen Herrschaft zu kriegen. Auf dem Weg der Erreichung des Zieles schien es aber zuerst notwendig, mit den Deutschen zusammenzuarbeiten, um die Unabhängigkeit zu ei halten.

Als die deutschen Militäikräften zuerst die Baltische Republiken und die Ukraine und auch Krym im Jahr 1942 besetzt haben, waren sie als Befreier begrüsst. Unter diesen Bedingungen hat der Geneial-Quartiermeister des Heeres General Eduard Wagner in dem Brief von 6. Oktober 1941, den Leitern der Armeegt uppen vorgeschlagen, die gefangenen Kosa-ken, Ukrainer und Weissrussen zu rekrutieren und sie in die Kompanien in die Kawallerieregiment für den Kampf gegen die sowjetischen Partisanen zu foimieten. Aber die deutsche Naziführung (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiter Partei, gekürzt NSDAP) hat die eigene Pläne gehabt: die Osteuropa sollte die Kolonie für die Deutschen werden. Im Dezember 1941 hat Hitler den Befehl erteilt, die ukrainischen Einheiten aufzulösen. Aberda sollten die Einheiten aufbewaht t werden sein, die nur aus den Vertretern der "arischen” Kosaken und zentrallasiatischen sowie kaukasischen Nationen bestanden waren. Aber die Hitlers Befehle über die Unausnutzung der ukrainischen Bevölkerung im Wehrmacht wurden völlig ignoriert (z. B.Turkmenen, Usbeken, Kasachen, Kirgisen,Karakalpaken, Tadshiken, Aserbajdschanier, Dagestaner, Tschetschenen, Inguschen, Georgier, Armenier usw.).

Die nächste Etappe in der Geschichte der ukrainischen Militärtruppen in der Wehrmacht war die Gründung der ukrainischen Militäreinheiten, die im Laufe des Jahres 1942 zu dem Bestand der deutschen Truppenveibände und des Zivildienstes eingeschlossen waren. Zuerst hat die deutsche Okkupationsadministration die ukrainische Einwohner bei der Gründung der Kompanien mit der Anzahl 200 Personen herangezogen. Auf ihrer Grundlage wurden die ukrainische Bataillons gegründet. Nachdem der Mangel an die menschlichen Resoursen der Wehrmacht mehr bemerkbar geworden war, hat die Armee ihr Rekruterungsprogramm vorgeschlagen. Ende 1942 hatte die deutsche Armee über 150 sogenannten Ostbataillons, mindenstens 70 aus denen meistens oder teilweise aus der Ukrainer bestanden. Diese Politik wurde laut des Hitlersbeschlusses alle Truppen verbände aus den sowjetischen Überläufer im Bestand nicht mehr als Bataillon zu behalten. Am Anfangsphase haben diese Truppenverbände verschiedene Benennungen bekommen: WOA (Wseukrajinska Wyzwolrta Armija — Allukrainische Befreiungsarmee), UNA (Ukrajinska Narodna Armija — Ukrainische Volksarmee) und andere. Mitte 1942 war die Mehrheit von diesen Einheiten unmittelbar dem Wehrmacht unterliegt. Zuerst möchte Himmler diese Bataillons zur SS-Formationen umsetzen abei die schwere Verluste auf dem Ostfront haben die Wehrmacht gezwungen sie als die Reserven für die Füllung der Lücken auf den Frontlinien auszunutzen. Im Januar 1942 waren die erste ukrainische Bataillons auf die Ostfront versetzt. In dieser Zeit haben viele ukrainische Zeitungen mitgeteilt, dass diese ukrainischen Truppenverbände zum Kampf auf den Krym — insel herangezogen waren.

Zu allen diesenTruppenfoimationen gehörten Einheiten der zwei Hauptkategorien:

1) Einheimische Hilfswillige, die als “Hiwi” genannt waren — die kleine Gruppen, zu dennen die ehemalige Soldaten der Roten Armee gehörten, und die in Gefangenschaft in den Lager für die Kriegsgefangene geraten waren und “freiwillig” (um ihr Leben zu retten) in den Hilfseinheiten gedient haben. In der Wirklichkeit waren sie keine reale Kampfkräfte und waren nur als Bewachungspeisonal bei den verschiedenen Militäibetrieben ausgenutzt. Zuerst waren sie von dem deutschen Kommando als Köche, Fahrer, Wächter, Bedienungspersonal in den Wäschäreien medizinischer Personal usw. ausgenutzt. Ein Teil von ihnen hat den Basis des militärische Einheiten gebildet, die wurden bei der Wehrmachtverbänden formiert. Ab Sommer 1941 sind oft ohne keine Sanktion der zentrallen deutschen Machtorganen die kleinen Militäreinheiten für den Dienst unter der deutschen Leitung in den zentrallen und östlichen Gebieten der Ukraine gegründet. Bis Ende 1941 wurden in der Ukraine solche Formationen von der Führung der deutschen Heeresgruppe “Süd” gegründet. Die Soldaten und Offiziere dieser Truppenverbänden waren auch in den Lager für die Kriegsgefangene ausgewählt und es war gewöhnlich kein Mangel an solche Freiwillige. Die Mehrheit ähnlich wie “Hiwi” sind dorthin einge tretten, um sich von dem Tod und Hunger in dem schreklichen Lager für die Kriegsgefangene zu retten. Diese Truppenverbände waren gewöhnlich in den Gebieten Charkiv und Donezk ausgenutzt, ihre Führer waren gewöhnlich die Deutschen. Der Gegenstand des Oberkommando der Wehrmacht (OKW) über die Tätigkeit der ukrainischen militärischen Einheiten bei dem deutschen Heer war am 23. März 1942 in einer Direktive mit Titel: “Die Hauptrichtlinien für Propaganda in Bezug auf die Militärkräften und die Völker der Sowjetunion” erklärt. Unter anderem wurde es beschlossen, dass “die ukrainische Mannschaften an die Frontfinie nicht zu benutzen sind.”

2) Schutzmannschaftsbataillons (Schuma). Seit Juli 1941, nach der Sanktion des SS Reichsführers Heinrich Himmler, begann die deutsche Ordnungspolizei in den besetzten Ostgebieten einheimische Schutzmannschaftsformationen zu formieren. Diese Bataillons bestanden aus ungefähr 600 Personen: aus einigen deutschen Offizieren im Stab, Verwalter, Hilfspersonal und 124-persönlichen Kompanien je 124 Personen,jede von weichereinen Zug von Maschinenpistolen und drei Infanteriezüge besass. Zum grössten Teil der ost- und zentralukrainischen und weissrussischen Ländern unter deutschen Besatzung betrug die am mindestens 35 000 Mann, die auf 58 Bataillons (Nr. 41,42,46–48, 50–57, 101–106, 108–110, 113–126, 129–131,134,136–140,143-146 157–158,161-169) verteilt waren. Gleichzeitig haben die galizische Ukrainer (West Ukraine) in Schutzmannschaftsbataillons Nr. 201,204–208 und 212 gedient. Sie haben die besondere Privilegien und höheres Gehalt bekommen. Alle von diesen Truppeneinheiten (mit der Ausnahme von 201–202 und 204–212) sind aus den Freiwilligen vorwiegend aus der Ost- und Zentralukrainer gegründet. Im Laufe von 1942–1943 waren viele von ihnen für den Kampf gegen die sowjetische Partisanen truppen im Hinterlandgebiet der Heeresgruppen “Mitte” in Weissrussland herangezogen. So waren im Februar 1942 die ehemalige Soldaten der DUN-Legion nach Weissrussland versetzt und in Schutzmannschaftsbataillon Nr. 201 reorganisiert. Hier waren sie gezielt, die sowjetischen Partisanen anzugreifen, die die Angriffe auf die Lieferungswege unternahmen. Die formierten in Kyiw anfangs 1942 Bataillons Nr. 115 und Nr. 118, waren auch am Ende desselben Jahres nach Weissrussland fürdie Erfüllung der Sicherheitsaufgaben in diesem Land gerichtet. Seit 1943 wurde für den Kampf gegen die sowjetische Partisanen in Weissrussland das andere Bataillon “Schuma” Nr. 109 gegründete in Wynnyzja verlegt. Zusammen mit den deutschen Soldaten waren sie für die Bewachung von wichtigens Stabsobjekten und anderen Militärposten ausgenutzt. Äusser Bewachungsbataillon hat die Ordnungspol izei aus der Ukrainer, Weissrussen und anderen osteuropäischen Freiwilligen einige Polzei Schützen-Regimente für die Kämpfe auf der Front und Antipartisanenkämpfe gegründet.

Im Laufe von Sommer und bis zur Ende 1941 haben die ukrainischen Führer an einigen deutschen offiziellen Personen mit der Bitte über die Gründung der ukrainischen Militärkräften für den Kampf gegen sowjetisches Russland gewandt. Aber daraus ist nichts geklappt. Die Idee über die Ausnutzung der ukt ainischen Kraft wurde vor allem persönlich vom Hitler aufgehoben. Aber im Laufe der Zeit, wenn der kritische Mangel an die Menschenkräfte gestiegen war, ist Hitler zu anderer Meinung gekommen. Seit August 1942 hat die Oberkommando des Heeres (gekürzt OKH) viele Kämpfer der Ostformationen mit den Auszeichnungen für die Tapferkeit der I — ten und den 2-ten Klassen ausgezeichnet. Gleichzeitig wurde in OKH die Stelle des Inspektors der Osttruppen eingeführt. Diese Führungsposition war mit der Kontrolle aller Truppen verbände der Osttruppen im Bestandteil der deutschen Armee gebunden. Praktisch hat dieser Stab nur die Ausbildung der Osttruppen organisiert und hat keine Art von taktischen Kontrolle über ihnen geführt.

Da “Hiwi” die einfache ehemalige sowjetische Kriegsgefangene waren, waren zuerst die sogenannte Ostbataillons gegründet und es waren keine echte ukrainische Bataillons. Am Anfang 1943 hat der Führungsstab der Osttruppen die Benennung “General der Osttruppen zur besondere Verwendung (z. b. V.).” Auf 5. Mai 1943 existierten in seinem Bestand 10 Re-gimente, 170 Bataillons (zu denen nur 8 echten ukrainischen Bataillons gehörten), 221 Kompanie (einschliesslich mit drei echt ukrainischen Einheiten solcher Art) und 11 Züge der Osttruppen, die unter der formallen Macht des Generals der Osttruppen waren. Das waren vorwiegend Bauoder Pionier-Bataillons oder die Hundertschaften bei der Sicherungs-Divisionen des Heeres. Jeder solcher Bataillon war vorwiegend mit der sowjetischen Trophähwaffe ausgerüstet und seine Soldaten waren in die Uniform der Roten Armee oder der Wehrmacht ohne Abzeichen angekleidet.

In der Wirklichkeit waren alle diese ukrainische Formationen nicht gross nach dem Bestand und ohne ukrainische Offizieren mit den hohen Titel. Die Ukrainer haben an verschiedenen Kämpfen, aber nicht in einem gebildeten grossen Truppenverband, sondern als Bestandteil verschiedener deutschen Divisionen teilgenommen. Die grösste Anzahl von ihnen haben in den Kämpfen für Krym und Stalingrad teilgenommen. So wurden zum Beispiel, die in Sumy Gebiet in der Ukraine gegründete Bataillons im Kampf für Stalingrad im Januar 1943 zerschlagen. Die grösste Anzahl der Ukrainer zusammen mit den Russen aus anderen Truppeneinheiten haben in der Division von Stumpfeld, gebildeten in Stalingrad am 12. Dezember 1942 gedient. Sie wurde gut mit der eroberten sowjetischen Waffe mit einigen zusätzlichen Gegenpanzer-Unterstützung, gewährten von 9. Flakdivision ausgerüstet. Diese Division hatten zuerst die deutsche Offiziere bis zur Hundertschaften geleitet, aber im kurzen haben diese Positionen die ehemaligen sowjetischen Offiziere übernommen. Die Division wurde in Stalingrad zerschlagen, beim Abwehr derTraktoren-fabrik in der ersten Woche 1943 kämpfend. Verstreute unter den deutschen Truppen alle ukrainische Militärformationen waren nichts anderes als schon existierende mehrzähligen Einheiten ”Hiwi”, welche die beliebige reale militäre Kräfte weggenommen waren. Verstreute durch die Wehrmacht auf dem Ostfront haben sie in politischen Hinsicht keine grosse Bedeutung für die Ukraine gehabt. Solche deutsche Politik war selbstverständlich. Das Vorhandensein aller ukrainischen Formationen unter ihren eigenen nationalen Leitung wäre es als festgelegte politische Akte gewesen. Aber die Gründung der unabhängigen Ukraine gehörte zu den Naziplänen nicht.

Aber noch im Juli 1942 unter der operativen Kontrolle und Führung des AAA OKW stellte der Oberst der ehemaligen ukrainischen Armee Iwan Holub den Stab der UWW (Ukrajinske Wyswolne Wijsko — Ukrainisches Befreiungsheer) auf. Das war ukrainische Bezeichnung der ukrainische Stelle der “Sonderstab R [Russland]”. Dieser Stab war für die aufklärungs-subversiven Operationen auf dem sowjetischen Territorium und für den Kampf gegen die sowjetischen Partisanenbewegung gegründet. Diese Organisation hat einem Hauptquartier der Abteilung “Walli” Abwehr und ihren Punkt, dass in Warschau unter dem Schild “Osthandels- und Baugesellschaft Hillgen” gewirkt hat,unterliegt. Im Juni 1942–1943 in Shytomyr war das Hauptzentrum der ukrainischen Abteilung des Sonderstabs “R” gegründet, welche die Be-zeihungen mit allen Abteilungen in der ganzen Ukraine ünterstützt hat. Ihre Aufgabe sollte es sein den Kampf “mit deutschen Hände” gegen den bolschewistischen Untergrund und Agenten des NKWD sowie gegen die sowjetische Partisanen zu führen. Die Mitglieder des ukrainischen Stabs haben gemeint, dass sie den Kem der zukünftigen Nationalmilitärkräften gründen; darum haben sie entschieden (zuerst ohne der vorläufigen deutschen Zustimmung) ihre Embrioorganisation “Ukrainische Befreihungsherr” zu benennen (gekürzt UWW). Unformell spielte Holub eine Rolle des Inspekteurs für die ukrainischen Militärgruppen bei Wehrmacht nicht nur in Shytomyr Gebiet, sondern auch in ganzen Podolien und in allen umliegenden Bezirke.

Am Anfang kam von den Deutschen die Idee der Gründung der UWW aus den deutschen Militär- und Politikkreisen zwecks der Teilnahme der Ukraine an engerer Zusammenarbeit mit der deutscher Okkupationsleitung. Sie wurde von dem Chef Fremde Heere Ost (gekürzt FHO) der OKH Herr Oberst Reinhard Gehlen, Major Hermann Baun und anderen Offizieren unterstützt. Einige deutsche öffentliche Personen haben dabei auch die Möglichkeit der Änderung der deutschen Politik bezüglich der Ukraine im Fall, wenn die Ukrainer am Kampf gegen die sowjetische Russland teilgenehmen würden, gesehen. Als die Antwort war im Februar 1943 diese Idee von den grossen Anzahl der ehemaligen ukrainischen Militärfunktionären als auch von den Leiter der UNR und OUN-M unterstützt.

Am 10. Febiuar 1943 haben WPr IV (die vierte Propagandaabteilung derOKW) zusammen mit dem Reichsminister für die besetzten Ostgebieten Alfred Rosenberg den Status dieser Formation in der besonderen Resolution geklärt. Auf den Vorschlag der Propagandaabteilung von Wehrmacht haben die ukrainischen Einheiten offiziel den Titel “UWW” im Gegensatz zu den ROA (Russkaja Oswoboditjelnaja Armija — Russischen Befreihungsheer) des Generalis Wlasow bekommen. Sie war als die allgemeine Benennung für alle diese Einheiten im Bestandteil der deutschen Armee und ukrainischen Bewachungsbataillons gewesen. Weiter wurde es behauptet, dass die Einheiten des UWW aus den Kriegsgefangenen und örtlichen ukrainischen Einwohner vorwiegend aus der Ostukraine gegründet waren und als Kampfformationen beti achtet waren. Ausserdem war es sehr wichtig die Proklamierung des Totalkrieges, was die Gründung der Einheiten der UWW im Februar 1943 beeinflusst hat. Unter diesen Bedingungen hat der Operationsstab der deutschen Armee anfangs 1943 die neue provisorische Militärformationen unter der allgemeinen Bezeichnung “UWW" gegründet. So wurde solcherWei.se mit der Gründung der UWW Einheiten die Tendenz zur Änderung der deutscher Politik verstärkt.

Aber die obere Nazileiter, die damit einverstanden waren, möchten offenbar an die politische Unabhängigkeit der Ukraine nicht denken. Infolgedessen war die UWW nur die allgemeine Benennung für die verschiedene deutsche Militärhilfseinheiten, gegründeten am meisten aus den ukrainischen Kriegsgefangenen und einbezogene von den Deutschen auf die Ostfront in den Jahren 1942–1943. Das war die Armee nur nach der Benennung. Normalerweise waren ihre Einheiten und Soldaten nach der kurzen intensiven Ausbildung nach der Kraft in verschiedenen deutschen Truppenverbände in Ost- und später Westfront verstreut. Die Militärformationen der UWW haben an den Operationen bei Shytomyr und Owrutsch als auch der deutschen Aktionen gegen die sowjetischen Partisanentruppen, geleiteten von General Alexander Saburow teilgenommen.

Die Militärangehörige der Bataillons des UWW waren am meisten die Freiwillige. Ungeachtet alle Begrenzungen der deutschen Zivilleitung haben diese Ukrainer völlig isolierten von den Aussenwelt die deutsche Armee als einzige Schutz bei der Verhinderung der zweiten sowjetischen Okkupation und die Erneuerung des Terrors der NKWD gegen die Ortseinwohner gehalten. Darum haben sie den Wunsch geäus-sert Deutschland in seinem Kampf gegen Sowjetunion zu unterstützen. Während des Krieges im Osten, wenn es scheinbar war, dass es möglich die neue sowjetische Okkupation sein wird, sind die Tausende von den Freiwilligen in die ukrainischen Bataillons eingetreten. Die Soldaten der UWW in der Ukraine haben sich an die Kampftraditionen der älteren Generation der Teilnehmer für die Befreiung im Laufe von 1917–1921 gehalten. Sie haben die Pflicht gefühlt, gegen die Sowjetunion auch über die Grenzen ihrer Heimat zu kämpfen. Einige Emigranten haben sich entschieden, in die UWW einzutretten: unter ihnen waren meistens die Oberste, Majoren und Hunderschaftsleiter der ehemalige Armee der UNR. Es haben ausserdem tatNächtlich zu allen diesen Ti uppen verbände der UWW die ehemaligen Soldaten der sowjetischen Armee gehört: unter ihnen waren einige sowjetische Majois und Offiziere mit den anderen Titel.

Insgesamt betrug der Anteil der Ukrainer an Einheiten in Struktur der Osttruppen bei Wehrmacht im Febiuar 1943 etwa 100 000 Männer. Ein Grossteil von ihnen war in dieser Zeit in dem UWW formell organisiert (etwa 75 000 Soldaten). In der Ukraine waren seine Truppenverbände allmählich am meisten in Dnipropetrowsk, Shytomyr, Kamjanez-Podilsk (jetzt Chmelnyzk), Kyiwer, Poltaver, Riwner, Staliner (jetzt Donezk), Sumy, Charkiwer und Tschemigiwer Gebieten als auch auf dem Krymhalbinsel gegründet. Die Soldaten der UWW haben folgende Abzeichen gehabt: auf den Mützen die ovale Kokarden mit der hellen blauen Mitte und dem gelben Kreis herum und auf dem linken Ärmel ihrer Uniform war das Wappen mit dem weissen Dreizack auf dem gelb-blauen Grund und mit den kirilischen Buchstaben “UWW”. In dieser Zeit war auch ein Eid für das UWW genehmigt worden: “Als treuer Sohn meiner Heimat trete ich in die Reihen des Ukrainischen Befreiungsheeres ein und schwöre feierlich, dass ich ehrlich für das Wohl meines Volkes gegen den Bolschewismus kämpfen werde. In diesem Kampf, das an der Seite des deutschen Heeres und ihre Bündnisheeres gegen den gemeinsamen Feind geführt wird, ich schwöre dass ich dem Führer und obersten Befehlshaber der Befreiungsarmeen Adolf Hitler die Treue halten werde. Für die Erfüllung dieses Eides bin ich jederzeit bereit mein Leben einzusetzen.”

Von Februar 1943 war für die Mehrheit der ukrainischen freiwilligen Formationen in der Wehrmacht die allgemeine Benennung “UWW” eingeführt. Am 24. März 1943 hat der deutsche Rundfunkstation über die Gründung des Ukrainischen Na-tionalkommitees in Charkiv und der Gründung der ukrainischen Armee mitgeteilt. Aber diese Idee war nicht verwirklicht. Die “UWW“ war nur die allgemeine Benennung für die “Phantom Armee”, deren Einheiten in der deutsches Heer verstreut waren. Sie haben keine Kontakte miteinander als auch die höheres Kommando gehabt. Darum kann man sie als die echte Armee nicht benennen. Einige Einheiten der UWW waren aufgrund der Wehrmachtbataillons, andere — unter der Leitung des Kommandeurs der Osttruppen gegi ündet. Diese Einheiten waren nie unter ihren eigenen ukrainischen Kommando während ihrer Militärtätigkeil gewesen. Es ist zu betonnen, dass die grössten Formationen. die die Deutschen aus den Ukrainer gebildet haben, waren die Bataillons. Diese Einheiten der UWW haben die Deutschen vorwiegend ohne Konsultationen mit den beliebigen ukrainischen politischen Gruppen gebildet. Charakteristisch war es, dass ihre Anzahl sehr übertrieben war. Nach dem Krieg waren die meisten von den Osttrappeneinheilen der Wehrmacht sehr oft als die “ukrainische“ betrachtet, ungeachtet die nationale Herkunft ihrer Soldaten.

Für die ukrainische Seite hat eine wichtige Rolle bei der Entwicklung der Konzeption der Aufstellung des ukrainischen Heeres bei deutschen Wehrmacht in dieser Zeit die ukrainische Filiale der Propaganda-Abteilung der OKW gespielt. Im April 1943 veröffentlichte sie einen Aufruf zu den ukrainischen Jugend, in dem sie die Idee der Aufstellung der UWW popularisierte. Diese Filiale wurde das Hauptzentrum, welches die Idee der Aufstellung der Formation der ukrainischen nationalen Streitkräfte mit der militärischen Hilfe Deutschlands propagiert hat. Die offizielle Wochenzeitungen der IIWW im Mai 1943 — Dezember 1944 waren "Nowa Doba” (“Neuer Tag”), “Ukrajinskyj Dobrowolez" (“Ukrainischer Freiwilliger”) und von Januar bis April 1945 — "Za Ukrajiny?' (“Für die Ukraine”). Die andere Zeitungen, die die Wehrmacht im Laufe 1944 für die ukrai nische Soldaten herausgegeben hat, waren “ Wojazka Slawd' (“Soldaten Ruhm”), "Za czest ’ іprawa” (“Für Ehre und die Rechte”) und andere. Diese Zeitungen haben die Ukrainer zur Bef reiung ihrer Heimat von dem schlimmsten Feind der Ukraine — Stalinregime aufgefordert; sie haben die Artikel veröffentlicht, in welchen sie die ukrainische Befreiungsbewegung popularisiert haben und manchmal die Übersetzungen aus anderen Zeitungen (einschliesslich mit denen, welche die Versuche von Wlasow über die UWW als Bestandteil der ROA kritisiert haben).

Zwischen Juli-Dezember 1943 wurde die Probe gemacht, alle diese Einheiten in eine reale Ukrainische Befreihungsarmee zu vereinigen, aber sie wurde nie verwirklicht. Der realste Kandidat auf die Stelle des Kommandeurs der UWW war der General-Leutnant der ehemaligen ukrainischen Armee Iwan Omeljanowytsch-Paw-lenko, der zuerst geplant hat, alle ukrainischen Militärformationen in UWK (Ukrajin-ske Wilne Kosaztwo — die Ukrainische Freie Kosakentum) zu organisieren. Im Memorandum zu den deutschen Machtorganen hat er und der Redakteur des Zeit-schriftes “Der ukrainische Freiwillige” Hennadij Kotorowytsch vorgeschlagen die ukrainische Militärverwaltung, die Stelle des ukrainischen Verbindungsoffiziers zu OKW zu gründen als auch die eroberten ukrainischen Kriegsgefangenen und die Nationalaufständer für den Eintritt zum UWW zu befreien. Ausserdem hat die Konzeption der Aufstellung des UWW die Regierung der UNR im Exil unterstützt. Einige ehemalige Sodaten der UNR waren von den Präsident dieser Regierung Herrn Andrij Liwyzkyj bevollmächtigt verschiedene Einheiten der UWW mit einem Zweck für den Kampf gegen die Sowjetunion zu gründen. Sie haben an die deutsche Militärmacht traditionell mit der Bitte über die Gründung der ukrainischen Führung der UWW gewandt.

Aber der Versuch der initiativen Gruppe der ukrainischen Offizieren und der Leiters des Ministerium für Militärwesen der UNR einer Stab des UWW zu formieren, realisierte sich nicht in Praxis. Die deutschen Naziftihrer haben auch den ukrainischen Vorschlag über die Gründung des Leitungsstabs der UWW (mit den eigenen Mobilisationsableitung, Propagandaabteilung und anderen Abteilungen abgelehnt. Formelle Leitungsstab der ÜWW hat sehr kurzfristig existiert — der erste von Juni 1942 bis Juli 1943 und wieder von November 1943 bis Januar 1944. Als Führer des Führungsstabs waren die ehemalige Offiziere der Armee der UNR. Der erste war der Oberst Iwan Holub, der zweite Petro Kryshaniwskyj. Am 6. November 1943 war der Oberst des Generalstabs der Armee Petro Kryshaniwskyj zum Leiter des UWW Stabs ernennt, und Major Mychailo Pohotowko — als sein Stellvertreter. Ihre Mittäter waren die Patrioten, aufgeflammene mit dem Hass zu den Stlinregime: die Mitglieder der Union der ukrainischen Weteranen der Frontkämpfer in Warschau, ehemalige sowjetische ukrainische Offiziere und andere. Stab des UWW hat auch die Eidesformel mit solchen Worten festgelegt: “Ich, als der Soldat des Ukrainischen Befreiungsheeres, schwöre meinem Vater-land, der Ukraine, von allen ihren Feinden zum letzten Atem zu schützen und es möge mir Herr Gott und die Heilige Mutter helfen.”

Die Nachricht über die Aufstellung des UWW war eine wichtige Ursache für formale Veränderung der sowjetischen Politik gegenüber der Ukraine. Im Oktober 1943 waren einige sowjetische Fronten in die ukrainische umbenannt. Vor kutzem war der Orden von Bohdan Chmelnyzkyj für die Soldaten der Roten Armee füi die Teilnahme an dem Kampf für den ukrainischen Boden gegen die deutschen Truppen eingeführt. Ausserdem hat im Januar 1944der Rat des Ministers der UdSSR in Moskau vorgeschlagen, dass eigene Streitkräfte in der Sowjetrepubliken, Ukraine und Weissrussland aufgestellt werden müssen. Aber als die Rote Armee in diese Respubliken wieder eingezogen hat, blieben sie jedoch ohne eigene Streitkräfte.

Jedoch war die Führung des Dritten Reiches grundsätzlich gegen die Aufstellung der ukrainischen Streitkräfte bei deutschen Wehrmacht. Da Adolf Hitler grundsätzlich keine Sanktion auf die Aufstellung der ukrainische Armee abgeben wollte, blieb die Organisierung des ukrainischen Kommando des UWW ohne den erhofften Erfolg. Hitler hat nicht volle Information bei der Leitung mit dem Staat und den Militärkräften bekommen: er hat die echte Nachrichten über die Zahl der Osttruppeneinheiten nur Mitte 1943 erfahren. Hitler hat persönlich den Befehl über die Überführung auf die Westfront der ukrainischen und anderen Osttruppenverbände erteilt. In dieser Zeit war ein grosser Teil der Truppen der UW'W zur ROA übergeführt.

Die Mehrheit von Ukrainer (einschliessend der Emigranten) haben in ihren nationalen Truppeneinheiten der deutschen Militärkräften gekämpft. Aber viele Ukrainer haben auch in den kroatischen, kosakischen,russischen und andren Formationen bei der deutschen Armeen gedient. Eine von ihnen war das 369. kroatische Regiment. Die Ukrainer haben im Bestandteil dieses Regiments bei Offensive auf Stalingrad teilgenommen, so haben die Ukrainer in kroatischen Meereslegion auch ihre begrentzte Aufgaben auf dem Schwarzen Meer gut erfüllt. Viele Ukrainer haben auch in der Kosakendivision von Helmut von Panniwitz und besonderes im KW (Kuhanskoje Wojsko — Kubaner Kosakenheer) gedient, dass nicht selten aus der Bevölkerung der ukrainischen Herkunft rekrutiert war. Zu den Kosakenformationen der DW (Donskoje Wojsko — Doner Kosakenheer) gehörte auch eine Anzahl der Soldaten der ukrainischen Herkunft. Die Ukrainer konnte man auch in jeder russischen Formation, die auf der deutschen Seite gekämpft hat, in allen Dienstgraden — von Soldaten bis zu den Generalien finden. Das waren gewöhnlich die sogenannte Bataillons von ROA und die Regimente des russischen Schutzkorps auf den Bal-kanen, am meisten in Jugoslawien. Im Sommer 1944 waren als Antwort auf die ukrainische Protesten einzelne ukrainische Einheiten (aber nicht jeder einzelne Ukrainer) von den ROA getrennt und als UWW reformiert. Dieserweise sind aus Wlasows Offizierschule in Dabendorf alle ukrainische Offiziere mit der Anzahl von 200 Personen (65 % aller Wlasow Kader) in die UWW ungeachtet alle Proben, ihnen dabei zu störten, übergegangen.

Die Mehrheit der ukrainischen politischen Gruppen haben die Möglichkeit ausgenutzt, ihre Mitglieder in die ukrainische Formationen, gebildete von Wehrmacht zu richten, um die gute Ausbildung und die Waffe für die Befreiungsbewegung zu bekommen. Einige Ukrainer waren der Meinung, dass solcherweise die Ukrainer die deutsche Administration überwältigen können und auf ihre Politik in der Ukraine beeinfüssen werden. Ihrer Meinung nach, wenn es zehn Ukrainer auf eine Deutschen wäre, könnte man die reale Macht die Ukrainer bekommen. Darum haben die obere Nazimachtorganen Angst gehabt, dass die UWW als “Trojaner Pferd” auftreten konnte und das in einer komplizierten Situation für Wehrmacht können die Ukrainer gegen die deutsche Offziere aufstehen und in die UPA (Ukrajinska Powstantscha Armija — Ukrainische Aufstandsarmee) eintreten. Und tatsächlich haben im März 1943 ungefähr vier Tausend ukrainischer Soldaten aus “Schuma” desertiert und in die UPA eingetreten. Viele Offizieie dieser Militärformationen sind als Offiziere der UPA gewesen. So ist zum Beispiel Ende März der ehemaligen Hundertschaftsleiter des 201 ten Schutzmannschaftsbataillons Roman Schuchewytsch zur Führung der UPA Übei gegangen: im November desselben Jahres ist er als Oberbefehlshaber der UPA gewesen. Ausserdem haben einige von den Organisatoren des Stabs der UWW die Kontakte mit den anderen antisowjetischen Militärtruppen im Hinterland der sowjetischen Armee, als auch mit den UPATruppen organisiert. Da die deutsche Militärbehörden über diese unzweifelhafte Kontakte erfahren haben, wurde im Januar 1944 der Stab der UWW aufgelöst unter anderen auch aus diesem Grund. Nur nach der zweimonatigen Nachforschung, dass mit der Rechtfestigung seiner Organisationen beendet war, waren einige von ihnen zur Leitung der Organisation des Partisanenkrieges in den sowjetischen Hinterland und zum Nachrichtensdienst auf dem Ostfront zugelassen.

Einige ukrainische Aufständer sind auch als Militärangehörige der UPA gewesen unter dem Einfluss der deutschen Flugblätter, die an die Soldaten der UPA mit dem Ausruf des Eintrittes gewandt haben. Auf ihrer Grund war bestimmte Anzahl der Selbstschutz-Legionen gegründet. So wurde zum Beispiel einer von ihnen die ChLS (Cholmskyj Legion Samooborony — C'holmer Selbstschutz-Legion), gebildete von den ehemaligen Offizieren der UNR Armee gegründet. Der andere mehr bekannte von ihnen Truppeneinheit war das Wolyner ULS (Ukrajinskyj Legion Samooborony — Ukrainischer Selbstschutz-Legion). Das war die unabhängige Einheit, dessen Hauptzweck der Kampf gegen die polnische und sowjetische Partisanentruppen war. Zuerst war diese Einheit als Teil der Aufstandstruppen der OUN-M gewesen. Im November 1943 hat die Einheit entschieden mit den Deutschen sich zu vereinigen. Anfangs 1944 war sein Kommandeur der Oberst Petro Djatschenko, als politischer Leiter der Mitglieder der OUN-M Mychajlo Soltys gewesen. Die Deutschen haben das Bataillon in 31. Bataillon der SD umbenannt. Sein deutscher Verbindungsoffizier ist Sigfried Assmus gewesen, der später beim Rückmarsch der Roten Armee südlich der Stadt Lüblin getötet war. Als neue ukrainische Leiter war Wolodymyr Herasy-menko — auch wie Djatschenko der Oberst der ehemaligen Armee der UNR, ernannt. Der neue deutsche Verbindungsoffizier Major Bigelmeier war nicht sehr freundschaftlich bezüglich seinen Untergeordneten, sie liebten ihn als er sie nicht. Die andere Legion, bekannte als die BUSA (Bykowynska Ukrajinska Samooboronna Armija — Bukowynische Ukrainische Selbstverteidigungsarmee) war auch von den Anhängern der OUN-M organisiert. Ihr Organisator war der Mitglied der OUN-M der Kompanieleiter Wasyl Schumka. Dieser Verband mit dem Bestand ungefähr 500 Soldaten war dank der Unterstützung der 7-ten Infanterie-Division der Heeresgruppe “Süd Ukraine” im Mai 1944 gegiündet. Sie haben an dem Kampf gegen die sowjetische NKWD Einheiten im Gebiet Tschemiwzi, mit der Waffe und Munition unterstützt, teilgenommen. Die Mehrheit von ihnen sind nach Westen zuriickgetreten, wo sie zur Cholmer Selbstverteidigung oder Division “Galizien” eingetreten sind. Die andere sind in die Einheiten der Gruppen “UPA-Westen" eingetreten.

Am Anfang 1943 hat die deutsche Armee angefangen die ausländische multinationale Kräfte mehr einzubeziehen. Obwohl der UZK (Ukrajinskyj Zentralnyj Konntet — Ukrainischer Hauptausschuss) als die ukrainische Vertretung in den okupiet ten Poland und Galizien einige Zeit die Bereitschaft geäussert hat die Militärti uppen-vei bände für den Kampf gegen die Sowjetunion zu gründen, haben die deutschen Behörden lange Zeit sich geweigert solche Truppenverbände zu gründen. Nur nach dem merklichen Verlust der 6-ten Armee bei Stalingrad am Anfang 1943 waren die deutsche Machtorganen bereit solche Möglichkeit zu besprechen. Im März 1943 hat der deutsche Gouverneur von Galizien Otto Wächter mit seinem Plan an die obere Machtorganen Deutschlands gewandt und nach den gründlichen und dauernden Verhandlungen hat er die Genehmigung auf die Gründung der freiwilligen Division der Waffen-SS unter der Benennung “Galizien” bekommen. Ihre Hauptweibungszentren waren zuerst in Lwiw, Stanislawiw (jetzt Iwano-Frankiwsk) und Ternopil.

Während der Werbungskampagne werden den Freiwilligen einige Fragen gestellt: und zwar: 1) Warum wird die Division der SS-Waffen und nicht der Wehrmacht unterliegen? 2) Warum wird sie die Benennung “Galizien" und nicht “Ukrainische Division” haben? und endlich 3) Warum wird sie in die ukrainische Uniform ohne uki ainische Abzeichen bekleidet werden? Aber die ukrainische öffentliche Meinung hat hauptsächlich die Gründung echt ukrainischen Militärtruppenveiband, dass am Ende des Krieges nützlich gewesen sein könnte, unterstützt. Aus 80 000 Freiwilligen waren 13 245 für den Armeediensl eingestellt. Kurz danach 1 487 von Ihnen waren für den Zivilleben nach dem Gesundheitszustand freigelassen. Insgesamt waren es 11 578 Freiwilligen in allen Ausbildungslagem,die Mehrheit von ihnen war im Alter von 18 bis 30 Jahren. Einige ehemalige Soldaten der Ukrainischen Galizischen Armee (UGA) und der Armee der UNR, als auch Bataillons “Nachtigall” und “Roland” (Legion der DUN) sind in die Division eigesetzt.

Die Division “Galizien” mit dem ukrainischen Schützenbestand und vorwiegend mit den deutschen Offizieren hat ungefähr 12 000 Personen gerechnet. Sie begann Mitte 1943 und Ende 1943 zu komplettieren. Am Anfang 1944 hat sie die Ausbildung auf dem Truppen-Übungsplatz in Heidelager unweit von D^bica im südöstlichen Poland durchgeführt. Die Ausbildung war anfangs hier begonnen vorher als die Division nach Neuhammer (Niederschlesien unweit der Stadt Sagan) in einen Ausbildungslager für die Gründung oder Umfor-mung der Truppen vei bänden im April 1944 für die weitere Ausbildung versetzt war. Nur am 17. und 19. Juli 1943 waren die ersten zwei Gruppen der ukrainischen Freiwilligen in einem Ausblidungslager in Heidelager rekrutiert und die Militärausbildung von mehr als 3 000 Ukrainer angefangen. Im Oktober 1943, wenn die Hauptäusbildung beendet war, waren in Heidelager 3 208 ukrainischen Rekruten und unter ihnen 1 139 Absolventen der höheren Fachkursen und Studenten. Sie alle waren zuerst als die Kandidaten in die Unteroffizier- und Offizierschulen eingerechnet und so war der ukrainische Truppenverband in Heidelager als SS-Ausbildungsbataillon z. В. V. genannt.

Waffen-SS gehörte zum System des Ersatzheeres aber hat das bestimmte Niveau mit ihren eigenen Versorgungs- und Waffenlager, Ausbildungslager und Militärschule aufbewahn. Die Ukrainer waren auf dem Basis schon existierenden im Dritten Reich System des 21 — ten Wehrkreises für die Rekrutierung und Ausbildung der Militärtruppenvei bände ausgebildet. Ähnlich den anderen Soldaten dei Waffen-SS, war bei ihrer Ausbildung den Hauptakzent auf drei Hauptpunkten gemacht: körperliche Eignung, Charakter-Ausbildung und Waffenausbildung. Die Hauptausbildung hat ungefähr 14 Wochen gedauei t.

Ende Oktober 1943 war in Heidelager die Ausbildung beendet und die Mehrheit von Ukrainer waren in verschiedenen Militärausbildungskursen abhängig von der Waffenart versetzt. Die Unteroffizierkursen der Infanterie wurden in Radolfzell in Deutschland und in Lauenburg (jetzt Lebork) und Waffen-SS Junkerschule Braunschweig in Posen-Treskau (jetzt Poznan) in Polen, Artillerie — in Einschlag (jetzt Prosecnice) und Pioniere-in Pikowitz (BohemiainTschechai), der Administration in Dachau und FliegerabwehrkanonefFlakJ-Abteilung in München (Bayern in Deutschland) durchgeführt. Schrittweise haben die ukrainische Freiwilligen aus Galizien die Ausbildung in solchen Ausbildungslager und Schulen der Waffen-SS durchgeführt: Waffen-SS Führer-Schule in Arolsen (Deutschland), Schule für die Infanterie, Artillerie und Ausbildung in der Schwerwaffe in Beneschau (Tschechai), die Schulen für Signalgeber in Metz (Elsass in Frankreich). Viele Soldaten haben der Lehrgang in der SS-Dolmetscherschule in Oranienburg (Österreich) und gründliche Militärausbildung in Warschau (Polen) gemacht, und die Hilfskursen für die ausländische Freiwillige für die Deutschsprachebeherrschungen im Laufe von 6–8 Wochen in Sennheim (Elsass) usw. besucht. Danach war in Heidelager nur ein unkomplettierte Stab für drei Infanterieregimenten, einen Artillerieregiment und einigen verschiedenen Abteilungen ähnl ich wie Nachrichten- Abteilung und Panzerjäger-Abteilung und andere geblieben.

Aber man kann über die echte Militärausbildung der Division als den gemeinsamen Truppen verband erst dann nur sprechen, als der General Fritz Freitag als Kommandeur am Ende 1943 eingesetzt war, obwohl der Mangel an gute deutsche Offiziere ein ernster Hindernis dabei war. Äusser des Stableiters Major Wolf-Dietrich Heike bestanden diese Ausbildungsstabs vorwiegend aus den Kräften der deutschen Polizei, welche einen negativen Einfluss auf die ukrainische Soldaten hatten. Die Reibungen auf den nationalen, politischen oder sprachlichen Gründen entstanden sehr oft, weil diese Polizeiunteroffiziere und Offiziere nicht imstande waren ganz, unterschiedlicher andere Charakter der Ukrainer zu verstehen. Es ist wichtig zu bemerken, das das Problem der Offizieren niemals in der Division gelöst war, da die höhere von ihnen dem Dienstgrad aus der ukrainischen Armee schon im älteren Alter waren, während die neue, die aus der Schulen gekommen waren, hatten keine Erfahrung und die untere Dienstgrade hatten. Dabei war die Mehrheit von Ihnen zum Ausbildungs- und Ersatzregiment der Division nur nach dem Kampf bei Brody im September 1944 eingetreten. Es waren nur zwei ukrainische Offiziere, welche den Dienstgrad des Majors bekommen haben (Jewhen Pobihuschtschyj und Mykola Palijen-ko). alle andere waren Oberscharführer, Untersturmführer und Hauptsturmführer.

Die Division “Galizien” bestand aus den Freiwilligen vorwiegend aus Galizien (berühmt als ehemalige Provinz mit dem staiken deutschehen Einfluss, als sie vom Österreichisch-Ungarischen Reich bis zur Ende des Ersten Weltkrieges kontrolliert war. Reichsführer-SS Himmler hat entschieden, dass die Division als galizische und nicht als ukrainische benannt wird. Die Division hat solche offizielle Benennungen in solcher Reihenfolge bekommen: SS-Freiwilligen-Division “Galizien” seit 30. Juli 1943, 14. SS Galizische Freiwilligen-Division (galizische Nr. 1) seit 22. Oktober 1943, 14. Waffen-Grenadier-Division der SS (galizische Nr. 1) seit 27. Juni 1944. 14. Waffen-Grenadier-Division der SS (ukrainische Nr. 1) seit 12. November 1944 und 1 ste Ukrainische Division der Ukrainische Nationalarmee seit 14. April 1945. Diese Division war eine von über 30 Divisionen Waffen-SS aus den Freiwilligen, rekrutierten im Jahre 1941 in den okkupierten von Deutschland oder allierten ihr Länder. So waren zum Beispiel die norwegische, dänische, französische, belgische, albanische, ungarische, kroatische, sorbische, bulgarische, rumänische, estische, liltische, russische, weissrussische und andere Freiwilligen-Divisionen, welche auf der Seite Deutschlands im Zweiten Weltkrieg gekämpft haben.

Ähnlich wie die anderen Divisionen der deutschen Armee war die Division unpolitisch. Aber die Ukrainer in ihrem Bestand möchten ihre Unabhängigkeit von der Nazideutschland und von der Sowjetunion als ihren grössten Feind haben. Im Fall der Auswahl wollten die Ukrainer lieber bei Wehrmacht, als bei Waffen-SS dienen. Aber damals war es unmöglich. In der Wirklichkeit gehörte die Division “Galizien” zur Waffen-SS. nicht zur SS. Die ukrainische Soldaten der Division “Galizien” haben ihre eigene Abzeichen getragen — den gelben Löwen auf dem blauen Feld auf dem linken Ärmel und auf dem Kragen den silbernen Löwen aber kein “SS”-Runen. In den Truppenverbänden der Ukrainer waren mehr als 20 Kappe-lanen zugelassen, was nie bei der SS war. Sie waren in jedem Ausbildungslager eingesetzt. Die Divisionskappelanen haben die Militärgrade gehabt: so war z. B. Wasyl Laba ein Sturmbannführer, andere — die Untersturmbannführers. Der Eid hat die Division nicht einfach für Adolf Hitler zu geben, sondern den Eid für die Anerkennung von Hitler als Oberbefehlshabers der deutschen Militärkräften im Kampf gegen den Bolschewismus. Im Jahre 1944, ähnlich dem Eid der UWW wurden zu diesem Eid die Worte über die Treue dem ukrainischen Volk zugegeben.

Bei der wirklichen Gründung der ukrainischen Division waren einige technische Probleme entstanden: es war kein genügendes Personal der Waffen-SS für die Ausbildung aller Rekruten. Im Juni 1943 hat die Polizeiadministration aus diesem Grund entschieden der Polizei-Schützen-Regiment Nr. 31 auszulösen und die nächste Soldaten waren für fünf Regimente bestimmt. Diese Truppeneinheiten der galizischen Freiwilligen wurden als die Regimente Nr. 4,5,6,7 und 8 bezeichnet (sie unterlagen nie der Division) und waren durch die Mittel und Ausbildungslager der Ordnungspolizei trainiert. Sie alle als auch die Versorgungstruppen waren die Offiziere und Unteroffiziere im Laufe ihrer Existenz. Obwohl diese Regimente durch die Polizeioffiziere und Unterofiziere trainiert waren, wurden sie manchmal ”Poli-zeiregimente” genannt. Aber diese Tatsache hat aber die Unzufriedenheit seitens des Nachwuchses hervorgerufen, obwohl sie gesagt haben, dass sie freiwillig in die ukrainische Division eingetreten sind, um gegen die Sowjetarmee zu kämpfen und nicht in die Polizeitruppeneinheiten wegen der Erfüllung der Polizeiaufgaben. Im September 1943 waren ihre Ausbildungslagerfolgenderweise verteilt: der Regiment 4 mit dem Bestand 1 264 Soldaten in Ferschweiler, unweitTrier im Ostdeutschland;

der 5. Regiment mit 1 372 Soldaten unweit der Stadt Bydgoschtsch und der 6. Regiment mit 1293 Soldaten in Grajewo im Nordpolen. Ende Oktober wurde der 6. Regiment in die Stadt Pau in den Pirineengebirgen versetzt. Zu dieser Zeit waren schon zwei Regimente in Frankreich Nr. 7 (1671 Rekruten); in Salies-de-Bearn in Pireneen und in der Stadt Tarbes im Süden und Nr. 8 in Metz (1 573 Soldaten) im Süden Frankreichs.

In Zwischenzeit ist die Wehrmacht schnell an die Ostfront zurückgetreten und hat Galizien erreicht. In dieser Zeit war der 4. Regiment an die Front unweit Sbarash, nordöstlicher der Stadt Ternopil in Galizien versetzt. In dieselbe Zeit war der 5. Regiment im Rayon der Stadt Cholm eingesetzt; mehr als 100 Soldaten aus diesem Regiment sind desertiert und in die UPA eingetreten. Ende Februar 1944 wurde aus der Ukrainer in der Ausbildungslager in Heidelager eine Giuppe mit der Anzahl ungefähr 2 000 Personen organisiert. Diese Expeditionstruppeneinheit hat der Sturmbannführer Friedrich Bayersdorff geleitet und darum war sie als die Kampftruppe Bayersdorff bekannt. Sie hat Heidelager in drei Transporten zu ihrem Bestimmungsort В ilgorai-Zamosc bis 27. März 1944 gelassen und zur Division, die in dieser Zeit aus Heidelager nach Neuhammer versetzt war, zurückgekehrt. Bald danach waren die Regimente 4.-8. ausgelöst und die ukrainische Soldaten waren in die Division versetzt.

Die Division "Galizien” war die echte Militärformation, die mit der Ausnahme der zeitweligen Partisanenkonflikten in Slovenien und Slowakei kurz vor der Beendigung des Krieges unter der Leitung des Oberkommandos der Weht macht ausschliesslich gegen die Roten Armee gekämpft hat. Am 28. Juni 1944 war sie an die Front bei Brody in der Ukiaine versetzt, wo die ungenügend bewaffnete Division nach der Einkesselung (nur 3000 haben die deutsche Linie erreicht) fast völlig vernichtet. Sie war sehr schnell in Neuhammer erneut und nach Slowakei versetzt. Laut der Dokumenten, ist die Division nach Slowakei kurz vor der Beendigung des Kampfes gegen die postsowjetischen Partisanen gekommen. Zu dieser Zeit hat die slowakische Armee ihren Aufstand fast beendet. Den Widerstand haben nur die slowakische kommunistische Partisanen, unterstützten von den sowjetischen Behörden, geleistet. Das waren die Partisanenkräfte, die die Verfolgung der Zivilpersonen und besonders ukrainischer Flüchtlingen verwirklicht haben. In dieser Zeit waren die Beziehungen zwischen den Soldaten der Division und slowakischer Bevölkerung im ganzen gut. Die Mehrheit von ihnen haben in der Wirklichkeit nur die Bewachungsaufgaben erzielt. Nur zwei Kampfgruppen (unter der Leitung von Wildner und Wittenmeyer) waren für den Kampf gegen den Partisanenaufstand in Slowakei ausgenutzt, vorher die Division nach Slowenien auch für den Kampf gegen die kommunistische Partisanen umgesetzt war. Am 20. Januar 1945 hat diese Division den Befehl bekommen Richtung Graz in Österreich fortzubewegen, woher ihre Soldaten nach Jugoslawien für den Kampf gegen kommunistischen Partisanen von Josif Tito versetzt waren.

Im Laufe von Juni-Juli 1944 war einige Anzahl der ukrainischer Einwohner in der Westukraine (einschliesslich der Flüchtlinge aus der Ost- und Zentralukraine) in die Bewachungsbataillons mobilisiert. In dieser Zeit war ein paar Tausend Ukrainer aus Wolynien, Galizien und anderen Gebieten der Ukraine gegen ihrem Willen rekrutiert und nach der dreimonatigen Ausbildung an die Front geschickt. Bis Sommer 1944 etwa 15 Prozent der deutschen Divisionen, die auf dem Ost- und Westfront blieben, bestanden aus Einheiten unter deutschen Kommando, die von den Osteinwohneraufgestellt waren. Im Oktober 1944 hat es den deutschen Behörden gelungen, zur Wehrmacht ungefähr 100 000 Personen aus den sowjetischen Kriegsgefangenen und der Zivilbevölkerung aus Osten zu rekrutieren, 25 % unter welchen die Ukrainer in ihren Nationalen und deutschen Truppeneinheiten waren. Im Laufe von 1943–1945 war die Mehrheit von ihnen gezwungen oder freiwillig in der UWW einzutreten um am Kampf gegen die Sowjetunion teilzunehmen. Ein Grossteil sollte in das UWW organisiert sein. Im Herbst 1944 erschienen in der ukrainischer Sprache herausgegebenen Presse in Deutschland Aufnahmen davon wie der Kommandierende General der Osttruppen (von Januar 1944 waren sie in die Freiwilligen Verbände umbenannt) General Emst Köstring die Einheiten des UWW inspiziert. Im Oktober 1944 hat er Himmler informiert, dass zur Zeit der englisch-amerikanischen Intel venz auf die Kontinent mehr als 800 000 östlichen Freiwilligen (einschliesslich der Ukrainer) in der deutschen Armee und ungefähr 100 000 in der Luftwaffe und Kriegsmarine gedient haben.

Die allgemeine Anzahl aller Einheiten der UWW im Oktober 1944 betrug 190000. Einige von ihnen waren nach Dänemark, Belgien und andere westeuropäische Länder mit der Bewachungszweck umgesetzt. Die andere Truppeneinheiten waren für den Kampf gegen die französische Wiederstandsbewegung (Maki) versetzt. Zwei ukrainische Bataillons haben desertiert und in die “Maki” eingetreten. In dieser Zeit waren die Bataillonskommandeur der UWW die Deutschen mit Ausnahme von einigen Truppeneinheiten, welche die ukrainischen Offiziere geleitet haben. Gewöhnlich waren die deutsche Offiziere in den ukrainischen Einheiten die hochqualifizierte Soldaten ohne der belibigen Angehörigkeit zur SS-Formationen oder der Polizei. Die Gründung der neuen Einheiten der UWW hat den Platz im Reich und in den okkupierten von Deutschland Länder gehabt. Im Laufe von 1943–1944 waren in Polen, in Deutschland und Österreich nicht grosse Ausbildungslager für die Militärangehörigen der einzelnen von diesen Einheiten. So haben zum Beispiel im Februar 1944 4000 Soldaten der UWW den Ausbildungslager in Piotrkow (Polen) gehabt. Im August 1944 dank der Unterstützung von Wehrmacht war die erste Offizierschule der UWW gegründet. Das Verhältnis zwischen den ukrainischen Leitern dieser Schulen und dem deutschen Kommando war dasselbe als Beziehungen zwischen Kommando der eigenen Einheiten und Führung der Feldgamisonen. Alle Kursanten haben den Status der Propagandisten der UWW bekommen und nach der Beendigung der Ausbildung sind in ihre eigene Truppeneinheiten zurückgekehrt.

Trotzdem hat im Mai-Dezember 1944 Oberkommando der Luftwaffe (gekürzt OKL). Hitler-Jugend-Kriegseinsatzkommando Süd und so genannte Dienststelle Siegfried Nickel die Anwerbung und Schulung der ukrainische Jugend in die Luftwaffenflakbatterie als Flakhelfer durchgeführt. Die Rekrutierung der ukrainischen und anderen westeuropäischen Jungen aus den Territorien, die in die Hände der Roten Armee geraten könnten, hat sich im März auf dem Abkommen gegründet, initierten durch die SS-Hauptamt (gekürzt SS-HA), Ostministerium und der OKL, welches den Mandat dem erst gegründeten Dienststelle Nickel gegeben hat. Diese Behörde hat in drei territorialen Abteilungen gedient (Kommando Nord — Baltien, Mitte -

Weissrussland und Ost-Ukraine sowie Süd — Generalgouvernement mit Galizien) in weiterem evakuierten durch Slowakei und Unganm nach Deutschland. Die Nickel-Organisation war für die Lieferung der Jungen in die OKL verantwortlich für die Verbreitung durch Luftgaukommanden (gekürzt LGK), welche die Ausbildung bezüglich ihrer Bedürfnissen in der Luftwehraufgaben organisiert haben, einschliesslich Artillerie (Fliegerabwehrkanonen — Flak), Telefonleitungenverlegung und die andere Hilfsdienste. Die deutschen Behörden haben ihre Aufgaben in der Westukraine ohne keine Konsultation mit dem Ukrainischen Hauptausschuss durchgeführt, die entsprechend Desorientierung zwischen der ukrainischen Öffentlichkeit und der allgemeine Chaos in dem Gebiet ausnutzend. Dabei war die Anwesenheit der ukrainischen Division Waffen-SS als die Leitung mit dieser Aktion seitens der SD und der Luftwaffe nicht akzeptiert. Die Genehmigungen für den Besuch der Jungen, erteilten von Reichssicherheitshauptamt (RSHA), SS-HA und der ähnlichen Behörden waren ignoriert und es waren keinen tatsächliche Kontakten mit der Division festgesetzt. Der Kappelanendienst war von der Divisionsleitung getrennt und wurde von dem Kappelan Seweryn Saprun, weicherden Oberstgrad der Luftwaffe bekommen hat, geleitet.

Mitte 1944 war die erste offizielle Gruppe der westukrainischen Jungen zu den ersten Ausbildungslager in Niepolomize (Ostpolen) rekrutiert, später waren sie nach Eger (Cheb) in Tschechai und Wien, Linz sowie Krems in Österreich, gerichtet. In dieselber Zeit waren die Jungs aus der Ost und Zentralukraine in Lothringen, Elsass oder Luxemburg untergebracht und von den Kappelanennetz und der Betreuung getrennt (eine der Bedingungen des Abkommens). Insgesamt war es mehr als 10000 ukrainischen Jungen (unter ihnen 1 000 Mädchen) in 272 Gruppen, verstreuten in LGK, rekrutiert. Ihre Hauptausbildungsschulen waren in Pütnitz und Schleife (für die Mädchen) und Troppau in Polen und Eger in Tshechai. Die ukrainische jugendliche Flakbatterien und die Flakartillerie in den Flughäfen, Verneblungseinheiten in den Flughäfen oder als Fabrikenschutz waren in solchen wichtigen Orten verteilt: Kaltenkirchen, Linz, and Vienna in Österreich,Alhorn, Berlin, Hamburg, Koblenz, Neumünster,Gron,Warelbusch,Gedelsdorf,Flensburg und vielen anderen in Deutschland. Mitte Oktober 1944 war nur die Minderheit von den ukrainischen Jungen und Mädchen direkt zur Luffwaffe gerichtet. Die Mehrheit von ihnen hat in der Luftabwehr gedient. Die Jungen waren als Flakhelfer für die leichte Flakbatterien, welche auf den Fabriken und Flughäfen in Deutschland vorwiegend für ihren Abwehr von den Luftangriffen sich befanden, rekrutiert. In die Alarmzeit und bei den täglichen Übungen haben einige Gruppen die leichte Flak-Kanonen mit 4 Röhren des 2 cm Kalibers und leichte 60-san Scheinwerfer bedient, die andere haben die Aufgabe gehabt, alle Tale und Militärobjekte mit dem chemischen Nebel zu vernebeln. Es war auch ungefähr ein Tausend ukrainischer Mädchen, die als Hilfspersonal gedient haben. Sie waren hinter den wirkenden Kampfstationen untergebracht, aber ihre Verwendung im Büros, Küchendienst u. a. gefunden haben. Die tägliche Dienstkleidung gab keine Möglich-keit für die Unterscheidung der ukrainischen Helfer der Luftwaffe, während die Ukrainer die gleiche Verpflegung wie die Deutschen bekommen haben. Zwischen den ukrainischen und deutschen Gruppen waren eher freundschaftliche Beziehungen ungeachtet der sprachlichen Barierre. Die Brüder-schäft zwischen diesen Gruppen war von dem Militärleitung verboten, aber tägliche Kontakte der einigen mit den anderen waren passiert, was von den höheren Kommando ignoriert war.

Mit der Ausnahme von Wehrmacht und Luftwaffe waren die Ukrainer in die Waffen-SS gerichtet — der Militärkampforganisation aber nicht zur SS-Polizeiformationen. die die Rasistenideologie besassen. Die Ukrainer könnte nicht als SS-Männer betrachtet werden. Der Reichsführer-SS Himmler war persönlich gegen der beliebigen Assoziation der Ukrainer mit SS, was mit seinem Beschluss vom 28. Mai 1944 bestätigt war und wo es festgelegt war: “Der Ukrainer kann als SS-Mann nicht betrachtet werden.” Einige ukrainische Schutzmannschaftsbataillons haben ihr Dienst in den Gegenpartisanen- und Fronttrappen fortgesetzt, aber im Jahre 1944 war die Mehrheit ihres Bestandes zu verschiedenen Divisionen der Waffen-SS eingesetzt, besonders solchen wie 14. Grenadier-Division (ukrainische Nr. 1) und 30. Grenadier-Division (russische Nr. 1, später weissrussische Nr. 1). Äusser dieser Divisionen waren die Ukrainer auch in Waffen-SS Panzer-Divisionen, wie z. B. Nr. 1 “Leibstandarte Adolf Hitler”, Nr. 2 “Das Reich”, Nr. 3 “Totenkopf’, Nr. 5 “Wiking”, Nr. 9 “Hohenstauffen”, Nr. 10“Frundsberg”,Nr. 12 “Hitler-Jugend”, Nr. 18 “Horst Wessel”, Nr. 22 Freiwilligen-Kavallerie-Division “Maria-Theresia”, Grenadier-Division Nr. 29 und auch Grenadier-Division Nr. 31 “Wallonien” versetzt.

Einige waren die Dolmetscher und sind zur 1. SS-Panzer-Division “Leibstandarte Adolf Hitler” eingetreten, noch dann, als sie in die Ukraine eingetreten hat. Die galizischen Ukrainer waren zu ihrer Bestand noch im Oktober 1941 rekrutiert. In dieser Zeit hat Alfred Kolf (der SD Referent in Distrikt Galizien) geheim die Rassenexpertiesen durchgeführt und zur Schlussfolgerung gekommen, dass sie rassentauglich zum Dienst in den Waffen-SS waren. Über 1000 Ukrainer waren vorwiegend aus Pokuttia und Guzulschtschyna rekrutiert und in verschiedene Divisionen der Waffen-SS verstreut; einige von ihnen waren zu den Wehrmacht-Divisionen als Dolmetscher und Angestellte eingeschlossen. Einige ukrainische Truppen, vorwiegend aus 14. Grenadier-Division waren ausgewählt und sind in den einzelnen Regiment der 3. SS-Panzer-Division “Totenkopf’ eingetreten; sie sind zu dieser Division ungefähr im September 1944 eingetreten. Im August 1944 waren ungefähr 1 000 galizische ukrainischen Freiwilligen zur 5. SS-Division “Wiking” gerichtet. Am Truppenübungsplatz in Modlin haben die Ukrainer zusammen mit den anderen europäischen Freiwilligen Ausbildung gemacht und später sind sie in die “Wiking”-Bataillons eingetreten. Die meisten von ihnen sind in ihre Regimente “Germania” und “Westland” eingetreten. Die Freiwillige sind im Kampf gegen die Rote Armee auf der Linie Modlin-Legionowo eingetreten und nach den Kämpfen war die gesamte Anzahl ihrer Verlusten mehr als 500 Personen. Im Oktober 1944 haben ungefähr 400 Ukrainer wieder zurück in die eigene Division “Galizien” zurückgekehrt. Im August 1944 ist ein anderer Teil der Ukrainer aus Division “Galizien” nach dem Kampf bei Brody in die erste 18. SS-Panzer-Division “Horst Wessel” eingetreten, um sie zu verstärken. Die 30 Division Waffen-SS war im Juli 1944 aus den weissrussischen Schutzmannschaftsbataillons (Nr. 60,64,65) und ukrainischen Schutzmannschaftsbataillons (Nr. 61 (ehemalige 56 und 102), 63 (ehemalige 115 und 118)) als auch den lOl.Schuma-Bataillon oder 23. Bataillon der SD, mehr bekannten als “Fremdvölkische Bataillon Muiawjew” gegründet. Im August 1944 war diese Division nach Frankreich und später nach Deutschland unigesetzt; diejenigen, die überlebt haben, waren zur Wlasowsarmee übergegeben und im Oktober sind als Basis ihrer 2. Division geblieben.

Am 15. November 1944 hat die deutsche Zei tung “Völkischer Beobachter” über die Militärtätigkeit der ukrainischen Soldaten erwähnt, ihren “phanatischen Kampf für die Freiheit” unterstützend und hat über diejenigen geschrieben, die an diesem Kampf beteiligt waren, über die Menschen, die “ihre Brücken zu den Sowjeten verbrannt haben.” In den Jahren 1944–1945 waren die Ukrainer in den deutschen Militärkräften mit den verschiedenen deutschen Auszeichnungen ausgezeichnet. Im 1944–1945 waten die Hauptmilitärauszeichnungen für Ukrainer in den deutschen Streitkräften sogenannte Ostvölker-Medaille in Bronze; Eisernes Kreuz (EK) II/I Klasse in Silber; Infanterie-Sturm-Abzeichen in Silber; Nahkampfspange II/I Stufe; Panzerkampf-Abzeichen; Bandenkampf-Abzeichen (seit 30 Januar 1944); Verwundeten Abzeichen in Schwarz/Silber.

Ein Teil der deutschen Behörden wollte, dass alle ukrainische Militärformationen in die ROA, umbenannten in die WS KONR (Wooryzonnyje Sily Komitjeta Oswobozdenijci Namdow Rossii — die Militärkräfte des Kommitees der Befreiung der Völker Russlands) eintreten. Jedoch Mitte Januar 1945 begann die Idee der Gründung verschiedener Nationalarmeen bei den deutschen Militärkräften sich zu verwirklichen — aber zuerst jede auf dem Basis von zwei Divisionen. So war,z. B. in dieser Zeit die 1. Division der WS KONR (offiziell benannte von den deutschen Leitung “600. Infanterie-Division (russ. Nr. 1)”) unter der Führung des Geneiais Ukrainer Serhij Bunjatschenko gegründet. Im Januar 1945 war die zweite ihre Division, genannte “600. Infanterie Division (russ. Nr. 2)” unter der Fühlung des Generals Grigorij Swerew organisiert. Der Kem beiden Divisionen bestand aus 40 % der Ukrainer, einschliesslich der Soldaten der 30. Grenadier-Division Waffen-SS, welche nie als vollständige Division gegründet war.

Am Ende 1944 haben die Ukrainer von den Deutschen das Recht bekommen das UNK (Ukrajinskyj Nazionalnyj Koniitet — Ukrainische Nationalkomitee), als die Vertretung des ukrainischen Volkes in Deutschland, zu gründen. Ungeachtet der Unterstützung Wlasows von Himmler waren die Ukrainer unumstösslich in ihrer Absage. Der Reichsleiter Alfred Rosenberg und Fritz Arlt, Leiter der Freiwilligen-Leitstelle Ost in SS-HA waren besonders hartnäckig in dieser Sache und waren konsequent gegen die Monopolie von Wlasow auf andere nationale osteuropäische Formationen bei der deutschen Armee. Dank dieser Position hat der General-Leutnant der ehemaligen Armee der UNR Pawlo Schandruk angefangen das UN A (Ukra-jinska Nazionalna Armija — Ukrainische Nationalarmee) mit dem nominalem Status der unierten für Wehrmacht Armee zu gründen. Er war der Offizier der russischen Armee im Ersten Weltkrieg, hat in Armee der UNR eingetreten und nach Polen umgezogen, wo die ukrainische Armee geholfen hat. die bolschewitische Truppen zu bekämpfen und wo er ins polnische Lager für die Kriegsgefangene geraten war. Schandruk ist in die polnische Armee eingetreten, hat gegen die Deutschen im September 1939 gekämpft, war verletzt und in Skrenewize (in Polen) gewohnt. Am 12. März 1945 hat Rosenberg offiziell das Ukrainische Nationalkomitee als der einzige repräsentative Organ des ukrainischen Volkes in Deutschland anerkannt. Schandruk ist sein Leiter und ehemaliger Leiter des Ukrainisches Hauptausschuss Wolodymyr Kubijowytsch sowie Olexander Semenenko (Rechtsanwalt aus Charkiw) seine Stellvertreter gewesen. Unter den anderen Aufgaben war sein Hauptziel von den deutschen Kommandeuren die Tausende von ukrainischen Soldaten verschiedenen Formationen, welche im Fall übergehen könnten, zu übernehmen. Am 15. März hat der Präsident Liwyzkyj den Befehl über die Ernennung des General-Leutnants des Generalstabs Pawlo Schandruk als der Oberbefehlshaber der UNA ernannt. Als Leiter des neu organisierten Stabs der UNA ist der Obeist Arkadij Walijskyj und als Chef der Kanzlei — Major Dmytro Bakum gewesen. Zu den anderen Stab-Angehörigen gehörten General-Leutnant Omeljanowytsch-Pawlenko.Oberst Mychajlo Krat, Major Wiktor Malez und andere. Der Major der UNA Kyrylo Dazko als Leiter der Propaganda-Abteilung der UNA (des ehemaligen Ukrainischen Stabs für Propaganda bei SS-HA) wurde zum Grad des Obersts von dem Leiter der UNA Schandruk erhöht. Das war von А. Liwyzkyj anerkannt.

Inzwischen, am 28. Mäiz 1945 war die 1-ste Ukrainische Division (Iste UD, der ehemaligen Division “Galizien”) aus Jugoslawien abgerufen und die Lücke zwischen den 2-ten und 6-ten deutschen Armeen unweit östlich von Graz in Österreich gefüllt. In dieser Zeit waren laut des Planes der Vereinigung aller ukrainischen Militärformationen in die UNA einige Soldaten der anderen ukrainischen Einheiten zu den 1 — ten UD eingeschlossen. Das waren die Soldaten der ehemaligen Cholmer und Wolynier Selbschutz-Legions sowie auch Bukowynische Ukrainische Selbstverteidigungsarmee-je nach der Möglichkeit spezielle Abzeichen ihrer Formationen aufbewahrend — so ähnlich wie viele ehemalige Bataillons “Schuma”. Andere aufbewahrte Einheiten der UWW waren in der Erwartung für den Eintritt in die UNA. Jedoch waren sie in die WS KONR und die deutsche Divisionen versetzt. In der Wirklichkeit haben in der Letztstadium des Krieges OKW/OKH und OKL Schandruk ignoriert. Im Februar 1945 betrug die Stärke des UWW ungefähr 220 000 Männer. Bis zur Kriegsende wurden einzelne Einheiten von UVV mit der UNA zusammengestellt. Ingesamt unterstanden Schandruk nur ca 38 000 Ukrainer aus insgesamt 250 000 Ukrainer in den Streitkräften Deutschlands. Aber ihre genaue Anzahl war unbekannt, weil die genaue Statistik dieser Frage fehlt.

Als Kem der 2-ten Division der UNA wurde Panzerjäger-Brigade “Freie Ukraine” ab 22. Februar 1945 gegiündet. Die Ausbildung ist am 25. Februar angefangen und wurde in der Stadt Nimegk 40 km vor Berlin durchgefuhrt. Aus der Rekruten waren 3 Bataillons gegründet. Der Oberst Djatschenko ist als Brigadenleiter gewesen und Major Wolodymyr Hlady tsch — als Stabchef. Die Mehrheit von Offizieren waren die ukrainische Offiziere und Feldfebel der Roten Armee und der Armee der UNR oder der Schutzmannschaftsbataillons. Nach der Beendigung der Ausbildung war die Brigade für die Frontkämpfe unweit von Dresden gerichtet. So ist die Brigade zum Korps von Gei mann Göring unter der Führung von Graf Hyazynth von Strachwitz eingetreten. Die Brigade hat ringsum der Stadt Bauzen gekämpft und die Autobahn Bautzen-Dresden von den Feinden befreit. Im Kampf bei Bautzen hat die Brigade den 7-ten Division des polnischen Heeres, gegründeten durch die Sowjetarmee, grundsätzlich der 19ten Regiment, besiegt. Sie haben 200 Kriegsgefangenen einschliesslich mit dem Kommandeur der polnischen Division Lilewski erobert. Sehr viele Offiziere waren mit dem Eisemkreuz ausgezeichnet und Djatschenko war persönlich mit dieser Medaille von General Strachwitz ausgezeichnet.

Nach dem Befehl von Schandruk waren ab April 1945 und in Zusammenhang mit der allgemeinen Tendenz für die Vereinigung von verschiedenen östlichen europäischen Truppenverbänden in die Nationalarmee die Truppenverbände von Djatschenko in die 2-te Ukrainische Division (2-te UD) der UNA umbenannt. Am 28. März 1945 haben die Soldaten dieses Truppen verbandes, entsprechend dem Text, vorbereiteten von Schandruk, den Eid der Treue der Ukraine und dem ukrainischen Volk geleistet. Am 19. April 1945 hat den solchen Eid die 1-te UD geleistet. Für die Gründung der 2-ten UD der UNA waren einige Einheiten der UWW versetzt. Ausserdem war es die Bemühungen zu ihrem Bestand der Infanterie-Brigade des Majors Wolodymyr Pitulej einzuschliessen. Am 5. Mai hat die 2-te UD den Korps von Göring für die Vereinigung mit der 1-ten UD der UNA verlassen. Leider war es in dieser Zeit unmöglich. Am 7.Mai, als die Militärsituation Deutschlands hoffnungslos war, hat Djatschenko (zu dieser Zeit hat er den Titel General-Leutnant der UNA bekommen) die 2-te UD der UNA Richtung Westen gerichtet.

Der andere Truppenverband der UNA war die unreguläre Fallschirmbrigade “Gruppe B”. Sie war am Anfang Februar 1945 mit den SS-Jägdverband Ost unter der Leitung von Otto Skorzeni gegründet. Die deutsche Seite war von dem Major Auch und der ukrainischen Abteilung von Taras Bulba-Borowez (den ehemaligen Kommandeur der Polisska Sitsch) geleitet. Die Brigade hat insgesamt mehr als 400 Personen gezählt, die in zwei Bataillons geteilt waren, obwohl es die Pläne waren sie bis 5 000 Personen zu vergrössern. Die Brigade war in der Stadt Jaltburgund trainiert. Im Frühling 1945 müsste sie zur Operation “Maiglöckchen” einbezogen. Sie sollte in die Westukraine für den Eintritt in die UPA gelandet werden und den Partisanenkrieg gegen die Roten Armee führen, aber diese Operation war nicht verwirklicht.

Am Ende des Krieges haben alle hauptsächlich ukrainische, russische, kosa-kische und andere osteuropäische Formationen die Waffe vor den westlichen Allier-ten niedergelegt. Wenn Deutschland offiziel kapituliert hat, haben die Armeen im Osten vor den sowjetischen Militärkräften kapituliert. In diese Zeit am Ende des Krieges haben verschiedene osteuropäische Truppen gestrebt der Allierten sich gefangen zu geben. Aber in Wirklichkeit waren alle diese Truppenverbände dem Sowjetunion übergegeben. Die Ukrainer sind sofort zu den britischen Kräften zurückgetretten und mit den Biitaner vereinigt. Aber es waren nur zwei mehr oder weniger aus Ukrainer ausgebildete osteuropäische Formationen, die den Sowjeten nicht übeigegeben waren. Der russische Schutzkorps in Jugoslawien war aus den russischen und ukrainischen Emigranten, die aus Serbien im 1921 geflogen sind aus den Bürger von Jugoslawien entstanden. In dieselber Zeit hat Schandruk die Versicherung von Fritz Alt bekommen, dass im Fall der deutschen Kapitulation die 1.UD nach Westen zurüktretten konnte und den westlichen Allierten sich gefangen zu geben. Am 9. Mai ist sie zu den britischen Kräften in Klagenfurt marschiert. Am 10. Mai 1945 hat die 1. UD der UNA den britischen Militärkräften in Jamtsweg sich gefangen zu geben, später waren 8 000 in Spittal umgesetz, und noch später waren sie ins Lager für die Kriegsgefangenen in Bellarien in Italien umgesetz. General Schandruk und 1 200 Soldaten haben den Amerikaner in Bischofhofen sich gefangen zu geben und waren in den Lager für die Kriegsgefangenen in Rimini in Italien untergebracht. Im Mai 1947 waren diese Kriegsgafangene nach England bis Ende 1947 umgesetz. Im Jahre 1948 waren sie befreit und haben die Genehmigung bekommene nach Kanada, USA, Argentinien, Uruguay, Australien, Neuseeland, Südafrika umzuziehen. Die Amerikaner haben die Genehmigung für die ukrainischen Kriegsgefangene als Di-Pi Personen für die Emigration gegeben (nach dem die zwangsverpflichtete Repatriirung war).

Der Rest der anderen ukrainischen Soldaten hat den anderen Schicksal gehabt. So zum Beispiel sind am Ende des Kr ieges die Hälfte der Teilnehmer der ukrainischen jugendlichen Luftabwehrfonnationen als Objekt für die Reparation geblieben und manche sind als Objekte der femichtlichen Verfolgung zwei Jahren nach dem Rückkehr' nach Hause für die antisowjetische Tätigkeit in OUN und UPA geblieben. Der andere Teil war in den Lager für die versetzte Personen vereinigt, die Studenten haben ihr Studium weiter fortgesetz, später zum Ansiedlungsprozess eingeschlossen. Es ist von Interesse,dass eine Anzahl der ehemaligen Soldaten des UWW auch später in der amerikanischen oder kanadischen Armee dienten, während einige wenige der französischen Fremdenlegion beitraten. In dieselber Zeit war nach dem Krieg die Mehrheit von Soldaten der UWW gefangen oder versreut. Aber nach dem Jaltyner Abkommen — wie Josef Stalin bestimmt hat — sollten alle in die Sowjetunion zurückgekehrte vernichtet oder wenigstens als die Verräter verhaftet werden. Laut des Abkommens, abgeschlossenen von der Sowjetunion in Jalta waren die britische Behörden verpflichten alle sowjetsche Bürger, verhafteten in der Uniform der deutschen Armee oder diesen die für die Wehrmacht in den beliebigen Dienst gedient haben wieder zurückzugeben. Die Mehrheit von ihnen, die durch die englischamerikanischen Truppen in die Gefangenschaft genommen waren, waren mit den anderen osteuropäischen Gruppen in die Sowjetunion transportiert und in den sowjetischen Konzentrationslager gestorben. Der General der polnische Armeekorps Wladyslaw Anders hat geschrieben: "Die Soldaten der Ostformationen waren die unglücklichsten Menschen des zweiten Weltkrieges. Der Heimat entzogen, missachtet von ihnen Protegierten, im allgemeinen betrachtete als die Verräter, welche sie in ihrer Bewusstsein niemals waren, haben sie oft für die fremde, hässliche für sie Sache gekämpft und die einzige Belohnung, welche sie bekommen haben, war der Tod, vorwiegend in den fremden Ländern, und die Repatriirung in die Höhle (UdSSR), aus welcher sie gestrebt haben zu fliehen.”

Solcherweise ist es zum Schluss zu betonen, dass ähnlich den anderen unstaatlichen europäischen und asiatischen Völker haben die Ukrainer unter vier Augen mit der Unterdrückung immer weitsichtige Gesichtspunkte gehabt und in allgemeinen diejenigen unterstütz, welche den Unterdrücker zu stürzen hätten (ähnlich der Unterstützung Japans von den Indussen). Die Ukrainer haben wie die andere Nationen, wenn sie unter vier Augen vor zwei Bösen standen, den einen gewählt, welche völlig den ehemaligen Unterdrücker stürzen könnte. In beiden Seiten haben die Osteuropäier, einbezogene in den Zweiten Weltkrieg, praktisch keinen anderen Ausgang: für die Mehrheit von Menschen war nur ein Auswahl zu steiben oder für die Nationale und staatliche Unabhängigkeit zu kämpfen.

Auch im Fall der Ukrainer haben ihre nationalen Militärformationen vom Juni 1941 bis 8 Mai 1945 bei den verschiedenen Truppenverbänden der Wehrmacht auf deutscher Seite im Osten gegen die Rote Armee gekämpft. Der Hauptteil dieser Formationen bei der Wehnnacht war in den Jahren 1943–1945 seltener als “Ukrainische Befreiungsheer (UWW)” bekannt und während ihren Existenz zu Struktur der deutschen Osttruppen (Freiwilligen Verbänden) gehört hat. Diese Verbänden haben während der gesamten Zeit ihres Bestehens die Einsatzbereitschaft und die gute militärische Qualitäten bewiesen, sowohl sind sie in vorderster Front im infanterischen Einsatz, als auch in ihren Kampf gegen die sowjetische Partisanen geblieben. Die Aufstellung des UWW einerseits von der deutschen Seite gehört zu den Experimenten der einzigen Staatsmännern Deutschlands, die den Gegenstand der Hitiers-Ostpolitik eingegangen sind und anderseits von der ukrainischen Seite wird es als ein Bestandteil der ukrainischen Befreiungsbewegung in 1943–1944 betrachtet. Entsprechend den Erinnerungen der Augenzeugen waren die ukrainische Organisatoren und die Soldaten der ukrainischen Militärformationen, gegründeten durch die deutsche Streitkräfte im Laufe des zweiten Weltkrieges die Patrioten der eigenen Heimat. Sie haben geglaubt, dass der Hauptfeind des ukrainischen Volkes nicht Deutschland, sondern die Sowjetunion war. In allgemeinen waren alle diese Formationen — die UWW oder die Division “Galizien” u. a. - in erster Linie antikommunistisch und auch in den Jahren des zweiten Weltkrieges waren zwischen Hitler und Stalin geblieben. Trotz der ungünstigen Bedingungen haben die Organisatoren dieser Formationen von der ukrainischen Seite niemals über die Nationalinteressen und den Kampfziel für die Unabhängigkeit seines Volkes vergessen. Zum Schluss sind die Bemühungen der ukrainischen Oiganisatoren die eigene Militärkräfte für den Kampf gegen die Unterdrücker zu gründen in der Geschichte als eine der nechstfolgenden Zeugnissen der Kontieuirlichkeit der Äusserungen der Ukrainer für die Unabhängigkeit und eigenes staatlichen Leben gezeigt.

ВИКОРИСТАНІ ДЖЕРЕЛА ТА ЛІТЕРАТУРА

ДЖЕРЕЛА:

Центральний державний архів вищих органів влади

і управління України у Києві. Фонди:

2077 — Генеральний комісар Волині та Поділля, м. Луцьк Волинської

області, 1941–1944;

2449 — Німецькі військово-польові суди (Deutsche Feldkriegsgerichte) (пе

ріод німецько-фашистської окупації);

2453 — Німецькі військові частини (період німецько-фашистської оку

пації на території України);

3676 — Оперативний штаб рейхслейтера Розенберґа (Einsatzstab Rosenberg);

3833 — Краєва Екзекутива ОУН[-Б] на ЗУЗ;

3836 — З’єднання західних груп УПА (”УПА-Захід”), 1942–1945;

3837 — З’єднання південних груп УПА (”УПА-Південь”), 1941–1945;

3959 — Український Центральний Комітет, м. Краків;

3971 — Українська добровольча стрілецька дивізія СС "Галичина”;

4328 — Штаб начальника поліції безпеки і СД Віденської округи;

4394 — Управління підтримки військовослужбовців за кордоном при

Головному управлінні СС у справах переселення та з расових питань в Берліні (Amt für Angehörigenunterhalt im Ausland im Rasse-und Siedlungshauptamt SS in Berlin);

4398 — Командир поліції безпеки і СД в м. Києві (Kommandeur der

Sicherheitspolizei und SD in Kiew);

4465 — Колекція окремих документальних матеріалів українських

національних емігрантських установ, організацій і осіб;

4620 — Колекція документів з історії Великої Вітчизняної війни;

4628 — Колекція трофейних документів про співробітництво україн

ських націоналістів та керівництва УПА з німецько-фашистськими окупантами;

КМФ-8 — Колекція мікрофільмів з історії Великої Вітчизняної війни.

Центральний державний архів громадських об’єднань України

у Києві. Фонди:

1 — Центральний Комітет Комуністичної партії України;

57 — Колекція документів з історії Комуністичної партії України;

62 — Український Штаб Партизанського руху (УШПР);

63 — Перша Українська Партизанська дивізія ім. двічі Героя Радян

ського Союзу С. А. Ковпака (Сумське партизанське з’єднання), 1941–1944;

166 — Комісія з написання історії Великої Вітчизняної війни при

АН Української РСР.

Центральний державний історичний архів України у Львові:

Ф. 201 — Греко-католицька митрополича консисторія, м. Львів.

Державний архів Вінницької області (ДАВО):

Ф. 138 — Вінницька міська управа.

Державний архів Львівської області (ДАЛО). Фонди:

П-3 — Львівський обласний комітет Комуністичної партії України;

П-183 — Група підпільних організацій Львівщини;

Р-35 — Губернатор дистрикту Галичина (Gouverneur des Distrikts Galizien);

P-36 — Команда поліції безпеки і служби безпеки дистрикту Галичина

(Kommando der Sicherheitspolizei und des SD für Distrikt Galizien);

P-54 — Управління праці у Львові (Arbeitsamt in Lemberg).

Державний архів Рівненської області (ДАРО):

Ф. Р-ЗО — Колекція документів з історії ОУН-УПА.

Львівська наукова бібліотека ім. В. Стефаника Національної академії наук України (ЛНБ НАН України).

Фонд листівок.

Львівський історичний музей.

Відділ ”Музей історії визвольних змагань України".

Колекція фотоматеріалів.

Музей 1-ої УД УНА у Львові

Колекція документів і матеріалів.

Нацьіянальньїй архів Рзспублікьі Беларусь у Менску:

Ф. 3500- Дзейнасть партьізанскіх загонав на тзріторьіі Палуднєвай Беларусі в гадьі Другой суеветнай вайньї.

Российский государственньїй архив кино- и фотодокументов (РГАКФД) в Красногорске.

— 1944. Киножурнал ”Под Бродами”. — Часть 1. — Каталожний № 0-8827. - 395 м.

Bundesarchiv (ВА) in Berlin:

N123 — Köstring, Ernst:

N 443 — Hellmich, Heinz;

NS 19 — Persönlicher Stab Reichsführer SS;

NS 43 — Aussenpolitisches Amt der NSDAP;

R 19 — Hauptamt Ordnungspolizei;

R 43 — Reichskanzlei;

R 52 II — Kanzlei des Generalgouverneurs;

R 58 — Reichssicherheitshauptamt;

R 70 — Polizeidienststellen in eingegliederten und besetzten Gebieten;

R 94 — Reichskommissar für die Ukraine mit Geschäftsbereich;

Bundesarchiv-Militärarchiv (BA-MA) in Freiburg:

N/756/170 — Sammlung Vopersonal;

RH 2 — OKH/Generalstab des Heeres;

RH 19 — Oberkommandos der Heeresgruppen;

RH 20 — Oberkommandos von Armeen und Armeeabteilungen;

RH 26 — Infanterie-Divisionen;

RH 53 — Wehrkreiskommandos;

RL 21 — Verbände und Einheiten der Flakartillerie;

RS 3 — Divisionen der Waffen-SS;

RS 5 — Ersatz- und Ausbildungseinheiten, Schulen, Ergänzungs- und Fürsorgedienst

stellen der Waffen-SS;

RW 5 — OKW/Amt Ausland/Abwehr.

BA, Abteilung in Potsdam:

— Deutsche Stiftung.

Deutsche Dienststelle für die Benachrichtigung der nächsten Angehörigen von Gefallen des ehemaligen deutschen Wehrmacht (DDSt) in Berlin:

— Akten der Regiment “Brandenburg-800” z.b.V., 1941;

— Akten der 14.Waffen Grenadier Division der SS (gal.l), 1943–1945;

— 14. Waffen-Grenadier Division der SS (Gal. Nr. 1). Namentliche Verlustung-meldung über Offiziere, Beamte, Unteroffiziere und Mannschaften. Berichtszeitraum: 1. 7.-30. 7. 44 (Bände WS 406 — WS 419).

The National Archives of the United States (NAUS) in Washington.

Microcopies:

T-1I — Railway Troops (Eisenbahntruppen);

T-78 — Records of the German Army High Command (Oberkommando des Heeres);

T-I75 — Records of the Personal Stab of Reich Leader of the SS and Chief of the

German Police (Persönlicher Stab des Reichsführers SS und Chef der Deutschen Polizei);

T-311 — Records of German Staff Commands, Army Groups (Akten deutscher

Stabskommandos, Armeegruppen);

T-454 — Records of the Reich Ministry for the occupied Eastern Territories, 1941-

1945 (Reichsininisterium für die besetzten Ostgebiete).

T-501 — Records of German Fieid Commands, Rear Areas, Occupied Territories

and others (Akte deutscher Stabskommandos Hinterland, okkupierte Gebiete und anderes).

Archiv of the Ist UD UNA by the Ukrainian-Canadian Research and Documentation Centre in Toronto.

The materials dealing with the Division:

— Front Units;

— Military Board (Vijskova Uprava): a) General, b) Historical Section. Інтерв’ю Іроїди Вінницької з Осипом Вінницьким 19 червня 1989 р. у Монтреалі. Аудіозапис. Tape 1, 2.

Public Records Office in London:

— Radio messages, reference to the Galician Division (1944–1945).

Stdtni Ustrednf Arhiv v Praze:

— F. HO. - Der Wehrmachtbevollmächtigte beim Deutschen Staatsmänner für Böhmen und Mähren. Betr.: Lage in der Slowakei. Abanmeldungen des Dtsch. Befehlshabers Slowakei vom 23–26.10.44.

Archiwum Akt Nowych (AAN) w Warszcnvie:

— Armija Krajowa (AK);

— Ministerstwo Spraw Wewn., Wydzial spoleczny.

Archiwum Paiistwowe w Krakowie:

— Sygnatura miasta Krakowa 745.

Instytut Pamifci Narodowej iv Warszawie:

— Dziennik Hansa Franka [Das Diensttagebuch des Hans Frank], - Vol. XXXVI.

Internet:

Верига В. Дорогами Другої світової війни. Леґенди про участь українців у здушуванні варшавського повстання в 1944 р. та про Українську Дивізію "Галичина” // www.geocities.com/nspilka/library/veryha

Дробязко С., Ермолов Н. Добровольческий полк "Десна” и другие восточньїе формирования на территории Орловской области // www.ostbataillon. fromru.com/stD 1.htm

Ковалев Б. Н. Работа советских спецслужб по разложению колла-борационистских формирований в годьі Великой Отечественной войньї // www.fsb.ru/history/museum/1997/ko valev.html

Русские добровольцьі в Вермахте // www.slavic-legion.narod.ru/rusvver.html

East Legion Formation centers // www.bka-roa.chat.ru/east_Iegion_formation_centers_rus.htm Eastem Troops: Die Osttruppen // www.angelraytxxiks.com/diewehmiacht/heer/ot.htmffintro German Auxiliary Forces in WWII // www.feldgrau.com/auxiliary.html

14th Grenadier Division SS Galicia (Nr. 1 Ukrainian) // www.geocities.com/ssgalitsija Lukowski N. Epizody wspolpracy polsko-niemieckiej w okresie miydzywojennym і pod-czas II Wojny Swiatowej’ // www.mw.k.pl/infopatria/publicystyka/Epizody_wspolpracy.html Military Awards // http://www.skalman.nu/third-reich/awards-military.htm

National Volunteer formations in Wehrmacht and Waffen-SS — Национальньїе Добро-вольческие формирования в Вермахте и Ваффен-СС // www.bka-roa.chat.ru/ Ostbataillon // www.ostbataillon.by.ru/home.htm

1-St Russian National Army (1-St RNA) // http://bka-roa.chat.ru/l_a_rna_eng.htm Russkiy Okhranniy Korpus // www.skalman.nu/third-reich/collab-serbia-russia.htm Third Reich Factbook — Standard Organization: Infanterie-Division (Type 44) // Internet: http://www.skalman.nu/third-reich/heer-org-infanterie-44.htm.

Ukrainian Liberation Army // http://bka-roa.chat.rn/uvv_eng.htm

Ukrainians in other formations: Panzers // http://geocities.com/ssgaIitsija/Panzers.html

Ukrainians in Russian formations // www.geocities.com/ssgalitsija/Rus.html

Using East Legions in WAR // http://bka-roa.chat.ru/east_Ieg_in_use.htm

I4th Waffen-Grenadier-Divison der SS (ukranische Nr 1) // www.forces70.freeserve.co.uk/ Waffen%20SS%20Text+Images/l 4th%20SS.htm

www.geocities.com/~orion47/SS-POLIZEI/SS-Brigf_F-J.htmIwww.geocitics.com/~orion47/SS-P0LIZEI/SS-Gruf_0-Z.htmI

www.geocities.com/~orion47/SS-POLIZEI/SS-Staf_A-D.htmlwww.infoukes.com/uccla/pressreleases/warcrimes/press08.html w ww.i vvdn.de/antifa/0009/05.htm

www.izrg.de/zwangl 5.htm

www.koblenz.de/sehenswcrtes/eiiebt/guh2.htmwww.mw.k.pl/infopatria/publicystyka/Epizody_ wspolpracy.html www.waffen-ss.com/organization/divisions/14_ waffen-grenadier-division.html.

Преса:

Аргументи и факти. — Москва, 1990. - № 35.

Відродження. Орган гебітскомісара в Таращі. — Тараща, жовтень 1941 1943. Вільне слово. — Дрогобич, липень-вересень 1941.

Вісті. Тижневик для українських робітників з Ген. Губернаторства (вкл. з Галичиною). — Берлін, 1943.

Вісті Братства колишніх вояків 1-ої УД УНА. Орган військово-політичної думки Крайової Управи Братства кол. вояків 1 УД УНА в Німеччині. -Мюнхен, 1949–1974.

Вісті Комбатанта. Український військовий журнал. — Нью-Йорк, 1961–1963; Торонто-Нью-Йорк, 1964–2002.

Военно-исторический журнал. — 1990–1991.

Гадяцька газета. Український часопис міста і села. — Гадяч, 1942.

Голос-Українські Вісті. — Берлін, березень — 8 квітня 1945.

Голос Підкарпаття. — Дрогобич, 1942.

Голос Полтавщини. — Полтава, 1942–1943.

Дніпропетровська газета. Офіційний орган міста Дніпропетровська. Дніпропетровськ, 1941–1943.

Доброволец. Газета войск освободительного движения. — 1944. - № 6 (74). Донецька газета. Український часопис міста й села. — Слав’янськ, жовтень 1941–1943.

За волю і права. — [Б. м.] Травень-липень 1944.

За мир и свободу. Орган Народного Антибольшевистского комитета (Украин ский фронт). 2-й год изд. — № 48 (121). - [Львов,] 27 июня 1944.

За Нову Европу. Вишкільний орган для військ SS й охоронних відділів. — № І/ІІ. 1944. — Берлін: Der Reichsführer SS, SS-Hauptamt, Berlin Grünewald, Douglasstr. 7-11; Видавництво Б. Кравціва, 1944. - 32 c.

За Україну. Орган Українського Визвольного Війська. — Січень-березень 1945. - № 1-46.

Золотий Тризуб. Орган Революційного Повітового Проводу. — Калуш, липень 1941.

Казачьи ведомости. — Берлин, І. III. 1944. - № 8. - 32 с.

Клич. Еженедельная газета для военношіенньїх. — Берлин, август 1941–1943. Костянтиноградські нові вісті. — Костянтиноград, грудень 1941–1943. Краківські вісті. Український щоденник. — Краків, 1941–1944.

Крем’янецький вісник. — Крем’янець, 17 вересня 1941–1943.

Львівські вісті. Щоденник для дистрикту Галичини. — Львів, 1943-липень 1944. Маріюпільська газета. Орган Маріюпільської міської управи, 1942–1943.

Мьі добровольцьі и наши немецкие товарищи. — № 1–3. — Издатель: Скорпион, октябрь-ноябрь 1944.

Наші дні. — Львів, 1943.

Нова Доба. Ілюстрований тижневик. — Берлін, 16 серпня 1941 — березень 1944.

Нова Україна. Щоденний часопис. — Харків, 1942–1943.

Нове українське слово. — К., 1942.

Новий час. Український часопис Петриківської округи. — Петриків, 1942 — червень 1943.

Оборона України. Часопис Української Народньо-Революційної Армії. —

I серпня 1943. - № 1. - 6 с.

Пінська газета. — Пінськ, вересень 1941–1944.

Подолянин. Орган Кам’янець-Подільського окружного комісаріату. — Жовтень-груденЬ 1941.

Рідна земля. Український популярний тижневик. — Львів, 1943–1944. Українець. Тижневик для українських робітників. — Берлін, 1944.

Українська дійсність. Орган Української Громади в Німеччині. — Берлін, 1944. Український голос. — Луцьк, вересень 1941–1943.

Український голос. Орган управи міста Проскурова та окружної управи. — Проскурів, ЗО вересня 1941 — лютий 1944.

Український Доброволець. Орган Українського Визвольного Війська (від 16 червня 1944). — Берлін, травень 1943–1944.

Український Донбас. Орган Горлівської міської управи. — Горлівка, 18 грудня 1941–1942.

Український Самостійник. — Мюнхен, 1950–1951.

Хлібороб. Сільсько-господарське видання часопису "Українець”. — Берлін, травень 1943–1944.

Basler Nachrichten. - Basel, 1943.

Das Reich. Deutsche Wochenzeitung. - Berlin, 1943.

Donauzeitung. - Belgrad, 1943.

II Popolo d’Italia. - Milano, 1942–1943.

Krakauer Zeitung. - Krakau, 1941–1944.

Reichsarbeitsblatt. - Berlin, 1944. - Nr. 1.

Reichsgesetzeblatt. - Berlin, 1944. - Nr. 1.

Unser Heer. Hrsg, von Oberkommando des Heeres. - Berlin, 1943.

Опубліковані документи і джерела:

Всенародное партизанское движение в Белоруссии в годьі Великой Отечественной войньї (нюнь — июль 1944). Документи и материальї в трех томах. — Т. 2. Развитие всенародного партизанского движения во второй период войньї. Книга первая (ноябрь 1942 — июнь 1943). — Минск: Издательство "Беларусь”, 1973. — 680 с.

Геббельс Й. Последние записи. Пер. с нем. — Смоленск: Фирма "Русич”, 1993. - 416 с.

Голод 1932–1933 років на Україні: очима істориків, мовою документів (кер. кол. упоряд. Р. Я. Пиріг). — К.: Політвидав України, 1990. - 605 с. Горліс-Горський Ю. Ave dictator. Сталін і його діяння // Подолянин. -23 жовтня 1941. - № 13. — С. 2–3; 26 жовтня 1941. - № 14. — С. 2; ЗО жовтня 1941. - № 15. — С. 2; 2 листопада 1941. - № 16. — С. 2; 6 листопада 1941. - № 17. — С. 2.

Гриф секретности снят: Потери Вооруженньїх сил СССР в войнах, боевьіх действиях и воєнних конфликтах: Статистическое исследование. — Москва: Воениздат, 1993. - 416 с.

Довкруги СС Стрілецької Дивізії Галичина (В обличчі однієї можливості) // Бюлетень. — Видання Краєвого Проводу Організації Українських Націоналістів Самостійників-Державників. — Р. ПІ. - 1943. — Ч. 11. — С. 1–3. За Українську Державність (Хто будує, а хто руйнує Українську Державність?). - [Краків: Видання Головного Проводу ОУН-Б, 1941]. - 10 с. Иосиф Сталин — Лаврентию Берии: ”Их надо депортировать!..” Документи, факти, комментарии / Вступ, ст., сост., послесл. Н. Бугай. — Москва: Дружба народов, 1992. - 288 с.

Коваленко І. М. Цілі і методи німецької імперіалістичної політики на окупованих теренах // Літопис Української Повстанської Армії (УПА). — Т. 1. Волинь і Полісся. — Торонто: Видавництво "Літопис УПА”, 1989. -С. 56-102.

Ковальський М., Лупул М. Безприкладні звірства енкаведистів // Додаток № 1 до газети "Подолянин” № 21. — 20 листопада 1941. — С. 3.

Колективізація і голод на Україні, 1929–1933 (АН України. Інститут історії України та ін. Упоряд.: Г. М. Михайличенко, Є. П. Шаталіна. Відп. ред. С. В. Кульчицький). — К.: Наукова думка, 1992. - 736 с.

Літопис УПА. — Т. 5. Німецька окупація. За ред. Є. Штендери. — Торонто, 1984. - 312 с.

Літопис УПА. — Т. 6. УПА в світлі німецьких документів. Книга перша: 1942 — червень 1944. Зібрав і впорядкував Тарас Гунчак. З англійськими й українськими резюме. — Торонто, 1984. — 255 с.

Літопис УПА. — Т. 8. Українська Головна Визвольна Рада. — Документи, офіційні публікації, матеріали. Книга перша, 1944–1945. Редакція: П. Потічний і Є. Штендера. — Торонто, 1980. — 319 с.

Львівщина у Великій Вітчизняній війні (1941–1945). Збірник документів і матеріалів. — Львів: Каменяр, 1968. - 468 с.

Малкош В. Список членів Івано-Франківської Станиці Галицького Братства к. в. 1-ої УД УНА, які не змогли прорватися з оточення під Бродами і перейшли до УПА та їх подальша доля // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 4. — С. 74–76.

Мартирологія українських церков у чотирьох томах. Т. 1. Українська православна церква. Документи, матеріали, християнський самвидав України. Упорядкували і зредагували Осип Зінкевич і Олександр Воронин. — Торонто — Балтимор: Українське видавництво "Смолоскип” ім. В. Симо-ненка, 1987. - 1 207 с.

Муха Л. Дивізійники Миколаївщини // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 5–6. — С. 89–95.

Нюрнбергский процесе. Документи и материальї в 3-х тт. — Т. 3. — Москва: Юридическая литература, 1966. - 699 с.

Пикер Г. Застольньїе разговорьі Гитлера. — Смоленск: Русич, 1993. - 196 с. Правда про унію. Збірник документів і матеріалів. — Львів: Каменяр, 1968. - 375 с.

Преступньїе цели — преступньїе средства: Документи об оккупационной политике фашистской Германии на территории СССР (1941–1944 гг.). 3-є изд. — Москва: Зкономика, 1985. — 328 с.

Присяга вояка Української Національної Армії // Літопис Червоної Калини. — Львів, 1992. - № 6–7. — С. 45.

Список поляглих вояків 1-ої Української дивізії УНА та українців інших військових формацій в ІІ-ій світовій війні. — Нью-Йорк: Видання Братства ”Броди-Лев”, ІНК, 1992. - 150 с.

СССР в борьбе за мир накануне Второй мировой войньї (сент. 1938 — август 1939 гт.). Документи и материалн. — Москва: Политиздат, 1971. - 671 с.

Україна в Другій світовій війні у документах. Збірник німецьких архівних матеріалів. Зібрав і впорядкував Володимир Косик. — Т. 1. — Львів: Інститут українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України, 1997. -382 с.; Т. 3. — Львів, 1999. - 384 с.

Черная книга. О злодейском повсеместном убийстве евреев немецко-фашистскими захватчиками во временно оккупированних районах Совет-ского Союза и в лагерях Польши во время войньї 1941–1945 гт. Составлена под редакцией Василия Гроссмана, Ильи Зренбурга. — К.: МИП ”Обериг”, 1991. — ХХІІ+560 с.

Armija Krajowa w dokumentach 1939–1945. - T. ІП. - Londyn: Gryf Printers Ltd, 1976. - 627s.

Das politische Tagebuch Alfred Rosenberg 1934/35 und 1939/40. Hrsg. v. H.G. Seraphim.- München, 1964. - 218 S.

Deschenes J. Commission of Inquiry on War Criminals, Report. Part I: Public. “The Galicia Division”. - Ottawa, 30 December 1986. - P. 249–261.

Documents of German Foreign Policy 1918–1945. Series D (1937–1945). — Vol. XIII. The War years. June -23, 1941 — December 11, 1941. - London: His Majesty’s Sta-tionery Office. 1964. - 700 p.

Dulles A. From Hitler’s Doorstep: The Wartimc Intelligence Reports of Allen Dulles, 1942–1945. Edited with Commentary by Neal H. Patterson. - University Park: Pennsylvania State University Press, 1996. - 684 p.

Goebbels J. Tagebuecher, 1942–1943. - Zuerich: Louis Loehner Verlag, 1948. Heeres-Verordnungsblatt. - Teil B. - Berlin, den 17 Juli 1944.

Heinrich Himmler. Geheimreden 1933 bis 1945 und andere Ansprachen. Hrsg, von Bradley F. Smith und Agnes F. Peterson. - Frankfurt am Main, 1974. - 269 S.

Hitlers Lagebesprechungen. Die Protokollfragmente seiner militärischen Konferenzen 1942–1945. Hrsgb. v. Helmut Heiber. (Quellen und Darstellungen zur Zeitgeschichte, 10.) — Stuttgart: Deutsche Verlaganstalt, 1962. - 971 S.

Hitlers Weisungen für die Kriegsführung 1939–1945. Dokumente des Oberkommandos der Wehrmacht. Hrsg. v. W. Hubatsch. - Frankfurt am Main, 1962. - 500 S.

Lang F. Die Ukrainer Galiziens im Kampf um die Aufrichtung des ukrainischen Staates. Nur für Dienstgebrauch. - Berlin: Selbstverlag der Publikationsstelle, 1943. - 263 S. Okupacia і ruch oporu w dzienniku Hansa Franka. - Warszawa: Ksiqzka і Wiedza, 1972. - T. 2. - 675 s.

Verordnungsblatt der Reichsminister für die besetzten Ostgebiete. - 2.Juni 1943. - Nr. 12. Wyle F. Memorandum on Statistical Data on Soviet Displaced Persons. Report. -Cambridge: Russian Research Centre by Harvard University, August 1952. - 17 p.

Неопубліковані спогади

Кравець П. [Малець В.] Дивізія "Галичина” (причинки до історії дивізії "Галичина”). — Ріміні (Італія): Табір українських полонених, 1947. — С. 14. Мотика В. Моя служба в Українській дивізії. На правах рукопису. — Норт-Порт (Флорида, США), 1999. - 131 с.

Санников Г. С. Воспоминания [Рукопись]. — Москва, 2000. - 698 с. Феркуняк Д. Спомин з життя дивізії "Галичина”. - [Машинопис, б. м.]-46 с.

Фіалка І. — Спогади. — Львів, 1999. - 6 с.

Цимбалюк Ф. В боях і рейдах УЛС. - [Рукопис, б. м.] — 31 с.

Arlt F. R. Tagung der General Schandruck mit General Wlassow;

Organisation und Schicksal der 2. ukrainische Division;

General Schandruck in letzten Monats des Krieges;

Organisation der Ukrainische Nationalkomitee;

Waffen-SS und Freiwilligen der Ost [Europa];

Sozialdienst für Ostformationen und Familie-Angehörigen der Ostsoldaten.

Puluj А. H. Von der Galizischen Armee zur Deutschen Wehrmacht (1918–1939). - 44 S. Puluj А. H. Aus Feldpostbriefen (Oktober 1939 — März 1941). - 33 S.

Schmitt H. Pioniereinheiten der 14. Waffen-Grenadier-Division (Ukrainische Nr. 1). -Offenbach, 1987. - 29 S.

Опубліковані спогади:

Акула K. Змагарньїя дарогі. — Мюнхен: Накладам аутара, 1962. - 583с. Бабій Л. Група вояків дивізії "Галичина” на вишколі й фронті у дивізії "Вікінґ” 1944 року // Вісті Комбатанта. — 1994. — Ч. 5–6. — С. 111–116. Баран Б. Юнацький табір в Нєполомніцах (До історії організації юнаків) // Вісті… - Березень-квітень 1954. — Ч. 3–4 (41–42). — С. 10–11.

Бендер В. Дивізія, гей, рідна мати… // Вісті… - Липень-серпень 1954. -Ч. 7–8 (45–46). — С. 4–5.

Бенцаль Я. Піонірська служба // Вісті… - 1952. — Ч. 4–5 (18–19). — С. 16. Білинський А. В совєтському полоні // Вісті… - Листопад-грудень, 1955. -Ч. 11–12 (61–62). — С. 1–2, 5.

Білинський А. В. В концтаборах СРСР, 1944–1955. Спогади і спостереження. — Мюнхен-Чікаґо: Орлик, 1961. - 379 с.

Білостоцький Т. Спогади. — Б.м.: Накладом Братства кол. вояків 1-ої УД УНА, 2000. - 183 с.

Боднар В. Спогад про полк. Євгена Побігущого-Рена // Вісті Комбатанта. -1995. — Ч. 4. — С. 13–15.

Бойцун Р. Курінь фюзилірів 1. УД УНА під Бродами // Вісті… -Листопад-грудень 1953. — Ч. 11–12 (37–38). — С. 5–6.

Бойцун Р. Леґіон ДУН (Дружин Українських Націоналістів) // Вісті Комбатанта. — 1982. — Ч. 5–6. — С. 47–51.

Бульба-Боровець Т. Армія без держави. Слава і трагедія українського повстанського руху. — Вінніпег (Канада): Накладом Товариства ”Волинь”,

1981. - 326 с.

B. Л. Про спомини юнаків // Вісті Комбатанта. — 1997. — Ч. 4. — С. 95–96. Василакий В. Путь к правде // Известия. — Москва, 1960. - № 209. — 2 сентября.

Василишин М. Український Леґіон у Югославії // Вісті… - Вересень— жовтень 1955. — Ч. 9-10 (59–50). — С. 2–3.

Висоцький Р. Спогади дивізійника. — Чікаго, 1994. - 146 с.

Волиняк О. З записок українського перекладача // Вісті… - 1969. -Ч. 132. — С. 10–11.

Габа В. В українському юнацтві в далеку дорогу // Вісті Комбатанта. —

1970. — Ч. 3–4. — С. 46–53; Ч. 5–6. — С. 55–64; 1971. — Ч. 1. — С. 54–62.

Гелен Р. Война разведок. Тайньїе операции спецслужб Германии. 1942-

1971. Пер. с нем. В. Г. Чернявского, Ю. Д. Чупрова. — Москва: ЗАО издательство "Центрполиграф”, 1999. - 427 с.

Гіммельрайх К. Спогади командира відділу особливого призначення ”УПА-Схід” // Літопис УПА. — Т. 15. — Торонто, 1987. - 270 с.

Гірняк К. Український Леґіон Самооборони. Причинки до історії. — Торонто: Накладом старшин і вояків легіону, 1977. - 55 с.

Гірняк Л. На стежках історичних подій. Карпатська Україна і наступні роки — спогади, матеріали. — Нью-Йорк: Накладом автора, 1980. - 340 с.

Гладич В. До історії 2-ої УД УНА // Вісті Комбатанта. — 1971. — Ч. 5. —

C. 73.

Головенко В. Батальйони 121 і 116 (До історії УВВ) // Вісті… — 1953. — Ч. 9-10 (35–36). — С. 10–11.

Гончаренко А. З минулих днів // Вісті Комбатанта. — 1971. — Ч. 1. — С. 27–38.

Гончарук В. Дещо про бриґаду "Вільна Україна” // Вісті Комбатанта. — 1988. — Ч. 5–6. — С. 64–66.

Гор О. В американському полоні // Вісті Комбатанта. — 1962. — Ч. 1. -С. 17–28.

Горбачевський Я. Денник добровольця // Вісті Комбатанта. — 1999. — Ч. 5–6. — С. 91–96.

Городиський О. З споминів про українську дивізію // Вісті… — Вересень— грудень 1956. — Ч. 9-12 (71–74). — С. 14–17.

Городиський О. Два дні в партизанці (причинки до історії Українського Легіону Самооборони) // Самостійна Україна. — Чікаґо, липень 1962. -Ч. 7 (161). — С. 22–26.

Григоренко П. Спогади. — Детройт: Видавництво "Українські вісті”, 1984. -751 с.

Гриньох І. Дивізія "Галичина” й українське підпілля // Броди. Збірник статей, нариси за редакцією Олега Лисяка. — Мюнхен: Видання Братства кол. вояків Першої УД УНА, 1951. — С. 39–58.

Гуляк С. Полк ім. Холодного Яру в Рівному // Вісті… Серпень-вересень 1952. — Ч. 8–9 (22–23). — С. 7–9.

Ґоцький В. Рекрутський Кіш // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 5–6. -С. 111–113.

Дмитрик І. У лісах Лемківщини. Спомини вояка УПА. Видання друге. — Мюнхен: Сучасність, 1977. - 105 с.

Довженко О. Сторінки щоденника // Дніпро. — К.: Молодь, 1989. -№ 5. — С. 45–70.

Долинський Р. Боєва група Баєрсдорфа (Причинок до історії 1. Укр. Дивізії УНА, кол. Дивізії "Галичина”) // Вісті… - Березень-червень 1957. — Ч. 3–6 (77–80). — С. 10–14; Листопад 1957. — Ч. 7-10 (78–81). — С. 6–9.

Д-ський Г. На вишколах господарників інтендантів 1 УД УНА // Вісті Комбатанта. — 1991. — Ч. 2. — С. 73–75.

ДяченкоП. Протипанцирна бриґада "Вільна Україна” // Вісті Комбатанта. -

1972. — Ч. 4. — С. 8–16.

Жалоба О. У поході на Схід // На зов Києва. Український націоналізм у II світовій війні. Збірник статей, спогадів і документів. Зібрала й упорядкувала Колегія Дослідів Українського Націоналістичного Руху. — К.: Видавництво художньої літератури "Дніпро”, 1993. — С. 279–295.

Жила В. Парашутна бриґада Української Національної Армії (спомин про спроби її формування) // Вісті Комбатанта. — 1995. — Ч. 4. — С. 62–69.

Зарицький Б. Спогади учасника боїв під Бродами, червень-липень 1944 р. // Вісті Комбатанта. — 1994. — Ч. 3. — С. 94–98.

Зелений 3. Українське юнацтво у вирі Другої світової війни. — Торонто: Накладом Братства вояків 1-ої УД УНА, 1965. - 208 с.

Каркоць-Вовк М. Від Вороніжа до Українського Леґіону Самооборони. — Міннеаполіс, 1995. - 170 с.

Касаткін М. Імені Олександра Невського. — К.: Видавництво політичної літератури України, 1974. - 160 с.

Квітинський В. А. Партизанські Татри. — К.: Політвидав України, 1982. - 206 с.

Климишин М. У поході до волі. Спомини. 2-е видання. — Т. 1. — Детройт: Українська книгарня, 1984. - 429 с.

Кмета А. Ставлення Гетьмана Скоропадського і гетьманців до творення дивізії "Галичина” // Вісті… — Червень 1963. — Ч. 110. — С. 63–64.

Книш 3. Перед походом на Схід. Спогади й матеріали до діяння Організації Українських Націоналістів у 1939–1941 роках. Частина L— Торонто: Срібна Сурма, 1958. - 188 с.; II частина. — Торонто, б. р. — 191 с.

Колтик О. На західньому фронті. З "Одиссеї” українських вояків у 2. світовій війні // Вісті… - Грудень 1952. — Ч. 12 (26). — С. 8–9.

Кордибан Є. Спогад одного юнака // Вісті Комбатанта. — 1988. — Ч. 3. -С. 70–75; Ч. 4. — С. 55–60.

Корнило М. На Словаччині // Вісті… - Червень 1964. — Ч. 114. — С. 39–43. Корчак-Городиський О. З щоденника військового перекладача // Вісті Комбатанта. — 1988. — Ч. 3. — С. 65–73; 1989. — Ч. 1. — С. 70–74.

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо (до історії маловідомої ще справи) // Вісті… - 1953. - 4.1–2 (27–28). — С. 4–6.

Краснов П. Незабьіваемое, 1941–1956. — Сан-Франсиско: Издательство "Русская жизнь”, 1957. - 321 с.

Крат М. Дивізія "Галичина” й Холмщина // Вісті… - Червень 1963. -Ч. 110. — С. 46–48.

Крохмалюк Р. Вишкільний табір українських юнаків у Мальті (Каринтія) // Вісті Комбатанта. — 1978. — Ч. 4. — С. 52–55.

Крохмалюк Р. Заграва на Сході. Спогади й документи з праці у Військовій Управі "Галичина” в 1943–1945 роках. — Торонто-Нью-Йорк: Накладом Братства кол. вояків 1-ої Української дивізії УНА, 1978. - 352 с.

Крохмалюк Ю. У Збаражі // Вісті… - Квітень-травень 1952. — Ч. 4–5 (18–19). — С. 15–16.

Крохмалюк Ю. Військова Управа // Вісті… - 1952. — Ч. 10–11 (24–25). -С. 5–7.

Кубійович В. Початки Української дивізії "Галичина” // Українська дивізія "Галичина”. Історико-публіцистичний збірник. — К. Торонто: ТОВ "Негоціант-Плюс”; Братство колишніх вояків 1-ої УД УНА; УВКР; редакція газети "Вісті з України”, 1994. — С. 14–21.

Куделя М. П. Крізь бурі лихоліть. Спогади. — Ст. Паул, Міннеаполіс (США): Видавництво ”СТИР”, 1999. - 117 с.

Кульчицький О. Вишкіл піхотинської важкої зброї // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 4. — С. 93–95.

Лаба С. Дівчата в мундурах… // Вісті… - Липень 1965. — Ч. 118. -С. 40–41.

Ленько Е. П’ять років у рядах вермахту. — Тернопіль, 1999. - 133 с. Лесь М. Чому я був "власовцем”? // Вісті… - Жовтень-листопад 1952. — Ч. 10–11 (24–25). — С. 3–5.

Лисяк О. "Волинський Батальйон” (3 маловідомих подій в 1. УД) // Вісті… - Березень 1951. — Ч. З (5). — С. 2.

Лучаковський Г. Як це було насправді // Вісті… - 1951. — Ч. 7 (9). -С. 12–13.

Малкош В. На підстаршинському вишколі протитанкової зброї // Вісті Комбатанта. — 1997. — Ч. 2. — С. 99–102.

Мединський С. Дивізійними стежками. Спогади. — Торонто: Printed by Bcskyd Graphics Ltd., 1991. — 185 c.

Микитюк Д. О. проф. д-р Василь Лаба (1887–1976) і послідня почесть гол. капеляна Дивізії // Вісті Комбатанта. — 1976. — Ч. 5–6. — С. 41–43. Міщук Ч. Лист до редакції // Вісті… — Липень — серпень 1955. — Ч. 7–8 (57–58). — С. 24–25.

Новосад П. З Україною в серці. Спогади. — Львів: Каменяр, 1995. — 223 с. Ортинський Л. Полкові вправи // Вісті… - 1951. — Ч. 6 (8). — С. 5–6. Ортинський Л. Дружини Українських Націоналістів (ДУН) // Вісті… — 1952. — Ч. 6–7 (20–21). — С. 4–5; Дружини Українських Націоналістів (ДУН) (Із історії Групи "Південь”) // Вісті… - Серпень-вересень 1952. -Ч. 8–9 (22–23). — С. 2–7.

Осетр Б. Нова Винниця в українському таборі // Український Самостійник. — Мюнхен, 4 червня 1950. — Ч. 21. — С. 5.

Падик В. Спомини з Української дивізії. Підстаршинська школа // Вісті Комбатанта. — 1995. — Ч. 3. — С. 100–104.

Палий II. Н. В немецком плену. І Ващенко Н. В. Из жизни военно-пленного (Всероссийская мемуарная библиотека. Серия: Нашее недавнєє; ИССН). Париж: УМСА-Пресс, 1987. - 277 с.

Паньківський К. Роки німецької окупації 1941–1944. — Нью-Йорк-Париж-Сидней-Торонто: Видавництво НТШ, 1983. - 480 с.

Паньківський К. Юнацтво протиповітряної оборони // Вісті… - 1968. -Ч. 130. — С. 69–71; Ч. 131. — С. 100.

Пасічник Ю. Українські 115 і 118 курені в боротьбі з совєтською диверсією (уривки з щоденника з 1941–1944 рр.) // Вісті… - Листопад 1957. -Ч. 7-10 (78–81). — С. 9–12, 16; Грудень 1957. — Ч. 11–12 (85–86). — С. 8–11. Пастернак С. Спомини юнака протиповітряної оборони // Вісті Комбатанта. -1997. — Ч. 4. — С. 84–87.

[Петренко Р.] Спомин про ген. — хорунжого Петра Дяченка // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 2. — С. 75–79.

Підстаршинська школа в Радольфцель // Вісті Комбатанта. — 1971. -Ч. 3–4. — С. 71–74.

Пластинецький А. Вишкільний табір у Нойгаммері // Вісті Комбатанта. -2000. — Ч. 3. — С. 65–69.

Пляни німців щодо України (інтерв’ю з проф. Менде) // Український Самостійник. — 24 грудня 1950. — Ч. 50. — С. 3.

ІІобігущий-Рен Є. Мозаїка моїх споминів, — Мюнхен-Лондон: Накладом автора й Об’єднання бувших Вояків Українців у Великій Британії, 1982. - 239 с. Полтава Л. Спогад про дивізію "Вільна Україна” // Визвольний шлях. — Мюнхен, 1981. — Кн. 6. — С. 749–752.

Прянишников Б. Новопоколенцьі. Первое издание. — Силвер Спринг, Мзриленд (США); 1986. - 289 с.

Пушкар О. Лаґерний триптих. — Варшава: Український архів, 1994. - 272 с. Ревіляк М. Дивізіон зенітної артилерії // Вісті Комбатанта. — 1997. -Ч. 4. — С. 87–92.

Самчук У. "Пророцтво” у 1944 році // Вісті Комбатанта. — 1992. — Ч. 1. — С. 33–34.

Сергієнко М. В кігтях тиранів: спогади українця-червоноармійця. — Мюнхен: Дніпрова хвиля, 1953. - 231 с.

Сірий Й. В неволі // Вісті… - 1968. — Ч. 129. — С. 47–51.

Сірський В. В школі перекладачів в Оранієнбурґу // Вісті Комбатанта. -1981. — Ч. 3. — С. 71–72.

Сірський В. Чи могли існувати українські "нацисти”? // Вісті Комбатанта. — 1986. — Ч. 1. — С. 41–43.

Снігур-Рафальський Е. У Сталінградській офензиві // Сурмач. — 1980. -Ч. 1–2 (68–69). — С. 28–33.

Стахів Є. Українські "дольмечери” при німецькій армії на Східньому фронті // Вісті… - Травень-червень 1953. — Ч. 5–6 (31–32). — С. 11. Стахів Є. "Добровільний” поліційний курінь в м. Сталіно в 1942–1943 // Вісті… — Листопад-грудень 1953. — Ч. 11–12 (37–38). — С. 9–10.

Стахів Є. Національно-політичне життя Донбасу в 1941–1943 рр. (на основі особистих спостережень) // Сучасна Україна. — 12 серпня 1956. — Ч. 16 (144). — С. 6.

Стахів-Павлюк Є. Боротьба українського народу на Східноукраїнських землях 1941–1944 (Спомини очевидця й учасника). II. Східна Україна під самостійницьким прапором // Вісник. Квартальний літератури, науки, мистецтва і суспільно-політичного життя. — Філадельфія, 1987. — Ч. 5. -С. 287–294.

Стеткевич Л. Як з Бережан до Кадри. Спогади з дивізії. — Тернопіль: Джура, 1998. - 172 с.

Стецько Я. Протинімецька воєнна формація в німецьких мундирах // Стецько Я. ЗО червня 1941. Проголошення відновлення — державности України. — Торонто-Нью-Йорк-Лондон- Накладом Ліґи Визволення України; Організації Оборони Чотирьох Свобід України; Української Видавничої Спілки, 1967. — С. 123–142.

Сумароків П. В оточенні під Бродами. Прорив 2-го куреня 30-го полку У. Д. Галичина // Вісті… - Вересень 1961. — Ч. 103. — С. 71–72.

Сумароків П. Спомин з формування Дивізії "Галичина” у Варшаві // Вісті… — Червень 1963. — Ч. 10. — С. 48.

Татарський В. Під чотирма прапорами. — Мюнхен, 1949. - 134 с.; 2-ге видання. — Мюнхен: Накладом автора, 1983. - 227 с.

Тис Ю. З воєнного нотатника // Пропам’ятне видання у двадцятьріччя стрілецької дивізії "Галичина” — Першої Української дивізії Української Національної Армії. — Торонто: Накладом Головної Управи Братства кол. вояків 1-ої УД УНА, 1963. — С. 25–30.

Тис-Крохмалюк Ю. Моя військова діяльність. Спогади // Вісті Комбатанта. -

1982. — Ч. 3. — С. 65–77.

Тис-Крохмалюк Ю. У штабі дивізії // Вісті Комбатанта. — 1983. — Ч. 2. — С. 56–64.

Трушнович Я. Работа НТС на оккупированной немцами Украине // Посев. -1992. - № 3. — С. 108–111.

У лавах дружинників: спогади учасників. Матеріали зібрав і впорядкував Мирослав Кальба. — Денвер: Украпрес, 1982. - 160 с.

Філоненко П. Збройна боротьба на Волині (Спогади учасника). (Бібліотека літопису Волині. Редагує Колегія. Ч. 4). — Вінніпег-Манчестер: Накладом Волинського Видавничого Фонду, 1958. — 51 с.

Фурґала А. Маловідоме з історії Українського Визвольного Війська (УВВ) // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 5–6. — С. 107–108.

Чарнковський-Ґолєвський К. Про проект українських збройних з’єднань на Заході 1940 р. // Сучасна Україна. — 16 серпня 1952. — Ч. 24 (49). — С. 7. Черон Ф. Немецкий плен и советское освобождение (Всероссийская мемуарная библиотека. Серия: Нашее недавнєє; ИССН). — Париж: УМСА-Пресс, 1987. - 296 с.

Чорний Запорожець. Чорні запорожці // Вісті… - Червень 1958. — Ч. 3–4 (89–90). — С. 39–43.

Шандрук П. Це було так! (Про мою розмову з генералом Власовим, про Український Національний Комітет та про 1. Українську Дивізію) // Розбудова Держави. Академічний журнал. Клівленд, осінь 1954. -Ч. З (14). — С. 2–47.

Шандрук П. В справі військових відзначень // Вісті… - Листопад-грудень 1955. — Ч. 11–12 (61–62). — С. 26.

Шандрук II. Спомин про дивізію "Галичина” // Вісті… - Червень 1963. -Ч. 110. — С. 34–36.

Шандрук П. Правда про 1-шу Українську дивізію і Українську Національну Армію // Українська дивізія "Галичина”… - С. 62–75.

Штейделе Л. От Волги до Веймара. Мемуарьі немецкого полковника, командира полка 6-й армии Паулюса. — Москва: Прогресе, 1973. - 423 с. Шумук Д. За східнім обрієм. Спомини. ІІариж-Балтимор: Перша Українська Друкарня у Франції; Українське видавництво "Смолоскип” ім. В. Симоненка, 1974. - 447 с.

Юрчик Д. Зі споминів священика // Краківські вісті. - 7 серпня 1940. -Ч. 74. — С. 4.

Яворський О. Моя участь в Першому Зимовому поході армії Української Народної Республіки // Вісті Комбатанта. — 1981. — Ч. 3. — С. 61–70.

Ярославський О. Від Сяну по Дінець (3 спогадів перекладача) // Вісті… -Липень-серпень 1956. — Ч. 7–8 (69–70). — С. 16–23.

Яцина Л. Спомин юначки протилетунської оборони // Вісті Комбатанта. -1996. — Ч. 5–6. — С. 89–94.

Abshagen К.-Н. Canaris. Patriot und Weltbüiger. - Stuttgart: Union Deutsche Verlaganstalt, 1954. - 408 S.

Albert Z. Lwowski wydzial lekarski w czasie okupaeji Hitlerowskiej 1941–1944. (Prace wroctawskiego Towarzystwa Naukowego. - Seria B. Nr. 189). - Wroclaw, 1975. - 120s. Anders W. Hitler’s defeat in Russia. - Chicago: Henry Rognery Company, 1953. -XX+268 p.

Arlt F. Polen-, Ukrainer-, Juden-Politik im Generalgouvernement für die besetzten Ostgebiete 1939/40 und in Oberschlesien 1941/43 und im Freiheitskampf der unterdrückten Ostvölker. Dokumente, Äusserungen von Polen, Ukrainern und Juden. Richtigstellungen von Fälschungen. Erinnerungen eines Insiders. - Lindhorst: Wissenschaftlicher Buchdienst Herbert Taege, 1995. - 151 S.

Axmann A. “Das kann doch nicht das Ende sein”. Hitlers letzter Reichsjugendführer erinnert sich. - Koblenz: S. Bublies Verlag. 2001. - 564 S.

Degrelle L. Die verlorene Legion. - Stuttgart: Veritas Verlag, 1952. - 509 S.

Gehlen R. Der Dienst: Erinnerungen 1942–1971. - Mainz: v. Hase & Koehler,

1971.- 424 S.

Gehlen R. Service. Memoirs of General Reinhard Gehlen. Translated from German by David Irving. - New York: World, 1972. - 380 p.

Grosskurth H. Tagebücher eines Abwehroffiziers. 1938–1940. - Stuttgart: Union Deutsche Verlaganstalt, 1970. - 290 S.

Heike W.-D. The Ukrainian Division “Galicia“, 1943-45: A Memoir. Translated by A. Wynnyckyj, with an introduction by J. Armstrong. - Toronto-Paris-Munich: Edited by Yury Boshyk, 1988. - 160 p.

Kern E. Der Grosse Rausch. Russlandfeldzug 1941-45. 5. Aufgabe. - Pr. Oldendorf: K. W. Schütz Verlag, 1974. - 181 S.

Kern E. Der Grosse Raush. Eine Reportage vom Russlandfcldzug 1941-45. — Zürich: Thomas-Verlag, 1948. - 199 S.

Kleist P. Zwischen Hitler und Stalin, 1939–1945. - Bonn: Athenäum Verlag, 195Ü. -250 S.

Klimowski J. Bylern adjutantem gen. Andersa. - Warszawa: Wydawnictwo Ministerstwa obrony narodowej, 1959. - 376 s.

Klukowski Z. Dziennik z lat okupacji Zamojszczyzny 1939–1944. Wstyp і redakcja: Zygmunt Mankowski. - Lublin: Lubelska spotdzielnia wydawnicza, 1958. - 477 s.

Koch H. Erinnerungen aus dem zweiten Weltkrieg. - Wien: Der Evangelische Presseverband für Österreich, 1967. - 34 S.

Leverkuehn P. German Intelligence. Transl. front German. - London: Weidenfeld & Nickolson, 1954. - 209 p.

Manstein E. Verlorene Siege. - Bonn: Athenäum Verlag. 1955. - 664 S.

Messe G. Der Krieg im Osten. - Zürich: Thomas-Verlag, 1948. - 200 S.

Mikolajcz.yk S. The Rape of Poland: Pattem of Soviet Aggression. — New York: McGraw-Hill, 1948. - 200 p.

Paziuk M. Victinis of Circumstance. A Ukrainian in the Army of the Third Reich. -Werexhant (UK): Bridge Books, 1993. - 138 p.

Puluj H. A. Herbst 1939. Aus Feldpostbriefen. - Litzdorf: Druckgenossenschaft CICERO eGmbH. 1980. - 32 S.

Shandruk P. Amts of Valor. - London: Robert Speller & Sons Publischers, Ine, 1959. - 259 p.

Steenberg S. Wlassow — Verräter oder Patriot? — Köln: Wissenschaft und Politik Verlag, 1968.- 256 S.

Steiner F. Die Freiwilligen. Idee und Opfergang. - Göttingen: Plesse Verlag, 1958. -392 S.

Steiner F. Die Armee der Geachteten. - Göttingen: Plesse Verlag, 1963. - 350 S.

Stetzko J. The Truth About Events in Lviv, West Ukraine in June and July 1941. An open lettcr to the Rheinschcr Merkur, Cologne // Ukrainian Review. - Vol. 10. -No. 3, Autumn 1963. — P. 62–79.

Sti ik-Strikfeldt W. Against Stalin and Hitler: Memoir of the Russian Liberation Move-ment, 1941–1945. — New York: Day, 1970. - 270 p.

Teske H. Die Silbernen Spiegel. - Heidelberg: Kurt Vorwinkel Verlag, 1952. - 264 S. WarlimontW. Im Hauptquartier der deutschen Wehrmacht 1939–1945. Grundlagen-Formen — Gestalten. - Frankfurt am Main-Bonn: Athenäum Verlag, 1964. - 570 S.

ЛІТЕРАТУРА

Неопублікована література

Крохмалюк Р. Українська військова формація у німецькій армії "Пума” у Другій світовій війні. [Рукопис, б. м.] — 21 с.

Heitmann J. G. (Lübeck) Dr. Hans-Albrecht Hcrzner. Lebensbild eines Abwehroffiziers // Intelligence in the 20th Century. Conference of the International Intelligence History Study Group in Hamburg, Germany. May 10, 1996.

Опублікована література

Андрусяк T. С. Проблеми правового статусу учасників Другої світової війни // Перша Українська дивізія Української національної армії: історія створення та національно-політичне значення. Матеріали науково-практичної конференції. Доповіді та повідомлення. — Львів: Новий час, 2002. -С. 161–165.

Антонів С. Сотня піхотних гармат // Вісті… - Серпень — липень 1952. -Ч. 6–7 (20–21). — С. 18–19.

Багряний І. Огненне коло. Повість про трагедію під Бродами // Київ. — К.: Дніпро, 1991. - № 4. — С. 6–43.

Багряний І. Публіцистика. Доповіді, статті, памфлети, рефлексії, есе. Упорядник Олексій Коновал. — К.: Видавництво "Смолоскип”; Фундація ім. Івана Багряного, 1996. - 856 с.

Бандера С. Перспективи української революції. — Мюнхен-Торонто: Видавництво ОУН, 1978. - 640 с.

Барагура М. Три концепції української дивізії: українська, німецько-проукраїнська й німецько-партійна // Вісті Комбатанта. — 1975. — Ч. 2. -С. 59–68.

Безьіменский Л. Особая папка "Барбаросса”. — Москва: Издательство АПН, 1973. - 342 с.

Беляев В. П., Рудницкий С. М. Под чужими знаменами. — Москва: Издательство "Молодая гвардия”, 1954. - 207 с.

Білас І. Репресивно-каральна система в Україні 1917–1953. Суспільно-політичний та історико-правовий аналіз. У двох кн. — Кн. 2. — К.: Либідь — Військо України, 1994. - 688 с.

Білоус 1. Ген. — хорунжий Дмитро Жупінас // Вісті Комбатанта. — 1969. -Ч. 1. — С. 79.

Бобков А., Царенко М. Українці у Хорватському військово-морському Леґіоні // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 2. — С. 54–56.

Бойцун Р. Фюзілерський курінь // Вісті Комбатанта. — 1992. — Ч. 2. -С. 88–89.

Боляновський А. В. Дивізія "Галичина”. Історія. — Львів: Інститут українознавства, 2000. - 528 с.

Бугай М. Ф. Депортації населення з України в 30-50-ті роки // Український історичний журнал. — К.: Наукова думка, 1990. — № 10. — С. 32–38; № 11. — С. 20–26.

Буллок А. Гитлер и Сталин: жизнь и вдасть. Сравнительное жизнеописание в 2 т. — Т. 2. — Смоленск: Русич, 1994. - 672 с.

Буртик І. Тернистий шлях Другої дивізії УНА. — Ню-Йорк-Кліфтон: Накладом об’єднання вояків Другої дивізії УНА, 1994. - 161 с.

Верига В. Дорогами Другої світової війни. Легенди про участь українців у Варшавському повстанні 1944 р. та Українську Дивізію "Галичина”. -Торонто: Новий Шлях, 1980. - 259 с.

Верига В. Слідами батьків: нарис історії 30-го полку Дивізії "Галичина” — 1-ої дивізії Української Національної Армії. — Львів: Братство Колишніх Вояків 1-ої УД УНА, 2002. - 248 с.

Верт А. Россия в войне 1941–1945. — Москва: Прогресе, 1967. - 774 с. Висоцький В. В мішку словацьких партизан // Альманах Українського Народного Союзу. — Нью-Джерсі: Видання Українського Народного Союзу, 1997. — С. 105–117.

Воєнний знциклопедический словарь. Пред. гл. ред. комиссии Н. В. Огар-ков. — Москва: Военное издательство, 1983. — 863 с.

Волкогонов Д. Триумф и трагедия. ІІолитический портрет И. В. Сталина. В 2-х книгах. — Кн. II. Ч. 1. — Москва: Издательство АПН, 1989. - 432 с.

В’ятрович В. Сотенний "Бурлака”. — Львів: Літопис, 2000. - 135 с.

Гайке В.-Д. Українська дивізія "Галичина”. Історія формування і бойових дій у 1943–1945 рр. — Торонто: Накладом Братства кол. вояків 1-ої УД УНА, 1970. - 242 с.

Гареев М. А. О мифах старих и нових // Военно-исторический журнал. -1991. - № 4. — С. 42–52.

Горбач О. Микола Палієнко // Вісті… - Вересень 1951. — Ч. 7 (9). — С. 13.

Горбач О. Арґо ("жарґон”) українських вояків // Вісті… - Травень-червень 1956. — Ч. 5–6 (67–68). — С. 16–22.

Горбач О. Артилерійський полк // Вісті Комбатанта. — 1992. — Ч. 5–6. — С. 104–106.

Горбач О. Українські юнаки (”Протилетунські помічники”) // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 2. — С. 89–90.

Город О. Друга світова війна, українці й наша дивізія (Думки на марґінесі книжок) // Вісті… — Вересень 1958. — Ч. 91. — С. 73–74.

Горохович Т. Зенон Зелений — опікун українського юнацтва в вирі Другої світової війни // Вісті Комбатанта. — 1975. — Ч. 2. — С. 39–48.

Гриневич В. А. Утворення Наркомату оборони УРСР у 1944 р.: з історії однієї політичної гри // Український історичний журнал. — 1991. — № 5–6. — С. 29–37.

Гриневич І. До генези німецької протиповітряної служби т. зв. юнаків і юначок // Вісті Комбатанта. — 1999. — Ч. 5–6. — С. 59, 61, 63, 65–66. Гринів О. Жертва окупантів, патріотичний порив чи вимушений вибір? // Порив. Правда про Першу Українську дивізію "Галичина” (УНА). Статті, нариси, спогади. — Львів: Основа, 1994. — С. 158–167.

Грицак Я. Й. Нарис історії України. Формування модерної української нації ХІХ-ХХ століття. — К.: Генеза, 1996. - 358 с.

Гришко В. І. Молода Україна пореволюційного сорокаліття під Совєтами. Загальний огляд і деякі підсумки боротьби за молодь та боротьби молоді в підсовєтській Україні за 40 років (1918–1958). — Н. Ульм: Видавництво "Україна”, 1958. - 224 с.

Гуляк С. Фюзилірський курінь // Вісті… — Лютий-березень 1952. -Ч. 2–3 (16–17). — С. 6.

Гунчак Т. У мундирах ворога. — К.: Час України, 1993. — 206 с.

Ґодлеувскі Л. Білоруські збройні сили у Другій світовій війні // Вісті… -Липень-серпень 1953. — Ч. 7–8 (33–34). — С. 19–20.

Ґодлеувскі Л. Новоградський ескадрон. Білоруські збройні сили у другій світовій війні // Вісті… - Січень-лютий 1954. — Ч. 1–2 (39–40). — С. 10–11. Ґоцький В. Холмська Українська Самооборона // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 2. — С. 47–51.

Длябога-М. Організація артилерійського полку 1 УД // Вісті… - Травень-червень 1954. — Ч. 5–6 (43–44). — С. 6–7.

Дмитрук К. Є. Безбатченки. Правда про участь українських буржуазних націоналістів і церковних ієрархів у підготовці нападу фашистської Німеччини на СРСР. — Львів: Каменяр, 1974. - 238 с.

Дмитрук К. Є. Приречені. Буржуазно-націоналістичні та уніатські провокатори на послугах фашизму та імперіалістичної реакції. — Львів: Каменяр, 1981. - 327 с.

Дробязко С., Каращук А. Русская Освободительная Армия. — Москва: Фирма "Издательство ”АСТ”, 1998. — 43 с.

Дробязко С. И. Вторая мировая война 1939–1945. Восточньїе легионьї и казачьи части в вермахте. — Москва: ООО ”Фирма "Издательство АСТ”, 1999. - 48 с.

Дробязко С., Каращук А. Восточньїе добровольцьі в вермахте, полиции и СС. — Москва: Фирма "Издательство "АСТ”, 2000. - 60 с.

Дубровський В. Військові та загальновійськові штаби // Вісті… - Травень-червень 1954. — Ч. 5–6 (43–44). — С. 2–3.

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь в боях за українську державність 1918-1941-1944. — К.-Чернівці: Накладом товариства "Український Народний Дім в Чернівцях”, 1995. - 271 с.

Дурбак Б. Українці у Другому Польському Корпусі // Вісті Комбатанта. -1970. — Ч. 6. — С. 27–34.

Дяченко П. Протипанцирна бригада "Вільна Україна” // Вісті Комбатанта. -1972. — Ч. 4. — С. 8–16.

Жуковський А. Буковинський Курінь // Вісті Комбатанта. — 1987. -Ч. 3. — С. 37–40.

Загорулько М. М., Юденков А. Ф. Крах плане "Ольденбург” (О срьіве зкономических планов фашистской Германии на временно оккупи-ровианной территории СССР). — Москва: Наука, 1970. - 383 с.

Ионг Л. Немецкая пятая колонна во второй мировой войне. — Москва: Издательство иностранной литературьі, 1958. - 447 с.

Казанцев А. Третья сила (история одной попьітки). — Западная Германия: Посев, 1955. — 380 с.

Кальба М. ”Нахтіґаль” (Курінь ДУН) — у світлі фактів і документів. — Денвер (США), 1984. - 150 с.

Капустянський М. Перша Українська Дивізія Української Національної Армії // Історія українського війська. — Мюнхен: Видання Івана Тиктора, 1953. — С. 604–628.

Катусев А. Ф., Оппоков В. Г. Движение, которого не бьіло. История Власовского предательства // Военно-исторический журнал. — Москва, 1991. - № 4. — С. 23–29; № 7. — С. 12–20.

Качмарчук Т. Забороло — Тернопіль, 1944 // Вісті Комбатанта. — 1993. -Ч. 2. — С. 90–91.

Квітковський Д., Бриндзан Т., Жуковський А. Буковина, її минуле і сучасне. — Париж-Філядельфія-Дітройт: Видавництво "Зелена Буковина”, 1956. - 965 с.

Кентій А. В. Українська Повстанська Армія в 1942–1943 рр. — К.: НАН України, Інститут історії України; Головне архівне управління при кабінеті міністрів України; Центральний державний архів громадських об’єднань України, 1999. - 287 с.

Клоков В. И. Партизани Словацких гор. — К.: Издательство политической литературьі Украиньї, 1986. - 260 с.

Книпі 3. Військові Відділи Націоналістів в 1939 році // Вісті… - Вересень 1961. — Ч. 103. — С. 76–77.

Коваль М. В. Фашистская политика духовного, морально-политического подавления населення Украиньї и ее крах (1941–1944) // Общественно-политическая жизнь трудящихся Украиньї в годьі Великой Отечественной войньї. Сборник научньїх трудов. — К.: Наукова думка, 1988. — С. 146–202. Ковач А. Власовщина і українська визвольна боротьба. — Б.м.: Publiscbed under DP-Pubiikations, 1946. - 56 с.

Колвин И. Двойная игра. Пер. с англ. — Москва: Военное издательство Министерства оборони Союза ССР, 1960. - 368 с.

Колесник А. Грехопадение. Генерал Власов и его окружение. — Харьков: Простор, 1991. — 238 с.

Колісник Р. Українська дивізія і Військова Управа "Галичина”. Німецька політика відносно українського національного війська 1941–1945. -Торонто: Вид-во НТШ в Канаді, 1990. - 168 с.

Колісник Р. Бої під Бродами // 50-ліття боїв під Бродами. — Торонто: Братство кол. вояків 1-ої УД УНА, 1994. — С. 14–21.

Колісник Р. Німецьке "братерство зброї” в українській дивізії // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 2. — С. 64–72.

Комин В. В. Белая змиграция и Вторая мировая война. — Калинин: Калининский государственньїй университет, 1979. — 62 с.

Кемеровський А. Сот. Володимир Козак // Вісті Комбатанта. — 1993. -Ч. 5–6. — С. 127–128.

Корчак-Городиський О. Міркування щодо історії дивізії "Галичина” // Вісті Комбатанта. — 1980. — Ч. 2. — С. 37–40.

Корчак-Городиський О. Замість рецензії на книжку Романа Крохмалюка "Заграва на Сході” // Вісті Комбатанта. — 1981. — Ч. 5–6. — С. 46.

Корчак-Городиський О. Замість вигадок. Українська проблематика в західних політико-дипломатичних джерелах. Документи, рецензії, спогади. — Івано-Франківськ,1994. - 200 с.

Косик В. Україна і Німеччина у Другій світовій війні. — Париж-Нью-Йорк-Львів: Видання Наукового товариства імені Т. Шевченка, 1993. — 660 с.

Косик В. Про українські "поліцейські” батальйони 1942–1944 років // Шлях Перемоги. — К., 9 вересня 1998. — Ч. 36 (2314). — С. 4.

Костюк А. Полк. Віктор Малець (1894–1969) // Вісті Комбатанта. — 1969. — Ч. 5. — С. 56–57.

Крохмалюк Р. Як прийшло до створення Першої Української Дивізії "Галичина” // Вісті… - Червень 1963. — Ч. 110. — С. 41–42, 44.

Крохмалюк Р. Олександер Іван Пулюй // Вісті Комбатанта. — 1985. -Ч. 1. — С. 94–96.

Крьісько В. Г. Секретьі психологической войньї (цели, задачи, методьі, форми, опит). Под общ. ред. А. Е. Тараса. — Минск: Харвест, 1999. -448 с.

Кубійович В. Українці у Генеральній Губернії 1939–1941. Історія Українського Центрального Комітету. — Чікаґо: Видавництво Миколи Денисюка, 1975. - 664 с.

Кубійович В. Дмитро Паліїв // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 1. -С. 61–65.

Кукридж Е. X. Секрети Сталина // Военно-исторический журнал. — 1992. -№ 1. — С. 67–73.

Курах М. Українська дивізія "Галичина" в насвітленні большевицької пропаґанди // Вісті… - 1958. — Ч. 91. — С. 68–72.

Кущинський А. Генерал Іван Омелянович-Павленко // Вісті… - Вересень 1961. — Ч. 103. — С. 90–91.

Кущинський А. Єпископ Олександер Новицький // Вісті Комбатанта. -1970. — Ч. 2. — С. 59–60.

Лебедь М. Українська повстанська армія: її генеза, ріст і дії у визвольній боротьбі українського народу. — Т. 1. Німецька окупація України. — Б. м.: Пресове Бюро УГВР, 1946. - 208 с.

Лемещук М. Воїни-українці у Сталі нградській битві // Український календар. — Варшава: Українське суспільно-культурне товариство, 1969. -С. 131–133.

Ленивов А. К. Под казачьим знаменем. Зпопея Казачьего Стана под водительством Походннх Атаманов Казачьих Войск С. В. Павлова и Т. И. Доманова в 1943–1945 г.г. Материали и документи. — Мюнхен: Издание автора, 1970. - 320 с.

Лєман О. Військо Великої Німеччини. Що варто знати про Німецьку Збройну Силу. — Берлін: Видавництво ”Ді Вермахт”, 1941. - 26 с.

Литвин А. М. Украинские полицейские батальоньї на территории Беларуси (1941–1944 гг.) // Сторінки воєнної історії України: 36. наук, статей. Вип. 5. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2001. — С. 136–143.

Литвин Г. А. Кримско-татарские формирования: документи третьего рейха свидетельствуют // Военно-исторический журнал. — 1991. - № 3. — С. 89–95.

Ліський Б. Українці у Боснії і Герцеговині // Альманах видавництва "Гомін України”, 1998. — Торонто: Гомін України, 1998. — С. 149–169. Мадер Ю. Абвер: щит и меч Третьего рейха. — Ростов на Дону: Феникс, 1999. - 320 с.

Максимов С. История одного предательства // Клятвопреступники. Сост. М. Е. Карьішев. — Москва: Воениздат, 1987, - С. 184–192,

Максимчук І. С. Нарис історії роду Петрушевичів. — Чікаґо, 1967. -288 с.

Малецький М. Українські військові формації в Другій світовій війні // Ювілейний Альманах Українського Братського Союзу з нагоди 75-ліття, 1910–1985. — Спрантон (США): Видання Українського Братського Союзу, 1985. — С. 173–177.

Материальї по истории Русского Освободительного Движения (1941–1945 гг.). Сборник статей, документов и материалов. Вьіп. 1. — Москва: Грааль, 1997. - 416 с.

Миллер Д. Коммандос: Формирование, подготовка, вьідающиеся операции спецподразделений. — Минск: Харвест, 1998. - 512 с.

Мірчук П. Гітлер і Еріх Кох'хотіли виселити українців з України // Український Самостійник. — 28 січня 1951. — Ч. 50. — С. 2.

Митчем С. Фельдмаршали Гитлера и их битвьі. — Смоленск: Русич, 1998. -300 с.

Міщук Ч. Лист до редакції // Вісті… - Липень-серпень 1955. — Ч. 7–8 (57–58). — С. 24–25.

Музчук С. Н. Дивизия SS “Галичина” и Украинская Национальная армия 1943–1945 гг, // Форменная одежда. Информационно-популярньїй и научно-практический иллюстрированньїй журнал, — Ровно, 1999. - № 2. — С. 2–13, Музьічук С. "Помощники Люфтваффе”, 1942–1945 // Однострій. Форменная одежда. Украинский информационно-популярньїй и научно-практи-ческий журнал. — Ровно, май — август 2000. - № 4. — С. 7–13.

Музьічук С., Марчук И. Батальон "Roland” // Однострій. Форменная одежда. — 2002. - № 7. — С. 33–41.

Муковський І., Лисенко О. Українці у збройних формуваннях країн — учасниць Другої світової війни // Сурмач. Орган Об’єднання бувших вояків-українців у Великій Британії. — Лондон-Львів, 1995. — Ч. 1–4 (122–125). — С. 22–25.

Мушинка М. Звіт про науково-дослідну експедицію в с. Нижня Боца (Niznä Boca) округу Ліктовський Микулаш (Словаччина) // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 4. — С. 85–94.

Мюллер-Гиллебранд Б. Сухопутная армия Германии, 1933–1945. — Т. III. Война на два фронта. — Москва: Воениздат, 1976. - 416 с.

Надеженко П. Дещо з методів совєтської розвідки // Український Комбатант. Орган Союзу Українських Ветеранів. — На чужині, 1958. -Ч. 5–6. — С. 88–89.

Найдзюк Я., Касяк І. Беларусь учора і сяньїня. Папулярньї нарьіс з гісторьіі Беларусі. — Менск: Навука і тзхніка, 1993. - 414 с.

Небелюк М. Під чужими прапорами. — Париж-Ліон: Перша Українська Друкарня у Франції, 1955. — 192 с.

Нестеренко В. А. Спроби залучення українського населення до збройних формувань фашистської Німеччини // Сторінки воєнної історії України. Вип. 5… - С. 157–158.

Несторович В. Закарпатські українці в чехословацькому корпусі ген. Свободи // Новий Шлях. — Торонто, 18 березня 1972. — Ч. 12. — С. 8–9;

8 травня 1972. — Ч. 10. — С. 8–9; 13 травня 1972. — Ч. 20. — С. 8–9.

Нікольський В. М. Підпілля ОУН (б) у Донбасі. — К.: Інститут історії України НАН України, 2001. - 178 с.

Окороков А. В. Антисоветские воинские формирования в годьі Второй мировой войньї. — Москва: Воєнний университет, 2000. — 174 с.

Ортинський Л. Перша Українська Дивізія на тлі політичних подій Другої світової війни // Броди… — С. 13–33.

Ортинський Л. Піхотний полк 1. УД. Орґанізаційна схема і завдання поодиноких функцій // Вісті… - Грудень 1951 — Січень 1952. — Ч. 12-1 (14–15). — С. 12–13.

Павлишин Л. Запроданці // Ті, що канули в пітьму. — Львів: Каменяр, 1964. — С. 236–248.

Панірчук В. Дмитро Гамонів // Вісті Комбатанта. — 1967. — Ч. 4. -С. 49–50.

Панченко І. Михайло Пікульський // Вісті Комбатанта. — 1970. — Ч. 2. — С. 6. Патриляк І. К. Леґіони українських націоналістів (1941–1942): історія виникнення та діяльності. — К.: Знання, 1999. - 43 с.

Петрів В. Значіння збройної сили // Краківські вісті. — 7 травня 1943. — Ч. 94 (832). — С. 3–4.

Полушкин М. А. На сандомирском направлений. Львовско-Сандомирская операция (Июль-август 1944 г.). — Москва: Воениздат, 1969. - 176 с.

Поритко І. Допомога воєнним інвалідам // Вісті Комбатанта. — 1972. -Ч. 5–6. — С. 95–99.

Потічний П. УПА та німецька адміністрація // Сучасність. — Грудень 1993. - № 12. — С. 67–77.

Раманичев Н. М. Власов и другие // Вторая мировая война. Актуальньїе проблеми. — Москва: Наука, 1995. — С. 292–312.

Решин Л. Е. “Wlassow-Aktion” или Как германское командование питалось разложить Советскую Армию и ее тил в 1941–1945 гг. (По материалам и документам вермахта, СС и СД) // Военно-исторический журнал. -1992. - № 3. — С. 22–25.

Ржезач Т., Цуркан В. Розшукуються… — К.: Видавництво політичної літератури України, 1989. - 234 с.

Русак А. В. Союзники гитлеровской Германии в войне против СССР 1941–1945. — К.: Институт истории Украиньї НАН Украиньї, 1998. - 296 с.

Самутин П. Командний склад VI-ої січової стрілецької дивізії 1920 р. // Вісті Комбатанта. — 1973. — Ч. 3. — С. 72–80.

Семиряга М. И. Военнопленнме, Коллаборационистьі и другие // Другая война, 1939–1945. Под общей редакцией академика Ю. Н. Афанасьева. — Москва: Российский государственньїй гуманитарньїй университет, 1996. — С. 312–339. Сірський В. УПА й дивізія "Галичина”. Факти й фантазія. — Канада: Накладом автора, 2000. - 40 с.

Советские органи государственной безопасности в годи Великой Отечест-венной войньї // Вопроси истории. — Москва, 1965. - № 5. — С. 20–35. Содоль П. Українська Повстанча армія, 1943-49. Довідник. — Нью-Йорк: Пролог, 1994. - 199 с.

Солженицьін А. Малое собрание сочинений. — Т. 5. Архипелаг ГУЛАГ. 1918–1956. Опьіт художественного исследования. І-П. — Москва: Инком НВ, 1991. - 432 с.

Стечишин М. Українські комбатантські організації // Вісті… — Березень 1961. — Ч. 101. — С. 8.

Сушко В. США і примусова репатріяція сов. громадян по Другій світовій війні і/ Ювілейний альманах Українського Братського Союзу з нагоди 75-літг;., 1910–1985). — Вудсток, Скрантон (Канада): Видання Українського Братського Союзу, 1980. — С. 150–160.

Тамарський Ю. Українське Вільне Козацтво // Вісті Комбатанта. — 1962. — Ч. 1. — С. 28–31.

Тинченко Я. Леонід Ступницький-Гончаренко. Генералі-хорунжий Української Повстанської Армії // Військо України. — К.: Міністерство оборони України, 1996. — Ч. 5–6. — С. 38–39.

Типпельскирх К. История второй мировой войньї. — Москва: Издательство иностранной литературьі, 1956. - 607 с.

Тис-Крохмалюк Ю. Організація 1 УД УНА // Вісті Комбатанта. — 1963. — Ч. 3. — С. 15–19.

Тис-Крохмалюк Ю. Перша Українська Дивізія у світлі документів // Сурмач. — Лондон, 1969. — Ч. 1–4 (42–45). С. 12–15.

Тис-Крохмалюк Ю. Вояки дивізії "Галичина” в Українській Повстанській Армії // Вісті Комбатанта. — 1975. — Ч. 6. — С. 32–34.

Тис-Крохмалюк Ю. Не забуваймо про наших побратимів! // Вісті Комбатанта. — 1976. — Ч. 2. — С. 15–17.

Тис-Крохмалюк Ю. Про так званий 5-й поліційний полк СС // Вісті Комбатанта. — 1977. — Ч. 2. — С. 20–22.

Тис-Крохмалюк Ю. Райнгард Гелен // Вісті Комбатанта. — 1981. — Ч. 3. — С. 73–82.

Тис-Крохмалюк Ю. Гайнріх Гіммлер. Кореспонденція Гіммлера // Вісті Комбатанта. — 1982. — Ч. 1. — С. 37–43.

Тис-Крохмалюк Ю. Ґенеза постання Української Дивізії "Галичина” // Сурмач. — Лондон, 1983. — Ч. 1–4 (74–77). — С. 8–12.

Тис-Крохмалюк Ю. Психологічна більшовицька акція проти ДУН і УД // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 1. — С. 27–37.

Титаренко П. Протипанцирна бриґада "Вільна Україна” // Вісті… — 1952. -Ч. 6–7 (20–21). — С. 3.

Титов Ф. Клятвопреступники. // Неотвратимое возмездие. — Москва: Издательство Министерства обороньї СССР, 1974. — С. 214–234.

Труш О. Американське видання про спеціальні частини українців при німецькій армії // Вісті Комбатанта. — 1982. — Ч. 2. — С. 69.

Українська РСР у Великій Вітчизняній війні Радянського Союзу, 1941–1945 рр. В трьох томах. — Т. 1. — К.: Видавництво політичної літератури України, 1967. - 559 с.

Федорович В. Україна очима німців (з німецьких архівів в державних архівах США) // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 1. — С. 20–26.

Федорович В. Тернопільська твердиня // Вісті Комбатанта. — 1988.

Ч. 4. — С. 25–30.

X. С. "Дінстіптеллє Нікель” (До історії українських СС-юнаків) // Вісті… -Квітень-травень 1952. — Ч. 4–5 (18–19). — С. 2–4.

Харламов П. К. Казаки. — Париж: Издатель Е. Т. Гетьман, 1956. — 32 с. Хоффман Й. История Власовской армии. — Париж: УМСА-Пресс, 1990. — 382 с. Цапко І. Роля Вільного козацтва у визвольній боротьбі // Вісті Комбатанта. — 1967. — Ч. 5–6. — С. 19–25.

Чайковський А. Невідома війна (Партизанський рух в Україні 1941–1944 рр. мовою документів, очима історика). — К.: Україна, 1994. - 255 с.

Чередниченко В. Націоналізм проти нації. — К.: Політвидав України, 1970. - 191 с.

Чліянц А. Словацьке Національне повстання // Вільна Україна. — Львів, серпень 1994. — № 11. — С. 4.

Шанковський Л. Похідні групи ОУН (Причинки до історії похідних груп ОУН на центральних і східних землях України у 1941–1943 рр.) — Мюнхен: Видавництво "Український самостійник”, 1958. — 369 с.

Шанковський Л. Українське Визвольне Військо // Енциклопедія Українознавства. — Т. 9. — Париж — Нью-Йорк: Видавництво "Молоде життя”, 1966. — С. 3407.

Шанковський Л. Залізний запорожець. Генерал-поручник Михайло Крат і його доба // Вісті Комбатанта. — 1980. — Ч. 1. — С. 17–34.

Шафета П. Г. Чорний легіон. Художньо-документальні нариси. — К.: Політвидав України, 1988. - 190 с.

Швагуляк М. Українське питання в міжнародних політичних кризах // Вісник Львівського університету. Серія історична. Вип. 35–36. — Львів: ЛНУ ім. Ів. Франка, 2000. — С. 296–320.

Шипайло Е. Старшинські вишколи. Курси в Beneschau-Hradischko-Kienschlag, травень-вересень 1944 // Вісті Комбатанта. — 1992. — Ч. 3. — С. 89–95. Шипайло Е. На вишколі "модерної зброї” // Вісті Комбатанта. — 1993. -Ч. 1. — С. 87–88.

Шкарупа Ю. А. Аверкій Гончаренко // Вісті Комбатанта. — 1974. -Ч. 5. — С. 31–32.

Шкраб’юк П. Виноградник Господній. Історія життя о. д-ра Йосифа Кладочного. — Львів: Інститут українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України; Видавництво Отців Василіян "МІСІОНЕР”, 1995. — 280 с.

Ямпольский В. П. "Оцениваем немецкую победу как свою собственную…” О том, как казаки Украиньї сделали А. Гитлера главньїм атаманом // Военно-исторический журнал. — 1994. - № 7. — С. 92–94.

Ailsby Ch. Waffen-SS: Hitler’s Black Guard at War. - Clifton, Bristol (UK): Panagon,1997. - 176 p.

Andreyev C. Vlasov and the Russian liberation Movement. Soviet reality and emigre theorics. - Cambridge: Cambridge University Press, 1989. - 251 p.

Armstrong J. A. Ukrainian Nationalism. Second Edition. - Littleton, CO (USA): Ukrainian Academic Press, 1980. - 361 p.

Artemiev V. P. Soviet Volunteers in the German Army // Military Review. — № 48. - November 1967. - P. 56–64.

Azarenko J. The Russian Liberation Movement during World War II: Historical Accounts. - Georgetown: Georgetown University Press, 1984. - 174 p.

Barghoom F. C. Soviet Russian Nationalism. - New York: Oxford University Press, 1956. - 330 p.

Barker A. J. Waffen SS at War. 2nd Edition. - London: Ian Allan LTD, 1983. - 128 p. Bender R. G., Taylor H. P. Uniforms. Organisation and History of Waffen SS. - Vol. 4. - San Jose, CA (USA): Roger J. Bender Publishing, 1976. - 207 p.

Bihl W.-D. Ukrainer als Teil der Streitkräfte des Deutschen Reiches im Zweiten Weltkrieg// Österreichische Osthefte. Zeitschrift für Mittel-, Ost- und Südosteuropaforschung. Jahrgang 29. - Wien: Böhlau Verlag, 1987. - Nr 29. - S. 28–55. Bleistein R. Hitlers jüngste Soldaten. Zur Geschichte der Flakhelfer // Stimmen der Zeit. - 1982. - Nr. 107. - S. 61–63.

Bolianovs’kyi A. Cooperation between the German Military of the Weimar Republic and the’Ukrainian Military Organization in 1923–1928 // Harvard Ukrainian Studies. - Vol. XXIII (1/2). - Cambridge (USA), 1999. - P. 73–84.

Bolt D. Hitler’s SS. - New York: Delacorte Press, 1971. - 128 p.

Bräutigam O. Überblick über die besetzten Ostgebiete während des 2.Weltkrieges (Studien des Instituts für Besatzungsfragen in Tübingen zu den deutschen Besetzungen im 2.Welt-krieges. Nr. 2). — Tübingen: Urheberrechte beim Institut für Besatzungsfragen, Januar 1954. - 78 S

Buchbaum J. H. German Psychological Warfare on the Russian Front, 1941–1945. -Washington, D. C., 1953.-300 p.

Bungert H. Das Nationalkomitee und der Westen: die Reaktion der Westallierten auf das NKFD und die Freien Deutschen Bewegungen 1943–1948. - Stuttgart: F. Steiner, 1997. - 341 S.

Burton R. B. The Vlasow Movement of World War II: An Appraisan. - American University, 1963. - 171 p.

Buss P H The Non-Germans in the German Armed Forces 1939–1945. PhD disser-tation. - Canterbury, 1974 — 350 p.

By inni mogli zyc spokojnie. Z dziejow walk o utrwalenie wtadzy ludowej na Dolnym Slqsku. Pod red. M. Orzechowskiego. - Wroziaw-Warszawa-Krakow: Zaklad Narod. im. Ossolinskich, Druck RSW Prasa. 1967. - 259 s.

Charles K., Nakladal B. Germany’s First Ally: Armed Forces of the Slovak State, 1939–1945.- Atglen, PA (USA): Schiffer Military History, 1998. - 208 p.

Chopyk D. B. The Origin and Activities of the Nightingale Legion DUN // Ukrainian Quarterly. - Vol. 42. - № 1–2. — New York, spring-summer 1986. - P. 69–80. Clausewitz C. v. Vom Kriege. - Berlin; Rowohlt, 1992. - 279 S.

Clauss M. W. Der Weg nach Jalta. Präsident Roosevelts Verantwortung. — Heidelberg: Kurt Vorwinkel Verlag, 1952. - 276 S.

Cookridge E.H. Gehlen: Spy of the Century. - New York: Random House, 1972. - 402 p. Dallin A. The Kaminsky Brigade: 1941–1944. A Case Study of German Military Exploitation of Soviet Disaffection. - Maxwell AFB, AL (USA): Harvard Russian Research Institute (HRRI), December 1952. - 96 p.

Dallin A. German Rule in Russia 1941–1945. A Study of Occupation Policies. 2-d rev. Edition. - Boulder: New York University Press, 1981. - 701 p.

Dmytryschyn B. The Nazis and the SS Volunteer Division “Galizien” // American Slavic and East European Review. - Vol. XV, 1. - New York, 1956. - P. 1–10.

Cerednicenko V. P. Anatomy of treatment. - Kiev: Politvidav Ukrainy, 1984. - 278 p. Elliott M. Pawns of Yalta: Soviet Refugees and America’s Role in Their Repatria-tion. - Urbana, IL (USA): University of Illinois Press, 1982. - 287 p.

Elliott M. Soviet Military Collaborators П Ukraine during World War II. History and its Aftermath. A Symposium. - Edmonton: Edited by Yury Boshyk, 1986 — P. 89–104. “Fester Platz” Temopol — 1944. - Freiburg: Gert Frickel & Rombach GmbH — Verlaghaus, 1991.- 250 S.

Fisher G. Soviet Opposition to Stalin: A Case Study in World War II–Cambridge, Mass. (USA): Harvard University Press, 1952. - 230 p.

Fleischer W., Eisermann R. Das letzte Jahr der Waffen SS. Mai 1944 — Mai 1945. -Friedberg: Podzun-Pallas, 1997. - 160 S.

Forbes R. Pour L’Europe: The French Volunteers of the Waffen-SS. - Redwood (UK): Redwood Books, 2000. - 350 p.

Fredborg A. Bakom stalvallen, som svensk korrespondent і Berlin 1941–1943. — Stockholm: P.A. Norstedt & sönner, 1943. - 448 S.

Fürbringer H. 9. SS-Division “Hohcnstauffen” 1944: Normandie-Tamopol-Arnheim. -Bayeux: Editions Heimdal. 1984. - 550 S.

Gallin Mother M. A. Ethnical and Religious Factors in the German Resistance to Hitler. - Washington: D. C., The Catholic University of America Press, 1955. - 231 p. Gdanski J. Cudzoziemskie jednostki policyjne w sluzbie Trzeciej Rzeczy. Pryczynek do historii Schutzmannschaften // Pamigc і sprawiedliwosc. Biuletyn Gtownej Komisji Badania Zbrodni przeciwko Narodowi Polskiemu Instytutu Pamifci Narodowej. - T. XL. - Warszawa, 1997–1998. - S. 337–359.

Görlitz W. Der deutsche Generalstab. Geschichte und Gestalt. - Frankfurt/Main: Frankfurter Hefte Verlag, 1953. - 368 S.

Gosztony P. Hitlers Fremdenheere. Das Schicksal der nichtdeutschen Armeen im Ostfeldzug. - Düsseldorf: Rcon Verlag, 1976. - 545 S.

Gross J. T. Polish Society under German Occupation: The General Government, 1939–1944,- Princeton, N.J. (USA): Princeton University Press, 1979. - 343 p.

Hastings M. Das Reich: The March of the 2nd SS Panzer Division through France.-New York: Holt, Rinehart & Winston, 1981. - 264 p.

Hayit B. Turkestan im XX Jahrhundert. Hrsg, von G. von Mende. - Darmstadt: C. W. Leske Verlag, 1956. - 406 S.

Herwort H. v. B. Deutschland und die ukrainische Frage 1941–1945. - München: Deutsches Institut für Geschichte der nationalsozialistischen Zeit, 1950. - 60 S.

Herzog R. Grundzuge der deutschen Besatzungsverwaltung in den Ost- und Südosteuropäischen ländern während des zweiten Weltkrieges. - Tübingen: Urhebenechte beim Institut für Besatzungsfragen, 1955. - 102 S.

Heusinger A. Befehl im Widerstreit. - Bonn: Reiren Wunderlich, 1950. - 150 S.

Higer J., Abbott P., Chappel W. Partisan Warfare. - London, 1983. - 174 p.

Hoffman J. Die Ostlegionen, 1941–1943. Turkotataren, Kaukasier und Wolgafinnen im deutscher Heer. - Freiburg: Rombach Verlag, 1986. - 197 S.

Hoffman J. Deutsche und Kalmyken 1942 bis 1945. - Freiburg: Rombach Verlag, 1986,- 214 S.

Holtztrager H. In a Raeing Inferno: Combat Units of the Hitler Youth, 1944–1945. -Solihull (UK): Helion & Company, 2001. - 128 p.

Houterman J. N. Eastem Troops in Zeeland, The Netherlands. 1943–1945. Hitler’s Osttruppen in the West. - Bayside, NY (USA): Axis Europa Books, 1997. - 101 p. Howell E. M. The Soviet Partisan Movement. 1941–1944. - New York: Published by the U. S.Army, 1956. - 217 p.

Höhne H. The Order of the Death’s Head: The Story of Hitler’s Elite Troops. -London: Pan Books, 1972. — 278 p.

Höhne H. Canaris. Translated from the German by J. Maxwell Brownjohn. - Garden City, New York: Doubley & Company, Inc., 1979. - 703 p.

Hunchak T. On the Horns of Dilemma. The Story of the Ukrainian Division 1943–1945. - Langham, NY Oxfurd: University Press of America, 2000. - 262 p.

Ilnytzkyj R. Deutschland und die Ukraine, 1934–1945: Tatsachen europäischer Ostpolitik, ein Vorbericht. - Bd.2. - München: Osteuropa-Institit, 1956. - 438 S.

Jahnke K.H. Hitlers letztes Aufgebot. Deutsche Jugend im sechsten Kriegsjahr 1944/ 45. - Essen: Klartext Verlag, 1993. - 200 S.

Jurado C. C., Lyles K. Forcign Volunteers of the Wehrmacht 1941–1945. - London: Osprey Publishing, 1985. - 48 p.

Jurado C. C. Rompiendo las Cadenas. La Division Ucraniana de las Waffen SS. -Granada (Spain): Garcia Hispän, 1995. - 523 S.

Jurado C. C. Breaking the Chains. 14 Waffen-Grenadier-Division der SS and Other Ukrainian Volunteer Formations, Eastem Front, 1942–1945. Translated by Roberta Haigh.- Halifax, West Yorkshire (UK): Shelf Books Ltd, 1998. - 250 p.

Kaczmarek K. Polacy w bitwie pod Budziszynem. - Warszawa: Interpress, 1970. -127 s.

Kahin G. McT. Nationalism and Revolution in Indonesia. - Ithaca, NY (USA): Cornell University Press, 1952. - 260 p.

Kalba M. Nachtigal. Ukrainski Batalion 1941 r. - Detroit-Lwow: Wydawnictwo Druzyny Ukrainskich Nacjonalistow, 1995. - 133 s.

Kamenetsky I. Hitler’s Occupation of Ukraine, 1941–1944: A Study of Totalitarian Imperialism. - Milwaukee (USA): Marquette University Press, 1956. - 101 p.

Kem E. Das goldene Feld. - Zürich: Schild Verlag, 1957. - 293 S.

Kem E. General von Pannwitz und seine Kosaken. Sie kämpften für die Freiheit und starben am Westen. - Göttingen: Plesse Verlag, 1963. - 208 S.

Klietmann K. G. Die Waffen-SS, eine Dokumentation. - Osnabrück: Der Freiwillige, 1965. - 519S.

Koch H.-A. Gliederung der Luftwaffe. - Osnabrück: Athenäum Verlag, 1979. - 800 S. Koehl R. L. The Black Korps: The Structure and Power Struggles of the Nazi SS. -Madison: University of Wisconsin Press, 1983. — 474 p.

Krannhals H. Der Warschauer Aufstand 1944. - Frankfurt am Mein: Auflage Bernard & Graefe, 1964. - 447 S.

Kurowski F. Deutsche Kommandotrupps 1939–1945. Die “Brandenburger” und Abwehr im weltweiten Einsatz. - Stuttgart: Motorbuch Verlag, 2000. - 301 S.

Landwehr R. Fighting for Freedom: The Ukrainian Volunteer Division of the Waffen-SS. - Silver Spring, Maryland (USA): Bibliophile Legion Books, Inc., 1985. - 224 p. Landwehr R. Ukrainian Volunteers in Olher Waffen-SS Divisions П Siegrunen. The Waffen SS in historical perspective. - Vol.IX. - Brookings, OR (USA), 1987. - № 55.

— P. 3–7.

Lepre G. Himniler’s Bosnian Division: The Waffen-SS Handschar Division 1943–1945. -Atglen, PA (USA): Schiffer Military History, 1997. 400 p.

Littlejohn D. The Patriotic Traitors. A History ol Collaboration in German Occupied Europe, 1940–1945. - London: Heinemann. 1972. - 390 p.

Littlejohn D. Foreign Legions of the Third Reich [in four volumes]. Ist Edition. -Vol. 3: Albania, Czechoslovakia, Greece, Hungary and Yugoslavia. - San Jose, CA (USA): Roger J. Bender Publishing, 1985. - 320p.; Vol.4: Roland, the Ukraine, Bulgarin, Romania, Free lndia, Estonia, Latvia, Lithuania, Finland and Russia. - San Jose, 1987.

— 380 p.

Logusz M.O. Galicia Division. The Waffen-SS 14th Grenadier Division 1943–1945. -Atglen, PA (USA): Schiffer Mil-itary History, 1997. - 558 p.

Loock H. D. Die lettischen militärischen Verbände während des Zweiten Weltkrieges // Gutachten des Instituts für Zeitgeschichte. - Bd.2. - Stuttgart: DVA, 1966. - S. 201–204. Luciuk L. Y„Kordan B. S. Anglo-American Perspectives on the Ukrainian Question 1938–1951. A Documentary Collection. - Kingston, Ontario (Canada): The Limestone Press, 1987.- 242 p.

Luciuk L. Y. Ukraine’s Wartime Unit Never Linked to War Crimes (Ukrainian Division Galicia) // Ukrainian Reviews. - Vol. 35. - № 2. - Summer 1987. - P. 29–31 (Documents: P. 32–40).

Mabire J. Die SS-Panzer-Division “Wiking”. Germanische Freiwillige im Kampf für Europa. Aus dem französischen übersetzt von Dr. Erich Kopp. - Pr. Oldendorf: K.W. Schütz Verlag, 1983. - 432 S.

Maclean F. L. The Cruel Hunters. SS-Sonder-Kommando Dirlewanger, Hitler’s most notorious anti-partisan unit. - Atglen. PA (USA): Schiffer Military History, 1998. - 292 p.

Manoschek W. Die Wehrmacht im Rassenkrieg. - Wien: Picus Verlag, 1996. - 274 S. Mehner K. Die Waffen-SS und Polizei 1939–1945. - Norderstedt: Militair-Verlag Klaus D. Patzwall, 1995. - 350 S.

Melnyk M. To Battle. The Formation and History of the 14th Waffen-Grenadier-Division der SS. - Solihull (UK): Helion and Co.. 2002. - 352 p.

Merl S. War die Hungersnot von 1932–1933 eine Folge der Zwangskolektivierung der Landwirtschaft oder wurde sie bewusst im Rahmen der Nationalitätenpolitik herbeigeführt? // Ukraine: Gegenwart und Geschichte eines neuen Staates. Hrsg.v. G.Hausmann. A. Kappeler. - Baden-Baden: Nomos Verlagsgesellschaft, 1993. - S. 145–166.

Michaelis R. Die Tapferkeits- und Verdienstauszeichnung für Angehörige der Ostvolker.-Berlin: R. Michaelis Verlag, 1999. - 65 S.

Michaelis R. Das SS Sonderkommando Dirlewanger: Ein Beispiel deutscher Besatzungspolitik in Weißrussland. - Berlin: R. Michaelis Verlag, 2000. — 221 S.

Michaelis R. Ukrainer in der Waffen-SS. Die 14. Waffen-Grenadier-Divisiön der SS (Ukrainische Nr. 1). - Berlin: R. Michaelis-Verlag, 200(1. - 127 S.

Mollo A. Uniforms of the SS. - Vol. 5. Sicherheitsdienst und Sicherheitspolizei 1931–1945,- London: Windrow & Green, 1992. - 56 p.

Mühlen P. Zwischen Hakenkreuz und Sowjetstern. Der Nationalismus der sowjetischen Orientvolker im Zweiten Weltkrieg. - Düsseldorf, 1971. - 350 S.

Müller W. Die schwere Flak. - Dorheim: Podzun-Pallas Verlag, 1988. - 350 S.

Munoz A. J. Forgotten Legions: Obscure Combat Formations of the Waffen-SS. -Boulder, CO (USA): Paladin Press, 1991. - 405 p.

Munoz A. J. The Druzhina SS Brigade: A History, 1941–1943. - Bayside, NY (USA): Axis Europa Books, 1997. - 74 p.

Munoz A. J. Hitler’s Eastem Legions. - Vol. II. The Osttruppen. - Bayside, NY (USA): Axis Europa Books, 1997. - 62 p.

Munoz A. J. The Kaminski Brigade: A History 1941–1945. - Bayside, NY: Axis Europa Books, 1999. - 64 p.

Munoz A. J. For Czar & Country: A Histoiy of the Russian Guard Corps, 1941–1945.- Bayside, NY: Axis Europa Books, 1999. - 54 p.

Neufeldt H.-J., Huck J., Tessin G. Zur Geschichte der Ordnungspolizei 1936–1945. (Schriften d. Bundesarchivs. Band 5.) — Bd. 2: Die Stäbe und Truppeneinheiten der Ordnungspolizei. - Koblenz: Bundesarchiv in Koblenz, 1957. - 500 S.

Neulen H.-W. An deutscher Seite. Internationale Freiwillige von Wehrmacht und Waffen-SS. - München: Universitas, 1985. - 518 S.

Newland S. J. Cossacks in the German Army in 1941–1945. - Portland, OR (USA): Frank Cass, 1991. - 218 p.

Nicolaisen H.-D. Die Flakhelfer. Luftwaffenhelfer und Marinehelfer im Zweiten Weltkrieg. — Berlin/Frankfurt a.M./Wien: Ullstein, 1981. - 569 S.

Nolte E. Der Europäische Bürgerkrieg 1917–1945. Nationalsozialismus und Bolschewismus.- München: Herbig, 1997. - 500 S.

Ortynskyj L. Prawda o Ukrainskiej Dywizji П Kultyra. - Paryz: lnstytut Literacki, listopad 1952. - S 109–116.

Paine L. German military intelligence in World War II: the Abwehr. - New York: Stein and Day, 1984. - VII+199 p.

Peis G. Tagebuch der Bataillon “Nachtigall“. - München: C. Bergmann Verlag Gmbh, 1976,- 703 S.

Potichnyj P. Ukrainians in World War II Military Formations: An Overview // Ukraine during World War П… — P. 61–66.

Puntigam J. P. (Verfasser). Vom Plattensee bis zum Mur. Die Kämpfe 1945 im Dreiländereck. - Feldbach: Hanneskrais, 1992. - 425 S.

Radziwonczyk K. Niemieckie sily zbrojne w okupowanej Polsce 22.6.1941 — wiosna 1944r. // Wojskowy Przeglqd Historyczny. Kwartalnik. - Warszawa, lipiec-wrzesien 1962. - Nr3 (25). - S. 103–159; Padziemik-grudzien 1962. - Nr 4 (26). - S. 31–96. Raschhofer F. Der Fall Oberländer. - Tübingen; Fritz Schlichtenmayer, 1962. - 279 S. Reitlinger G. Die SS — Tragödie einer deutschen Epoche. - Wien-Basel-München: Kurt Deutsch Verlag, 1957. - 480 S.

Remmers W. Deutsche Dienststelle (WASt) 1939–1999. 60 Jahre im Namen des Völkerrechts. — Berlin: Ullstein Bilderdienst; Deutsche Dienststelle (WASt), 1999. - 174 S.

Rikmenspoel M. Soldiers of the Waffen-SS: Many Nations one Motto. - Winnipeg: J. J. Fedorowicz Publishing, 1999. - 450 p.

Rigg В. M. Hitler’s Jewish Soldiers. The Untold Story of Nazi Racial Laws and Men of Jewish Descent in the German Military. — Kansas (USA): University Press of Kansas, 2002. - 495 p.

Schätz L. Schülersoldaten. Die Geschichte der Luftwaffenhelfer im Zweiten Weltkrieg. 2 Aufl. - Darmstadt: Thesen Verlag, 1974. - 350 S.

Schreiber J. Der Einsatz der Flakhelfer 1943–1945 // Europäische Wehrkunde — 1982 — H.31.- S. 265–268.

Schulze-Kosens R. Die Junkerschulen: Militärischer Führemachwuchs der Waffen-SS. -Osnabrück: Munin Verlag, 1987. - 432 S.

Seidler F. W. Zur Führung der Osttruppen in der deutschen Wehrmacht im Zweiten Weltkrieg // Wehrwissenschaftliche Rundschau— 1970. - H. 12. - S.683–702.

Siedler F. W. Die Organisation Todt. - Koblenz: Bernard & Graefe Verlag, 1987. — 200 S.

Smelser R., Syring E. Die SS. Elite unter dem Totenkopf. - Paderborn: F. Schöningh, 2000. - 462 S.

Smith F. N. The American Role in the Repatriation of Certein Soviel Citizens, Forcible and Otherwise, to the USSR followipg World War II. — Georgetown: Georgetown University Press, 1970. - 229 p.

Stein G. H. Hitler’s Elite Guard at War 1939–1945. The Waffen SS. - Ithaca, NY (USA): Cornell University Press, 1964. - 208 p.; Ithaca, 1966. - 360 p.

Steiner F. Die Freiwilligen der Waffen-SS. Idee und Opfergang. 5Aufl. - Pr. Oldendorf: K.W. Schütz Verlag, 1959. - 429 S.

Stehle H.-J. Sheptyts’kyi and the German Regime // Magocsi P. R. Morality and Reality. The Life and Times öf Andrei Sheptyts’kyi. - Edmonton: Canadian Institute of Ukrainian Studies. University of Alberta, 1989. - P. 125–144.

Stephan R. Smersh: Soviet Military Counterintelligence during the Second World War// Journal of Contemporary History. - 1987. - № 22. - P. 585–613.

Stöber H. Die Flugabwehrverbände der Waffen-SS. Aufstellung, Gliederung, Luftverteidigung und Einsatz an den Fronten. - Pr.Oldendorf: K.W.Schütz Verlag, 1988. - 450S. Strassner P. European Volunteers: 5. SS-Panzer Division Wiking. - Winnipeg: J.J.Fedo-rowicz Publishing, 1988. - 448 S.

Styrkul V. The SS Werwolves. - Lviv: Kamenyar, 1982. - 55 p.

Styrkul V. We accuse. - Kiev: Dnipro, 1984. - 300 p.

Tessin G. Verbände und Truppen der deutschen Wehrmacht und Waffen-SS im Zweiten Weltkrieg 1939–1945. - Bd.I. Die Waffengattungen — Gesamtübersicht. Bearbeitet auf Grund der Unterlagen des Bundesarchiv-Militärarchiv: Hrsg, unter Mitarbeit von Brün Meyer, mit Unterstützung des Bundesarchivs und des Arbeitskreises für Wehrforschung.-Osnabrück: Biblio Verlas, 1977. - 500 S.; Bd.3. Die Landstreitkräfte 6-14. - Osnabrück, 1979. - 316 S.

Tewes L. Jugend im Krieg. Von Luftwaffenhelfem und Soldaten 1939–1945. - Essen: Universitätsbuchhandlung Bouvier, 1989. — 350 S.

Tieke W., Rebstock F. Im letzten Aufgebot: Die 18. SS-Freiwilligen-Panzergrenadier-Division Horst Wessel. - Coburg: Nation Europa Verlag, 1999. - 348 S.

The Refugee Experience: Ukrainian Displaced Persons after World War II. Ed. by Wsevolod W. Isajiw, J. Boshyk, R. Senkus. - Edmonton: Canadian Institute of Ukrainian Studies Press, University of Alberta, 1992. - XXIV+517p.

Thomas N., Abbott P., Chappeli M. Partisan Warfare. - Oxford (UK): Osprey Publishing, 1983.-200 p.

Thorwald J. Wen sie verderben wollen. Bericht der grossen Verrats. - Stuttgart: Steingrüben-Verlag, 1952. - 602 S.

Thorwald J. lluzja. Zolnierze radzieccy w armii Hitlera. - Warszawa-Krakow: Wydaw-nictwo Naukowe PWN, 1994. - 429 s.

Torzccki R. Kwestia ukrainska w polityce III Rzeczy. - Warszawa: Ksiqzka і Wiedza, 1972.- 378 s.

Torzecki R. Die Rolle der Zusammenarbeit mit der deutschen Besatzungsmacht in der Ukraine für deren Okkupationspolitik 1941 bis 1944 // Europa untemi Hakenkreuz. Okkupation und Kollaboration (1938–1945). Beiträge zu Konzepten und Praxis der Kollaboration in der deutschen Okkupationspolitik. Zusammengestellt und eingeleitet von Werner Röhr. -Berlin: Heidelberg-Hütig Verlagsgemeinschaft, 1994. — S. 239–272.

Turonek J. Bialorus pod okupacja niemiecka. - Warszawa: Ksiazka і Wiedza, 1993. -288 S.

Tys-Krokhmaliuk (Krokhmaliuk) Y. Guerra у Libertad. Historia de la Division “Haly-chyna“ del cjersito Nacional Ukranio. - Buenos Aires (Argentina), 1961. - 186 S.

Ukraine during World War II: History and Its Aftermath: A Symposium. Edited by Yury Boshyk. Assisted by Roman Waschuk and Andriy Wynnyckyj. - Edmonton: Canadian Institute of Ukrainian-Studies, University of Alberta, 1986. - XVIII+291 p.

Yurkevich M. Galician Ukrainians in German military formations and in the German administration H Ukraine during World War II… — P. 67–87.

Wagener C. Heeresgruppe Süd. - Stuttgart: Podzun Bad Nawheim, 1967. - 364 S.

Weber M. Zionism and the Third Reich // The Journal for Historical Review. - July-August 1993. - Vol. 13. - № 4. - P. 29–39.

Wedel H. v. Die Propagandatruppen der Deutschen Wehrmacht. - Neckargemünd, 1962.- 350 S.

Williamson G., Volstad R. German Military Police Units 1939-45. - Oxford (UK): Osprey Publishing Ltd, 1989. - 442 p.

Whiting Ch. Gehlen: Germany’s Master Spy. - New York: Ballantine Books, 1972. -274 p."

Wroblewski M. Sluzba Budowalna (Baudienst) w Generalnym Gubematorstwie 1940–1944,- Warszawa: Ksiqzka і Wiedza, 1984. - 200 s.

Zayas А. M. de. The Wehrmacht War Crimes Bureau, 1939–1945. - Lincoln: University of Nebraska Press, 1979. - 364 p.

Zawodny J. K. Nothing but honour: the stoiy of the Warsaw Uprising, 1944. - Stanford, CA (USA): Hoover Institution Press, 1978. - 328 p.

ОСНОВНІ ВИКОРИСТАНІ СКОРОЧЕННЯ

ААА ОКВ (абвер) авп окв

АК

БКА

ВВН

вермахт ВКП (б) ВПС ВУ

ГА ГШ ДУН ЗС КОНР КОНР КП(б)У люфтваффе МЗС

НКВС НКДБ НСДАП OB НКВС окв окг окл

ОУН ОУН-Б ОУН-М ппо

РКУ РМО РОА РОНА РННА РСГА СД СП

СРСР СС

СС-ГА

УВВ

відділ військової розвідки й контррозвідки ОКВ; відділ пропаґанди ОКВ;

Армія Крайова;

Білоруська Краєва Оборона;

Військові Відділи Націоналістів (німецький варіант — скорочення від ”Berg-Bauem-Hilfe” (Допомога селянам-горянам);

збройні сили Німеччини у 1935–1945 рр.;

Всесоюзна Комуністична партія (більшовиків); військово-повітряні сили;

Військова Управа дивізії "Галичина” — Першої Української дивізії УНА;

група армій;

Генеральний штаб;

Дружини українських націоналістів;

Збройні сили КОНР;

Комітет визволення народів Росії;

Комуністична партія (більшовиків) України; військово-повітряні сили Німеччини у 1934–1935 рр.; Міністерство закордонних справ;

Народний Комісаріат внутрішніх справ;

Народний Комісаріат державної безпеки;

Націонал-соціалістична робітнича партія Німеччини; Особливий відділ НКВС;

Верховне командування збройних сил Німеччини; Верховне командування сухопутних військ Німеччини; Верховне командування ВПС Німеччини;

Організація Українських Націоналістів;

ОУН, очолювана С. Бандерою;

ОУН, очолювана А. Мельником; протиповітряна оборона; райхскомісаріат Україна;

райхсміністерство окупованих східних територій;

Російська Визвольна Армія;

Російська Визвольна Народна Армія;

Російська Національна Народна Армія;

Головне управління безпеки райху;

служба безпеки райху;

поліція безпеки райху;

Союз Радянських Соціалістичних Республік; охоронні відділи райху;

Головне управління СС;

Українське Визвольне Військо;

УВК

УД УНА

УГА

УЛ

УЛС

УНА УНАКОР

УНК

УНР

УПА

УПШ

УРСР

УЦК

УШИР

ФГО ОКГ

ФЛО

ФШП РМО

ЧА

— Українське Вільне Козацтво;

— Українська дивізія Української Національної Армії;

— Українська Галицька Армія;

— Український Леґіон (див. також ВВН);

— Український Леґіон Самооборони;

— Українська Національна Армія;

— Український Народний Козачий Рух;

— Український Національний Комітет;

— Українська Народна Республіка;

— Українська Повстанча армія;

— Український Пропаґандистський Штаб;

— Українська Радянська Соціалістична Республіка;

— Український Центральний Комітет;

— Український Штаб Партизанського Руху;

— відділ "Іноземні армії Сходу” ОКГ;

— Керівне бюро добровольців Сходу в складі СС-ГА;

— Керівний штаб політики РМО;

— Червона армія.

ІМЕННИЙ ПОКАЖЧИК

А

Абакумов Віктор, заступник народного комісара — внутрішніх справ СРСР 326п Абрамчук, хорунжий батальйону ”Ро-ланд” 63

Абсгаґен Карп Гайнц, співробітник абверу 23, 64

Авдиковський Роман, перекладач 17-ої армії 46

Авдієнко, підстаршина ЗС КОНР 321 Айкерн Ернст, офіцер абверу 52, 64, 72, 78

Айгольц, керівник головного управління освіти і науки Генеральної губернії 462

Айхгорн Герман, фельдмаршал 231

Альбрехт Карл, полковник і командир польського ескадрону 75

Альмендіґер Карл, генерал піхоти 243 Анґеліс Максиміліан, генерал артилерії 243, 499

Андерс Владислав, генерал польської армії 230, 513

Апджелі Едґар, офіцер хорватського військово-морського леґіону 240

Андрусяк Василь, командир сотенного підрозділу 62, 63

Андрух, командир сотні українського охоронного батальйону № 63 404

Андріянович, поручник УЛ 40

Антонюк, командир охоронного батальйону № 157 130

Антонюк Володимир, вояк підрозділу "Пума” 85, 87

Арент, обер-лейтенант 53

Арльт Фріц Рудольф, штурмбанфюрер СС і керівник ФЛО 17, 408, 409, 413, 444, 459, 485, 492, 505, 510

Армстронґ Джон, американський професор історії 192

Арсенів, сотник протитанкової бриґади УНА 501

Архипенко, поручник 141

Асмус Зіґфрід, штурмбанфюрер СС і зв’язковий офіцер УЛС 262–266

Аух, майор "Мисливського з’єднання "Схід” 508

Ашенбреннер Герман, генерал й інспектор персоналу з представників східних народів у люфтваффе 430, 430п, 431

Б

Бабенко Григорій, десятник УЛС 274

Бабич Андрій, перекладач німецької 17-ої армії 46

Бабиченко Василь, капелан УЛС 270

Баєр Альбрехт, командир 297-ої піхотної дивізії 499

Баєр Теодор, ад’ютант командира дивізіону зв’язку дивізії "Галичина” 381

Баєрсдорф Фрідріх, штандартенфюрер і командир бойової групи й згодом артилерійського полку дивізії "Галичина” 381, 384, 512

Бажан Микола, радянський поет і редактор 338

Базюк, хорунжий охоронного батальйону № 63 404

Байґерт Северин, заступник голови ВУ 346

Байдак, полковник ЗС КОНР 320

Байрон Джордж, англійський поет 119

Бакум Дмитро, шеф канцелярії штабу УНА 489

Банах Тарас, полковник 2-ої УД УНА 504

Банґерскіс Рудольф, генерал і голова Латвійського Національного Комітету 486

Бандера Степан, провідник ОУН-Б 44, 48п, 49, 51, 52, 64, 70п, 285, 290, 298, 441

Бандурко, лікар російського охоронного корпусу 322

Барабаш Григорій, старшина батальйону "Роланд” 63, 73, 77

Бараненко Федір, поручник дивізії "Галичина” 378

Баранецький Василь, вояк підрозділу ”Пума” 80, 82

Барановський Ярослав, секретар Проводу ОУН-М 34

Барвінський Борис, старшина армії УНР і дивізії "Галичина” 76, 77, 360

Барецький Осип, вояк підрозділу "Пума” 85

Барлєк, службовець 541

Баснер, оберлейтенант і заступник командира батальйону 98

Бассевіц-Бегр Ґеорґ Геннінґ фон, бриґа-дефюрер СС 183

Бауер Otto, шеф правління дистрикту Галичина 345

Баун Герман, майор абверу 77, 78, 161, 162

Бах-Зелевський Еріх фон дем, генерал 148, 154

Бачек В., міністр польського еміґра-ційного уряду в Лондоні 384п

Бедліцька Віра, стенографістка УЛС 270

Бек Людвіґ фон, генерал-полковник 104

Беккер, майор і командир Східного батальйону 406

Беккер Фріц, генерал і командир 370-ої піхотної дивізії 243

Беме Фрідріх, командир 18-ої Військової округи 499

Бенгард, генерал-майор 113

Бендер Віталій, підстаршина УВВ 208

Бенеке Вернер, гаупгштурмфюрер і офіцер штабу дивізії "Галичина” 380

Берґер Ґоттльоб, группенфюрер СС і шеф СС-ГА 126, 152, 280, 303, 342, 343, 346, 408, 409, 412, 413, 453, 459, 485 Береза Василь, молодший десятник УЛС 272

Берендт Гайнц, штурмбанфюрер і офіцер штабу дивізії "Галичина” 380

Берія Лаврентій, керівник НКВС СРСР 325

Беркут Євдокія, інтендант УЛС 272

Берліц, офіцер абверу 78

Бернард Петро, квартирмейстер УЛС 274

Беюмен Андрій, вояк УЛС 305

Біґельмаєр, зв’язковий офіцер УЛС 265, 266, 403

Бізанц Альфред, голова ВУ 84

Білак Орест, вояк батальйону 113

Білинський Євген, хорунжий легіону ДУН 54, 56, 79

Біленко, поручник 141

Білецький Олександр, протопресвітер і капелан 2-ої УД УНА 489, 501

Білик Кость, поручник 141

Білогуб, полковник армії УНР 77

Білозор Володимир, сотник УГА і член ВУ 347

Білостоцький Тиміш, провідник українських юнаків 16, 482, 482п

Біль Вольф-Дітер, австрійський дослідник 12

Бінц Зіґфрід, штурмбанфюрер і командир 4-го полку галицьких добровольців 483

Біркамп Вальтер, командир СП і СД в Генеральній губернії 460

Бірчак-Волошин Іван, отаман УВК і УНАКОР 176, 178, 292

Блюм Оскар, генерал-лейтенант і командир 57-ої піхотної дивізії 36

Бобшанський Гаврило, старший десятник УЛС 271

Богатирчук Федір, керівник української секції КОНР 317

Богун, старший лейтенант і член штабу 2-ої дивізії ЗС КОНР 319

Богуславський, викладач військових курсів 99

Боднарчук, сотник піхотної бриґади УНА 501

Боженко С., майор РОА 320

Бойдуник Осип, член Проводу ОУН-М 34, 86

Бойко, лейтенант російського охоронного корпусу 321

Бойцун Роман, старшина батальйону ”Нах-тіґаль” 15, 58, 66

Бойчук Дементій, чотовий УЛС 270

Болдирів Олександр, підполковник армії УНР і старшина дивізії "Галичина” 359

Бомгард Адольф фон, генерал-лейтенант і командувач поліції порядку в Україні 134, 221

Бонапарт Наполеон, імператор Франції 21

Бондаренко, командир чоти 113

Бондаренко, лейтенант ЗС КОНР 321

Бордейний Олег, вояк підрозділу ”І1ума” 86

Воронець Тарас, командир "Поліської Січі”, див. також Бульба-Боровець Тарас 102

Бористен Зореслав, сотник і командир підрозділу УЛС 264, 273

Борман Мартін, шеф канцелярії НСДАП 70, 231

Борщук Микола, старший вістун УЛС

272

Бос Субхас Чандра, головнокомандувач

Індійської Національної Армії 8

Ботенко — Петро, старший вістун УЛС

273

Бочаров, майор РННА 181

Боярський Володимир, полковник (згодом генерал-майор) ЗС КОНР 319

Брандт Рудольф, оберштурмбанфюрер СС 350

Браславський Євстахій, вояк УЛС 265

Брауер, підстаршина вермахту 53

Браухіч Вальтер фон, фельдмаршал 94, 104

Брем Г„письменник 181

Бреннер Генріх, гауптмап 95

Бриґідер Михайло, офіцер батальйону "Нахтіґаль" і дивізії "Галичина” 57, 57п, 59, 143, 144, 360, 362, 393

Брилевський Василь, поручник охоронного батальйону і УПА 59, 145

Бріштот Карл, оберштурмбанфюрер 1 командир батальйону фюзилерів дивізії "Галичина” 377, 381, 385

Бройтіґам Otto, гауптман і керівний діяч РМО 174, 175, 297, 459

Буйненко Остап, молодший десятник УЛС 274

Бузун П., полковник російського охоронного корпусу 321

Бульба-Боровець Тарас, див. також Бо-ровець Тарас 137, 256, 257, 262, 287. 298–300, 320, 321, 443, 490, 509, 524

Буняченко Сергій, командир 1-ої дивізії ЗС КОНР 320, 483

Бурлака Палладій, капелан УЛС 270

Буряк Дем’ян, старший вістун УЛС 271

Бучко Петро, хорунжий 236

Буцько С., підстаршина російського охоронного корпусу 322

Бушанський Филимон, старший десятник УЛС 26

В

Ваґнер Едуард, генерал-квартирмейстер і керівник організаційного відділу ОКГ 104, 182, 553

Вайзе, майор 112

Вайс Ернст, підполковник 154

Вайхельт, гауптштурмфюрер 265 Вайцзеккер, держсекретар МЗС Німеччини 70

Валійський Аркадій, майор армії УНР 76, 77, 81, 489

Валуєв Микола, міністр Російської імперії 159

Вальтер, офіпер 41

Вандель Мартін, генерал артилерії і командувач 24-го танкового корпусу 185

Вартенберґ фон, генерал-майор 185

Василакій Володимир, представник української секції КОНР 316

Василевська Ванда, польська комуністична діячка 335

Василів Леонід, сотник армії УНР 252 Васюра, поручник 141, 519

Ватц, штурмбанфюрер СС 446

Ващенко М., лейтенант ЗС КОНР 319

Ващенко О., письменник 369

Вебер Генріх, воєнний кореспондент 406 Ведель Гассо фон, генерал-майор і шеф відділу пропаганди ОКВ 95, 315

Вельгаш, поручник 140

Венар, штурмфюрер 455

Веретниченко О., поет 201

Вережак Володимир, перекладач 284 Верт Олександр, кореспондент англійських газети "Сандей Тайме” та радіостанції "Бі-Бі-Сі” 301

Вершигора Дмитро, вояк підрозділу "Пума” 87

Вершигора Петро, підполковник і командир радянської 1-ої Української партизанської дивізії 384

Ветцель Еріх, урядовий радник у ФІНИ РМО 459

Ветштайн, майор 78

Вехтер Otto Ґустав, губернатор дистрнкту Галичина 344, 345, 349, 350, 400, 457

Винник Федір, сотник 359

Винницький Осип Корнило, сотник охоронного куреня № 118 і 1-ої УД 141, 497

Виноградов, майор 181

Вишатицький Микола, підстаршина УЛС 273

Вишненко Андрій, вістун УЛС 273 Вишнівський Олександр, полковник армії УНР і УНА 489, 489п

Візе Герман, генерал піхоти 422

Візер Otto, полковник 75

Вільгельм ІІ-ий, імператор Німеччини 69, 75, -94

Вільднер Карл, штандартенфюрер і командир полку дивізії "Галичина” 381 Вільке Ґустав, генерал-лейтенант люфт-ваффе і командир 10-ої парашутно-винищувальної дивізії 409

Вінкельман Otto, генерал-лейтенант поліції 348

Вінтер, офіцер шефа штабу армійського озброєння та командувача резервних армій 541

Вітіска Йозеф, керівник СП і СД у

Словаччині 484, 485

Віхман Франц, підполковник 153

Власов Андрій, генерал, голова КОНР й командувач ЗС КОНР 10, 172, 173, 183, 187, 190, 217, 233, 257, 307, 309–311, 313–315, 318–324, 335, 337, 412–414, 441, 443, 445, 446, 483, 484, 488

Власюк Степан, кухар УЛС 274

Вовк, поручник і командир саперного роя охоронного батальйону № 136 142

Войновський Петро, командир Буковинського куреня 136

Войтановський Василь, керівник УНК в Хорватії 158

Войцеховський Сергій, голова Центрального Комітету Російського Комітету в Генеральній губернії 179, 314

Возняк, поручник охоронного батальйону № 63 404

Волинець Дмитро, автор статей 108 Воловодик-Граб Адам, хорунжий "Поліської Січі” 101

Волошин Августин, президент Карпатської України 69, 77

Вольф Карл, обергруппенфюрер СС 183

Больф Людвіґ, оберштурмбанфюрер СС і керівник українського бюро ФЛО СС-ГА 444

Вонсуль Ігор, керівник вишкільних курсів 54

Враиґель Ф. фон, керівник 7-го відділу РМО 328

Врецьона Євген, поручник УЛ 40, 288

Вупперман, ротмістр і начальник штабу полку "Десна” 113

Вучкович, підстаршина ЗС КОНР 322

г

Габа Василь, учасник вишколу юнаків 471

Габрусевич Іван, керівник станиці ОУН-Б у Відні 60, 79

Гавриленко Т., лейтенант ЗС КОНР 319

Гаврилишин, поручник 141

Гаврилюк В., працівник УЦК 259

Гаврилюк Д., хорунжий УЛС 298

Гаґер Гайнц, староста Холмської округи 41

Гай Прохор, вістуй УЛС 274

Гайке Вольф-Дітер, майор вермахту і шеф оперативного відділу штабу дивізії "Галичина” 17, 377, 380

Гайнріці Ґоттгард, генерал-полковник і командувач 4-ої армії 185

Гайне Ф. В., гауптман і командир батальйону "Нахтіґаль” 66

Гайнц Вернер, штурмбанфюрер і командир дивізіону зв’язку дивізії "Галичина” 381

Галан Ярослав, публіцист-більшовик 335

Галаневич Володимир, капітан польської армії 149

Гальдер Франц, генерал-полковник і шеф ГШ ОКГ 104, 123, 313

Гальтерман Ганс, генерал-лейтенант поліції 198

Гальчевський-Войнаровський Яків, майор армії УНР 77, 193, 260

Гамонів Дмитро, сотник дивізії "Галичина” 359

Ганді Махатма, політичний діяч Індії 9 Ганнібал Генріх, полковник і командир 31-го поліційного стрілецького полку 153

Гансен Ерік, генерал артилерії і командувач 54-го, армійського корпусу 72, 86 Гарасименко Ярослав, активіст ОУН-Б 290

Герасимович Ярослав, сотник 169 Гарібальді Джузеппе, один із лідерів італійського визвольного руху другої половини XIX ст. 119

Гармель Гайнц, группенфюрер і командир 10-ої танкової дивізії військ СС 426 Гарпе Йозеф, генерал-полковник і командувач ГА "Північна Україна” 390 Гасселіх Антон, шеф відділу науки і виховання дистрикту Галичина 456 Гаупт Вернер, обербанфюрер СС 455, 462 Гауффе Артур, генерал і командувач 13-го армійського корпусу 390

Гельміх Гайнц, генерал-лейтенант і командир Східних військ (Добровольчих з’єднань) 120, 198, 199, 229, 235, 242, 257, 278

Геиель Герберт Оскар, оберштурмбан-фюрер і офіцер для доручень в штабі дивізії "Галичина” 380

Гененсен, майор 149

Герасименко Василь, генерал-лейтенант ЧА 337

Герасименко Володимир, майор армії УНР і командир УЛС 214, 270

Герасимович Ярослав 168

Герварт фон Біттенфельд Ганс, ад’ютант Е. Кестрінґа 279, 280

Герінґ Еміль, начальник поліції порядку в Кракові 384

Герман, гауптман 78

Герман Омелян ("Орлик”), офіцер батальйону "Роланд”, пізніше охоронного батальйону № 201 і згодом дивізії "Галичина” 60, 63, 78, 360

Гермс Пауль, оберштурмбанфюрер і командир полку дивізії "Галичина” 381 Герре Гайнц Данко, майор (згодом полковник) 160

Герцик, чотар охоронного батальйону № 201 145

Герцнер Ганс-Альбрехт, командир батальйону "Нахтіґаль” 56, 56п, 74

Гичка Михайло, вістун УЛС 274 Гільгаузен, майор і офіцер ГА ”А” 175 Гільґер Ґустав, радник МЗС Німеччини 309

Гіль-Родіонов, командир російської бри-ґади СС "Дружина” 235

Гїммлер Генріх, райхсфюрер СС 50, 76, 109, 117, 124–128, 133, 151–154, 221, 233, 235, 241, 279, 283, 315, 316, 318, 323, 341, 343–346, 349, 350, 369, 379, 408, 411–413, 423, 441, 446, 454, 458, 482, 490, 504

Гіппель фон, гауптман 41

Гірка Богдан, хорунжий батальйону "Нахтіґаль” 59

Гірняк Константин, старший вістун УЛС 272, 403

Гірняк Любомир, вояк УЛ 31

Гірняк Никифор, опікун українських юнаків 465

Гітлер Адольф, райхсканцлер Німеччини 17, 65, 69, 70, 93, 94, 104, 105, 109, 117–119, 154, 316, 324, 325, 328, 334, 339, 340, 344, 349, 366, 393, 432–437, 489, 490п, 515

Гічке, гауптштурмфюрер СС 102 Главай А., лейтенант 320

Гладич Володимир, майор і шеф штабу 2-ої УД УНА 16

Гладичев, поручник протитанкової бри-ґади УНА 501

Глазунов Олександр, учасник подій 556 Глоба Левко, майор і командир охоронного батальйону № 63 404

Глушко Степав, полковник УНА 504 Глущенко Іван, вахмістр УЛС 418 Гнідий Никифор, санітар УЛС 275 Говорун Василь, чотовий 71

Гогенштайн, командир сотні батальйону "Нахтіґаль” 57

Гоженко, лейтенант російського охоронного корпусу 322

Голейко Льонґин, керівник філії УЦК в дистрикті Люблін 261, 264, 458

Голенко М., командир батальйону 320 Голль Піарль де, французький генерал, згодом маршал і президент Франції 172 Головатий Михайло, гауптман 103 Головацький Володимир, лікар батальйону "Нахтіґаль” 59

Головенко В., вояк УВВ 15, 132, 141 Головешка Павло, десятник УВВ 178, 272

Головко П. В., полковник і організатор 1-ої Кубанської козацької дивізії 321, 516

Голосів, сотник армії УНР 252

Голуб Іван, полковник армії УНР і керівник штабу УВВ 164–171, 299, 304

Голубенко Лукаїп, вістун УЛС 274 Голубович Юрій Всеволодович, вояк "Пуми” 83

Гомзин Борис, учасник установчих зборів УНК 486

Гончар Петро, вістун УЛС 273

Гончаренко Аверкій, полковник армії УНР і сотник дивізії "Галичина” 359

Гончарук Володимир, хорунжий 16, 139, 448, 564

Горб Трохим, виборний отаман козацького Кубанського війська 179

Горбатюк Яків, бунчужний УЛС 264, 270

Горбач Олекса, учасник подій 512 165, 165п

Горбовий Ярослав, член КП ОУН-Б 44п Горліс-Горський Юрій, письменник (див. також Лісовський Юрій) 174, 252 Горн Ганс-Йоахім фон, генерал і командир 198-ої піхотної дивізії 165, 243

Горник, майор 53

Горобець Іван, вістун УЛС 273

Горобець Павло, член ОУН-М

Городиський Микола, хорунжий батальйону "Нахтіґаль” 58

Городиський Мирослав, командир сотні 378

Городиський Орест, перекладач в штабі 17-ої армії 16, 149, 150

Городнянський, генерал-майор ЧА 327 Горстман Гельмут, оберіптурмбанфюрер і ад’ютант в штабі дивізії "Галичина” 381

Горський, майор РННА 181 Горчинський, поручник ХЛС 262

Горячий Борис, десятник УЛС 272 Гофман Йоахім, німецький історик 13 Грабенко Олексій, десятник УЛС 273

Грабун Григорій, сотник 169

Грабчак, учасник радянського Опору 334

Грачов, майор РННА 181

Греків Олександр, генерал армії УНР 195

Гренкж Володимир, український політичний еміґрант 69

Григоренко Петро, радянський генерал і дисидент 530

Григоренко Юрій, хорунжий УЛС 270 Григоренчук М„чотар 32

Григорійчук, сотник 2-ої УД УНА Григорьєв В., генерал і командир радянського 31-го танкового корпусу 392 Гриньох Іван, капелан батальйону "Нахтіґаль” і провідний діяч ОУН-Б 59, 65, 71, 73, 75, 293, 298, 502, 508

Грицай Дмитро, підстаріпина сотні охорони фабрик й офіцер УПА 39

Гриців Теодор, перекладач 285 Гришко Василь, учасник подій 513 Грім Іван, молодший десятник УЛС 271 Громов, поручник охоронного батальйону № 115 140

Губер Матіас, штандартенфюрер і командир вишкільно-запасного полку Дивізії "Галичина” 381

Гудеріан Гайнц, полковник і командувач 2-ої танкової армії ГА "Центр” 112, 116 Гудима Федір, полковник армії УНР і УВК 218, 496

Гузюк Володимир, кухар УЛС 272 Гуляк Степан, поручник 1-го Українського полку ім. Холодного Яру 99, 288

Гуль Теодор, вояк УВВ 525 Гуменний Левко, вояк "Пуми” 83 Гуня Іван, сотник УЛС 264, 270 Гусаров, вояк охоронного батальйону № 118 216

Гутович Євген ("Норим”), командир батальйону ВВН 26, 35п

Гуцол Григор, десятник УЛС 272

ґ

Ґалярник, булавний піхотної бриґади УНА 504

Ґанджа Орест, вояк "Пуми” і перекладач 85

Ґаубман, гауптман 142

Ґеббельс Йозеф, райхсміністр народної агітації і пропаґанди 108, 184, 437, 446

Ґебгардт Ернст, оберштурмбанфюрер і командант штаб-квартири дивізії "Галичина” 380

Ґелен Райнгард, полковник (згодом генерал-майор) і шеф ФГО 104, 160, 161, 181, 299

Ґерінґ Ґерман, райхсмаршал і командувач люфтваффе 70, 93, 183, 189, 195 Ґеруліс Ґеорґ, співробітник абверу 52 Ґісеке Otto, бриґадефюрер 134 Ґльокнер Горст, офіцер дивізії "Галичина” 381

Ґоґе, майор батальйону в Луцьку 99 Ґодлеувскі Л., майор БКА 445 Ґоттберґ Курт фон 137, 147

Ґреббе Курт, полковник запасу 24 Ґроліґ, полковник 1-ої танкової дивізії 553

Ґросс Вільгельм, керівник расово-політичного відділу НСДАП 364

Ґросс Ян, польський еміґраційний дослідник 15

Ґросскурт Гельмут, керівник 2-го управління абверу 23, 24

Ґрюнер Еріх, генерал і командир 111-ої піхотної дивізії 243

Ґуберт Губер, оберпітурмбанфюрер і командир 7-го полку галицьких добровольців 383

Ґудзоватий Петро, вояк УПА 290

д

Давибіда Михайло, сотник дивізії "Галичина” 360

Давидов, вояк охоронного батальйону № 118 216

Давлатшин Тамурбек 105

Дак Теодозій, вістун УЛС 272

Даллес Аллан Уолш, керівник американської розвідки в Європі 485

Далюґе Курт, шеф німецької поліції порядку 125, 136, 345

д’Алькуен Ґюнтер, штандартенфюрер СС і редактор пресового органу СС ”Дас ПІварце Корпс” 344

Данилюк Михайло, старшина УЛС 150 Данильців, булавний піхотної бриґади УНА 504

Данчул, сотник 138

Дарґель Пауль, заступник райхскомісара України Еріха Коха 87, 242

Дармохвал, сотник і командир загону самооборони 260, 290

Дацько Кирило, майор ЧА (згодом полковник УНА) і керівник УІПП й згодом відділу пропаґанди штабу УНА 250, 251, 254, 258, 315, 322, 368, 439–441, 443–445, 489, 508, 524

Дашевський, офіцер і командир батальйону 1-го Українського полку ім. Холодного Яру 103

Дашківський, бунчужний 140 Двінґер Едвін Еріх, журналіст 181 Дворниченко, доброволець УВВ 308 Деґрель Леон, командир валлонського легіону 191

Демель Ганс, майор і командир ВВН 89 Демидюк, поручник охоронного батальйону № 118 141

Денисенко А., полковник ЗС КОНР 319 Денікін Антон, російський генерал 22п Дерн Фрідріх, штандартенфюрер і командир полку дивізії "Галичина” 381 Димінський Роман, інженер 114 Дідич Тимко, вояк УВВ 525

Дітріх Йозеф ”3епп”, генерал-полковник 183, 425

Діц Мартін, підполковник і командир 34-го поліційного стрілецького полку 153

Дзерович Маркіян, український громадський діяч 312

Дзусь, сотник охоронного батальйону № 63 404

Дзюбенко Юрій, полковник і заступник голови Української Генеральної Ради комбатантів 81

Дзюблик 137

Длябога Павло, перекладач 284

Дмитраш, булавний піхотної бриґади УНА 504

Дмитренко Дмитро, сотник охоронного батальйону N«115 і командир підрозділу піхотної бриґади УНА 130, 501 Дмитришин Василь, дослідник 347 Довбор-Мусніцький Юзеф, командувач польського корпусу в Росії 21

Довженко Олександр, письменник та кінорежисер 325

Доільйон Сімон, лейтенант французьких військ 404

Доленко Володимир 486

Долинський Роман, сотник дивізії "Галичина” 358

Долуд Андрій, полковник армії УНР і УВК 176, 496, 509

Доля Володимир, чотар УЛС 270

Доиской Борис, член російської партії соціалістів-революціонерів 231

Донцов Дмитро, публіцист і перекладач 17-ої німецької армії 79

Донченко, лейтенант 321

Дончук, старшина російського охоронного корпусу 322

Дратвінська Люба, медсестра УЛС 275

Драценко Д., генерал 321

Дуб, поручник "Поліської Січі” 101

Дубченко Степан, вістун УЛС 274

Дузьменко, старший лейтенант російського охоронного корпусу 322

Думеико, поручник охоронного батальйону № 118 141

Дурбак Іван-Всеволод, капелан українських формацій 63, 143, 230, 286, 376, 382

Дюрр, унтерофіцер 55

Дяченко Петро, полковник армії УНР (в останні дні війни — генерал-хорунжий) і шеф штабу УЛС, командир протитанкової бриґади і 2-ої УД УНА 16, 81, 101, 167, 196, 214, 263, 264, 296, 301, 501, 503, 504, 511, 513, 525

Е

Еґер, унтерофіцер 55

Езавітов Костянтин, генерал БКА 490 Енґель Армій, штурмбанфюрер й інтендант вишкільно-запасного полку дивізії "Галичина” 381

Ендрес Теодор, генерал-лейтенант 26, 26п

Ерлінґер Еріх, штурмбанфюрер СС та командир поліції безпеки і СД у Києві 196

Є

Євстігнєєв, полковник ЧА 230

Євтимович Варфоломій, старшина УНР і дивізії "Галичина” 491

Євшан Василь, старший вістун УЛС 273

пт/»

Ліг

Жалоба Осип, інженер 49

Жарський Мирослав, заступник керівника курсів 54, 59

Жижура Яків, суспільний діяч 197

Жила Володимир, редактор 16

Жилєнков Георгій, шеф відділу преси та пропаґанди КОНР 309

Жуковський Володимир, перекладач 85 Жупінас Дмитро, полковник армії УНР 285

Журливий Ігор, поет 440

З

Заворотько Петро, лейтенант ЧА й згодом старший лейтенант РОА 519

Зайдель, зондерфюрер і заступник командира батальйону 98

Зайдліц-Курцбах Вальтер фон, генерал вермахту 336

Зайсс-Інквардт Артур, намісник райху в Австрії 26

Закутиий Федір, генерал-майор ЗС КОНР 309п

Залевський, сотник охоронного батальйону № 115 140

Залєський О. 46

Залізний Йов, десятник УЛС 271

Зануда Олексій, вістун УЛС 273

Зарічанський Іван, сотник охоронного батальйону № 115 140

Заукель Фріц, генеральний уповноважений райху в справах використання і розподілу робочої сили 189, 242, 283

Захаров, поручник охоронного батальйону № 118 141

Захвалинський Петро, сотник армії УНР й охоронного батальйону № 115 136, 140, 168

Звєрєв Георгій, генерал і командир 2-ої піхотної дивізії ЗС КОНР 483

Зелений Зенон, референт молоді УЦК 16, 347, 460, 461

Зеленівський Гнат, полковник 77

Зибачинський Орест, провідник ОУН-М на Буковині 79

Зиков Мелетій, редактор пресового органу РОА "Доброволець” 311, 312

Зікст Фрідріх, генерал-лейтенант і командир 50-ої піхотної дивізії 243

Зінкевич, полковник і командир батальйону 322

Зінчук, поручник охоронного батальйону № 118 141, 404

Зубров, вояк охоронного батальйону № 118 216

Зульцбах Otto, штурмбанфюрер й керівник інтендантури у штабі дивізії "Галичина” 380

І

Іваненко, професор 99

Іваниця Петро, старшина 179

Іваницький, поручник 141

Іванов Іван, старший вістун УЛС 273 Іванович Григір, офіцер армії УГА і вермахту 82

Івасишин Григор, десятник УЛС 272

Іларіон, єпископ 261

Ільницький, чотовий 140

Ільницький Роман, член Центрального

Проводу ОУН-Б 308

й

Йодль Альфред, начальник оперативного відділу і заступник шефа штабу ОКВ 49, 78, 109

Йонґ Луї де, бельгійський дослідник 36

к

Кайзер, майор і командир куреня 98 Кайтель Вільгельм, фельдмаршал і шеф штабу ОКВ 70, 183, 231, 232, 242, 253, 410, 454

Казанцев Олександр, провідний діяч російського Народно-Трудового Союзу 519

Калинович Богдан, вістун УЛС 273

Каляйчук, чотар УЛ 32

Кальба Мирослав, старшина батальйону "Нахтіґаль” 54, 55

Кальтенбруниер Ернст, обергруппенфю-рер СС й шеф німецької поліції безпеки і СД 412, 423, 441

Камінський Броніслав, командир бриґади ”РОНА” 180, 191, 534

Канаріс Вільгельм, шеф ААА ОКВ 24, 51, 64, 65, 72, 75, 78

Кананян Дро, вірменський генерал 86 КандибаОльжич Олег, провідник ОУН-М в Україні 302

Капустянський Микола, генерал-хорунжий армії УНР і член Проводу ОУН-М 23, 26, 79, 81, 82, 86, 250, 285, 286, 302

Карасевич Федір, член ОУН-М і вояк ВВН 265

Карачевський Осип, поручник ВВН 34 Каркоць Михайло, сотенний командир УЛС 263, 264, 271

Карпінський Ігор, молодший десятник УЛС 272

Карпінський Осип, капелан дивізії "Галичина” і душпастир українських юнаків 382

Карп’юк Феодосії! десятник УЛС 274 Касіян Степан, командир збройних від ділів ОУН-М у Карпатах 302

Катерина ІІ-га, російська імператриця 206п

Кауш, німецький журналіст 241

Качмар Михайло, поручник батальйону "Роланд” і дивізії "Галичина” 63, 385

Кашубинський Роман, хорунжий і ко мандир чоти Леґіону ДУН 59, 144

Кедія Михайло, грузинський політик 319

Кедюлич Іван, командувач збройних форомувань ОУН-М в Україні 302

Кедюнич Іван, поручник ВВН 32, 136 Кельбст, полковник 100

Кельнер Ернст, підполковник 153

Кемпф Вернер, генерал танкових військ 220

Керн Еріх, підстаршина дивізії "Галичина” 378

Кестрінґ Ернст Авґуст, інспектор Східних військ, згодом генерал Добровольчих з’єднань 120, 279–282, 409, 412, 435, 436, 450, 515, 526

Кибич Архип, поручник 141

Кивелюк Роман, член ОУН-М і поручник УЛС 260, 263, 265

Київський, старшина люфтваффе 431 Киприєнко І., генерал-майор російського охоронного корпусу 321

Кириєнко, генерал-майор російського охоронного корпусу 321

Киричук Іван, вістун УЛС 274

Кирпа І., майор ЗС КОНР 320

Кислиця, поручник сотці в Рівному 100 Китастий Григорій, керівник капели бандуристів 502

Кіліненко, поручник і капельмейстер охоронного батальйону № 109 132

Кіналевський Микола, фельдшер УВВ 275

Кінкелін Вільгельм, керівник української секції політичного відділу РМО 190, 197, 280

Кіріченко Василь, доброволець УВВ 227 Кірхгоф Ервін, воєнний кореспондент 184

Кірхпер, підстаршина 53

Кітціїїґер Карл, генерал авіації і командувач вермахту в Україні 93, 95, 101, 117, 256

Клаузевіц Карл фон, німецький стратег 20

Клейратенко, лейтенант і командир чоти батальйону "Десна” 113

Клей Юрій, поєт-неокласик і перекладач 46

Клепш, полковник і командир поліції порядку в Білорусі 147

Клим Михайло, десятник УЛС 273

Климкевич Роман, поручник танкових військ 447

Климович В., офіцер штабу ЗС КОНР 319

Климук, лейтенант 322

Климчук, лейтенант російського охоронного корпусу 321

Клюґе Ганс Гюнтер фон, командувач ГА "Центр” 182

Кляйнерт Йоган, керівник СД в Генеральній губернії 331

Кляйнов Йоганн, штурмбанфюрер і офіцер штабу дивізії "Галичина” 386 Кляйст Евальд фон, генерал й згодом фельдмаршал 77, 103, 116, 175, 202, 440

Кляйст Петер, керівник 2-го відділу РМО 17, 28, 98

Кльокер Зіґфрід, гауптштурмфюрер дивізії "Галичина” 378

Кльопа Володимир, сотник армії УНР 169

Кмета Архип, підполковник армії УНР 167

Кноблаух Курт, шеф штабу СС 126

Кнюпфер Рудольф фон, керівник російської секції РМО 257

Князєв, генерал-майор ЧА 309

Кобзєв, полковник і командир батальйону РННА 181

Кобзяр Володимир, поручник ВВН і командир сотні охорони заводів 39

Коваленко М., учасник радянського партизанського руху 329

Коваль Андрій, старший вісгун УЛС 274

Коваль Іван 300, 521

Коваль Степан, поручник батальйону в Луцьку 98, 98п, 99

Коваль Федір, сотенний чотовий УЛС 273

Ковальський Михайло, майор армії УНР 165, 167, 443

Ковальський Роман, інженер і перекладач 46

Ковальський Юліян, хорунжий Леґіону ДУН 59, 290

Ковальчук, поручник 93, 298, 317

Ковпак Сидір, командир радянського партизанського з’єднання 300

Ковтун М., сотник 298

Козар, підполковник і командир парашутно-десантного батальйону ЗС КОНР 320

Козел Іван, поручник 298

Койда С. Т., полковник ЗС КОНР 320

Колвін Ян, біограф В. Канаріса 23, 61

Коломієць, старший лейтенант 413

Колосовський В., генерал 81

Колупайло Іван, вістун УЛС 273

Колянківський, священик українських юнаків 466

Кольф Альфред, керівник 3-го управління команди поліції безпеки і СД дистрикту Галичина 424, 455

Комарчук Іваи, десятник УЛС 272

Конєв Іван, маршал і командувач радянського 1-го Українського фронту 390, 392

Коновалець Євген, провідник ОУН 24, 56

Кононів Юрій, майор 504

Кононов ївші, майор ЧА і командир козацьких формувань в Україні 178

Конрад Ярослав, вояк підрозділу "Пума” 83, 85

Копп Оскар, штурмбанфюрер дивізії "Галичина” 380

Корбило 1., хорунжий 139, 564

Корнєєв, генерал-лейтенант ЧА і організатор козацьких частин 179, 541, 542 Коротченко Дмитро, секретар ЦК КП(б)У 562

Корф, підполковник 153

Корчак-Городиський Орест, перекладач і вояк УЛС 117, 323

Косаревич Олександр, перекладач 99 Косик Володимир, професор 12 Костенко, майор ЗС КОНР 320 Костюк Іван, воєнний кореспондент 95 Косткж Корнель, сотник армії УНР 168 Котелець-Лісовий Степан, вояк Легіону ДУН 54

Котиль Степан, старшина УГА й згодом дивізії "Галичина” 358

Котляр, стрілець 418

Которович Геннадій, журналіст і редактор пресового органу УВВ "Український Доброволець” 15, 174, 174п, 192, 195, 228, 229, 250, 311, 315, 368, 439, 440, 445, 524

Кох Ганс, гауптман 52, 76, 300

Кох Еріх, ґауляйтер Східної Пруссії і райхскомісар України 86, 87, 190, 196, 197, 231, 241, 242, 256, 280, 347

Кравс Антон, генерал УГА і заступник голови Української Генеральної Ради Комбатантів 81

Кравченко, лейтенант російського охоронного корпусу 322

Крас, підполковник 212

Красицький, старшина 41 Красовський Степан, генерал і командир радянської 2-ої повітряної армії' 390 Крат Михайло, полковник арміі УНР, згодом в штабі УПА 195, 495 Креґер Ергард, оберфюрер СС 315 Кременецький Григорій, шеф зв’язку штабу ЗС КОНР 319

Кривицький, організатор добровольчих формацій 542

Кривуцький Павло, вояк 60

Крига А., старшина ВІІС Німеччини 46

Крижанівський Петро, майор (згодом полковник) армії УНР і організатор штабу УВВ 243, 246, 247, 251–256, 258, 299, ЗОЇ, 353, 524

Криниченко Богдан, вістун УЛС 274

Крись Лев ("Кріс”), поручник українських формацій 63, 99

Кріґер Вільгельм, майор 38

Крозіпґ фон, шеф Генерального штабу оперативного тилу ГА "Південь” 91

Крохмалюк Роман, уповноважений ВУ 234

Крохмалюк Юрій, хорунжий польської армії і дивізії "Галичина” 323, 347

Крочак Теодор, хорунжий батальйону "Роланд” 63

Круковський Осип, поручник дивізії "Галичина” 405

Крутюк Галина, старша медсестра УЛС 275

Крюґер Фрідріх-Вільгельм, керівник СС і поліції в Генеральній губернії 145

Ксиландер фон, шеф штабу ГА "Північна Україна” 275

Кубе Вільгельм, генеральний комісар Білорусі 147

Кубелько, командир українського батальйону 112

Кубійович Володимир, провідник УЦК 26, 154, 187, 346, 400, 402, 487, 492, 494

Куделя Левка, десятник УЛС 270

Куделя Микола, вояк УЛС 403

Кузіненко, поручник 141

Кузьменко, підстаршина російського охоронного корпусу 321

Кузьмович Ольга, опікунка українських юначок 457, 480, 525

Кукрідж Е., англійський журналіст 161

Кулєнда Ю., чотар УЛ 32

Куніцький, вояк охоронного батальйону 333

Курах Михайло, боєць ЧА 338

Курб’єр Рене де ля Омм, генерал-лейтенант і командир 213-ої охоронної дивізії 101

Курманович Віктор, генерал і член Проводу ОУН (згодом ОУН-М) 23, 179

Курочкін Петро, генерал і командувач радянської 60-ої армії 391

Кучинський, старшина і командир батальйону 1-го Українського полку ім. Холодного Яру 103

Кушмелин Василь, командир роя батальйону "Роланд” 62

Кушнір Михайло, член ВУ 347, 444

Кущ В., генерал 81

Кюхлер Ґеорґ, фельдмаршал і командувач тилової округи 181

Л

Лаба Василь, майор і головний капелан дивізії "Галичина” 347, 375, 375п, 466

Лабуцький Євген, співробітник РМО 486

Лаврушка Семен, підстаршина охоронного батальйону № 201 149

Лагода П., поручник 138, 564

Лагоузен Ервін, полковник (згодом генерал) і шеф 2-го управління абверу 25, 71

Ламмерс Ганс, шеф райхсканцелярії 70, 231, 316

Лансінґ Роберт, державний секретар СІЛА 22п

Лацарек Юзеф, гауптман абверу 52, 304п

Лебедович Роман, лікар ВВН 31

Лебедь Микола, провідник ОУН-В в Україні 52, 53, 79, 289, 498, 507

Лебідь Михайло 137

Леверкюн Пауль, працівник абверу 62 Левицький Кость, прем’єр уряду ЗУНР 69

Левицький Микола, хорунжий і командир чоти батальйону "Нахтіґаль” 59

Левицький Святослав, офіцер і командир чоти батальйону "Нахтігаль” 36, 59

Левицький Северин, опікун юнаків 465 Левінскі Еріх фон, командувач ГА "Південь” 219

Левко Володимир, чотар і ад’ютант в штабі УЛС 270

Левкович, майор і командир охоронного батальйону № 104 130, 137

Левченко, молодший лейтенант ЧА й згодом командир роя зв'язку охоронного батальйону № 136 142

Ленгардт Фрідріх, унтерштурмфюрер і офіцер для доручень у штабі дивізії "Галичина” 380

Ленін Володимир, голова Ради Народних Комісарів (РНК) СРСР 96

Ленько Євстахій, перекладач 46

Лесик Дмитро, десятник УЛС 271 Лесь М., вояк РОА 324

Лех-ггалер Франц, оберпітурмбанфюрер і командир 5-го полку галицьких добровольців 153, 383

Лещина Петро, вістув УЛС 274

Лєвенгаупт Дітріх Зоннтаґ фон, генерал-лейтенант і барон 306

Лиман Данило, десятник УЛС 272

Линда Остап, поручник і командир чоти батальйону "Нахтіґаль’’ 58, 58п, 59

Липа Юрій, письменник 83

Лисенко, поручник охоронного батальйону № 115 140

Лисяк Богдан, підстаршина дивізії "Галичина” 428

Лисяк Олег, підстаршина дивізії "Галичина” 264

Литвин Іван, перекладач 99

Ліванов Д., радянський майор 554 Лівицька Марія, журналістка 312 Лівицький Андрій, президент еміґрацій-ного уряду УНР 45, 77, 160, 173, 193, 195, 196, 247, 251, 253, 287, 353, 488

Лікфельд, підполковник 53

Лілевський, генерал і командир 7-ої дивізії Війська Польського 503

Ліндеман Ґеорґ, генерал і командир 361-ої піхотної дивізії 393

Лісник, полковник армії УНР і командир охоронного батальйону № 136 130, 142

Лісовський Юрій (див. також ’Торліс-Горський Юрій”) 174, 252

Ліст Вільгельм, генерал і командувач 14-ої армії 36

Літтлджои Девід, американський дослідник 12, 191п

Лобас Григорій, фронтовий розвідник ЧА 89

Лободич Роман, капелан дивізії "Галичина” 371

Ложенко, сотник 169

Ломан Данило, десятник УЛС 274

Лопатинський Юрій, поручник батальйону "Нахтіґаль” 31, 57, 57п, 59, 71, 73

Лошакун, чотар Леґіону ДУН 32

Луговий Степан, десятник УЛС 264, 274

Луговий Юрій 494п

Лукашевич, поручник охоронного батальйону № 118 141

Лукащук Юрій, командир Холмського Леґіону Самооборони 260

Лупул М., учасник подій 165

Луценко Дмитро, сотник 236

Луцька Юлія, активістка ОУН-Б 51п Луцький Олександр, старшина і командир чоти батальйону "Нахтіґаль” 53, 58, 58п, 59, 66, 144, 290

Лущин Григорій, хорунжий батальйону "Нахтіґаль” 59

Людтке Фріц Вільгельм, штурмбанфю-рер і лікар дивізії "Галичина” 380 Ляйббрандт Ґеорґ, шеф 1-го головного відділу РМО 38, 152, 175

Лянґ Фердінанд, автор дослідження 345 Лянґе Курт, гауптштурмфюрер і керівник відділу пропаґанди Станині Нікеля 458

Лянц Ріттер фон, генерал-лейтенант 66 Льор Олександр, генерал-полковник і командувач з'єднань на Східному фронті 499

м

Маґіль Франц, оберштурмбанфюрер і командир частин постачання дивізії "Галичина” 381

Мазур Йосип, вояк дивізії "Галичина” 216

Мазуркевич, старшина батальйону ”Ро-ланд” 63

Мазяр Богдан, перекладач 284

Майковський Вадим, начальник кримінальної поліції Києва і член КОНР 197

Майснер, ротмістр 78

Макарушка Любомир, член ВУ й згодом офіцер дивізії "Галичина” 347

Макаревич Іван, лікар батальйону "Роланд” 63

Макаревич Петро, старшина дивізії "Галичина” 378

Маковецький Яків, санітар ВВН 31 Максименко А., офіцер ЗС КОНР 319 Максименко, хорунжий протитанкової бриґади УНА 501

Макух Юрій, хорунжий УЛС 263, 264, 266, 272

Малець Віктор, полковник і організатор 2-ої резервної бриґади УНА 81, 214, 319, 495, 495п

Малецький Мирослав, поручник батальйону "Роланд” і старшина дивізії "Галичина” 12, 62, 63, 360

Малий Карл, хорунжий і командир чоти батальйону "Роланд” 54, 58, 59

Малярчук Віктор, вояк підрозділу "Пума” 85

Мамай Остап, старший вістун УЛС 273 Мандзенко Костянтин, старшина армії УНР 214, 360, 496, 504, -525

Мантол Федір 169

Манченко П., поручник 138, 564

Манштайн Еріх фон, генерал 16, 116, 182

Марія-Терезія, австрійська імператриця 349

Маркевич Олександр, капелан 10-ої танкової дивізії військ СС "Фрунсберґ” 421 Маркерт Вернер, офіцер абверу 24, 24п, 52, 75

Марковський, сотник 137

Маркуль Фріц, співробітник РМО 188 Мароґна-Редвіц Рудольф фон, майор 75 Мартен Ганс, полковник та зв’язковий офіцер між ОКВ і РМО 171

Мартинець Міцюслав, поручник і командир чоти батальйону "Нахтіґаль” 59

Мартинець Михайло, учасник подій 425 Мартинкж Леонід, касир і квартирмейстер штабу УНА 489

Марченко Андрій, діяч ОУН-Б 98

Марченко Ярослав, лейтенант ЗС КОНР 320

Марчук Іван, воєнний кореспондент і пропаґандист УВВ 445

Марчук Захарій, чотовий охоронного батальйону № 115 140

Масікевич Орест, провідник ОУН-М иа Буковині й організатор підрозділу "Пума” 79, 83, 84

Матківський, поручник протитанкової бриґади УНА 501

Махно Нестор, лідер анархістського руху в Україні 489п

Меден Карл-Фрідріх фон дер, генерал-лейтенант і командувач 17-ої танкової армії 390

Мединський Степан, вояк дивізії "Галичина” 16

Мелепікевич М., підполковник 320 Мелепіко Матвій, викладач курсів 99 Мелешко Василь, поручник охоронного батальйону № 118 98, 141

Мельник Андрій, провідник ОУН-М 23, 77, 78, 193, 286, 302, 441

Мельник Кость, поручник дивізії "Галичина” 358

Мельник Михайло, дослідник 11 Менде Ґергард фон, керівний діяч РМО 17, 175, 257, 280, 411, 505

Меркулов, поручник охоронного батальйону № 118 141

Мессе Джованні, генерал і командир 8-ої італійської армії 161

Миколин Ілля, сотник УГА й майор охоронного батальйону № 204 і піхотної бриґади УНА 149, 504

Милорадович Сергій, офіцер танкової частини 46

Мицик Іван, секретар випікільних курсів 38

Міддельгауве Фрідріх, командир сотні батальйону "Нахтіґаль” 57, 74, 196 Мізерний Мартин, поручник ВВН 31 Міколайчик Станіслав, прем’єр польського еміґраційного уряду 339 Мільцур, майор 553

Мірчук Іван, професор і офіцер вермахту 46

Мірчук Петро, історик 64

Мірошниченко, старший лейтенант російського охоронного корпусу 322

Міхель Карл, воєнний і ореспондент 198 Міщенко, лейтенант російського охоронного корпусу 322

Міщук Чеслав, учасник подій 259

Модель Вальтер, генерал й згодом фельдмаршал 183

Мокров, заступник начальника розвідувального штабу УШПР 183, 557

Молотов В’ячеслав, народний комісар закордонних справ СРСР 43

Мороз Борис, редактор журналу "Наша сила” 433

Мороз Степан, сотенний чотовий УЛС

271

Москаленко Кирило, генерал і командувач радянської 38-ої армії 391

Мостович Антон, вчитель і керівник радянської боївки 295

Моха Вільгельм, гауптман і командир охоронного батальйону № 201 143

Мошейко Леон, старший вістун УЛС 273

Мстислав (Степан Скрипник), митрополит 445, 504

Музиченко Юрій, журналіст, автор проекту створення УНК і представник української секції КОНР 197, 317, 525

Мульчак Олександр, вояк УЛС 305 Муравйов, майор і командир охоронного батальйону № 102, згодом командир третього полку 30-ої дивізії військ СС 130, 136

Муравський Микола, старшина УВВ 305

Мушинський Михайло, учасник установчих зборів УНК 486

Мюллер Вернер, дослідник 13 Мюллер Генріх, бриґадефюрер СС, генерал-лейтенант поліції і шеф 4-го управління РСГА 47, 282

Мюллер Еріх, оберштурмбанфюрер дивізії "Галичина” 380

Мюллер Зіґфрід, офіцер абверу 41п Мюллер Людвіґ, генерал піхоти і командир 97-ої "мисливської” дивізії 243 Мюнґау, майор і керівник оперативного відділу штабу 17-ої армії ГА "Південь” 89

н

Навроцький Осип, шеф канцелярії ВУ 347, 367, 460

Надбушний Микола, вістун УЛС 273 Назаренко, старший лейтенант і командир чоти охоронного батальйону № 136 143 Назаренко, лейтенант російського охоронного корпусу 322

Найгольдт Фріц, генерал-лейтенант і командир 369-ої піхотної дивізії 240

Найдич Теодор, перекладач 283 Нарадько, вояк 141

Науменко, капітан і начальник відділу кадрів штабу ЗС КОНР 319, 321

Науменко В’ячеслав, отаман козацького Кубанського війська 175

Нахтвей, майор 153

Небола Іван, поручник ВВН 32

Негребецький, сотник 141

Недзведський Микола, вояк УЛС 262, 270

Недобитий Микола, писар УЛС 270

Некрасов, сотник охоронного батальйону № 115 140

Неморівський Володимир, вістун УЛС 274

Неморівський Олександр, десятник УЛС 274

Непокірний Андрій, десятник УЛС 272 Нерем’юк, підстаршина російського охоронного корпусу 322

Нерінґ Вальтер, генерал танкових військ і командувач 4-ої танкової армії 390

Нестеренко, полковник російського охоронного корпусу 321

Никорович Сильвестр, перекладач 83

Нідермаєр Оскар фон, генерал і командир 162-ої піхотної дивізії

Нікель Зіґфрід, гауптбапфюрер і керівник службового бюро з вербування іноземних юнаків до ПІІО і ВПС Німеччини 453, 456, 459, 478

Нікітін-Сольський Євген Олександр, старшина дивізії "Галичина” 359

Нікітов Петро, командир батальйону ЧА 415

Ніколайсен Ганс-Дітер, дослідник 13

Нірман Фріц, гауптпітурмфюрер і керівник відділу "1-ц” штабу дивізії "Галичина” 380

Новицький Олександр, православний капелан 176

Новіков В., генерал і командувач 6-го гвардійського корпусу 392

Новосад Петро, вояк дивізії ’Таличина” 13

Нойбауер Горст Пауль, помічник люфт-ваффе 477

Нойлен Вернер, дослідник 13

Нойман Карл, шеф президії правління дистрикту Галичина 345

О

Обережний Матвій, старший вістун УЛС 273

Оберлендер Теодор, заступник командира батальйону "Нахтіґаль” 52, 56, 56п, 74

Обиченко Ярослав, старший вістун УЛС 271

Огник Микола, старший вістун УЛС 273

Оксентіїв Петро, поручник УЛС 101, 136, 260, 263, 266, 270

Олендорф Otto, штандартенфюрер СС і керівник 3-го управління РСГА 68

Оленець Володимир, старший вістун УЛС 273

Олесіюк Тиміш, учасник установчих зборів УНК 486

Олійник Володимир, лейтенант охоронного батальйону, потім підстаршина дивізії військ СС "Тотенкопф”, згодом командир куреня групи ”УПА-Захід” 302

Ольховник, капітан ЗС КОНР 320

Омелянович-Павленко Іван, генерал-хо-рунжий армії УНР і командир охоронного батальйону № 109 138, 214, 228, 229, 299, 563, 564

Омелянович-Павленко Михайло, генерал-полковник армії УНР 81, 176

Омельченко Тиміш, голова Українського Національного Об’єднання (УНО) в Німеччині 81

Онопенко Ганна, вчителька 295

Ортинський Любомир, поручник 62, 63, 73, 351п, 360

Ортинський Омелян, перекладач 284

Остапенко, сотник охоронного батальйону № 136 143

Островерха Михайло, редактор пресового органу ВУ ”До перемоги” 216, 366

Островський Радослав, білоруський політик 319

п

Павеліч Анте, глава (поглавник) Хорватської держави 236

Павлик, поручник 57, 143

Павлюк В., композитор 199

Павлюк Володимир, поручник охоронного батальйону № 115 141, 201

Павлюк Елефтерій, вояк підрозділу "Пума” 69, 85

Палагнюк, підстаршина російського охоронного корпусу 322

Палідович Михайло, бунчужний батальйону "Роланд” 63

Паліїв Дмитро, підстаршина УГА і сотник дивізії "Галичина” 43, 76, 358, 363, 385

Палій Андрій, член ВУ 347

Палієнко Микола, майор і командир дивізіону важкої артилерії дивізії "Галичина” 81, 361, 362, 387

Панвіц Гельмут фон, генерал і командир козацької дивізії 253, 416, 482

Панір Рудольф, іптандартенфюрер і командир полку дивізії "Галичина” 381, 395

Панкевич М., полковник ЗС КОНР 319 Паньків Іван, хорунжий і командир чоти батальйону "Нахтіґаль” 59

Паньківський Кость, заступник провідника УЦК 37, 69, 400, 486

Партаченко Павло, старший вістун УЛС 273

Пасічник Юрій, поручник і командир чоти охоронного батальйону № 115 140 Пастуїпенко Михайло, хорунжий УЛС 272

Паулюс Альфонс, фельдфебель 54, 56, 78, 186

Паулюс Фрідріх, фельдмаршал і командувач 6-ої армії

Пацюк Михайло, вояк дивізії "Галичина” і автор споминів 13

Пашенко, старший лейтенант російського охоронного корпусу 321

Пащевський Павло, архипресвітер 247 Пекарчук Іван, сотник армії УНР 168, 169, 169п

Пекарчук Тетяна, зв’язкова 169

Пелегрині Л-, італійський кореспондент 327п

Перегіняк Григорій, сотенний 1-ої сотні УПА 289

Перцольд, референт абверу 24

Петелько Петро, вояк охоронного батальйону № 201 145

Петен Анрі Філій, французький маршал 9 Петренко М., єфрейтор УВВ 414 Петренко Роман, керівник господарського відділу Краєвого Військового Штабу УПА 296

Петрів Всеволод, генерал-хорунжнй армії УНР 81, 139, 195, 196, 352, 443, 486 Пиндуляк Созонтій, поручник і командир чоти охоронного батальйону № 118 141

Пиндус Євген, заступник шефа канцелярії ВУ 347

Писарський Євген, десятник УЛС 272 Підгайний Богдан, офіцер батальйону ”Нах-тіґаль” і дивізії "Галичина” 59, 351п Пікульський Михайло, майор і командир батальйону УВВ 213, 214, 360, 518 Пілсудський Юзеф, польський військовий і державний діяч 21

Пімкін Іван, чотовий охоронного батальйону № 115 140

Пісоцька Анна, медсестра УЛС 275 Пітулей Володимир, майор і командир піхотної бриґади УНА 503, 506

Пічмен, гауптман 54

Плакида Роман, хорунжий 1 командир чоти батальйону "Нахтіґаль” 59 Пластинецький Адам, вояк дивізії "Галичина” 207

Плішенко, лікар російського охоронного корпусу 322

Побігущий Євген, офіцер батальйону "Роланд” і дивізії "Галичина” 60, 62–64, 130, 141, 360, 362

Поважний Микола, десятник УЛС 271 Поготовко Михайло, полковник армії УНР 45, 251, 252, 258, 367

Подсисей Леон, вояк УЛС 216 Позднякова Ніна, медсестра УЛС 275 Позичанюк Йосип, член УГВР 307

Полатай, лейтенант і командир чоти охоронного батальйону № 136 143

Полікарп (Сікорський), митрополит 247п, 504

Поліковська Єлизавета, вчителька 295 Поліщук Клим, вістун УЛС 274 Поліщук, поручник і командир чоти охоронного батальйону № 115 140, 262 Полтава Леонід, учасник подій 16 Полтавець-Остряниця Іван, генеральний писар УНАКОР 177, 439

Полубояров Павло, генерал і командир радянського 4-го гвардійського корпусу 392

Поляків-Сквирський Остап, поручник дивізії "Галичина” 385

Польовий Омелян, хорунжий і командир чоти батальйону "Нахтіґаль” 59

Пономаренко Пантелеймон, керівник радянського партизанського руху 325

ІІонятишин, професор і перекладач 46

Попов, радянський полковник і партизанський командир 398

Попович Давид, старший вістун УЛС 272

Поповський Євген, поручник УЛС 264, 274

Порохівський Костянтин, підполковник армії УНР 82

Посполітак Іван, перекладач 99

Потерейко Ярослав, сотник 149

Потічний Петро, дослідник 12

Похмурий Іван, старший вістун УЛС 274

Прокоп Мирослав, член Центрального Проводу ОУН-Б 308

Лрокопенко М., лейтенант російського охоронного корпусу 322

Пронченко С., лейтенант ЗС КОНР 320 Проценко, лікар охоронного батальйону № 109 557

Пулюй Маркіян (Георгій), зондерфюрер абверу 304

Пулюй Олександр Іван (Ганс), гауптмав і командир підрозділу "Пума” 15, 74–79, 83, 84, 86, 214, 518

Пустовойтенко, лейтенант російського охоронного корпусу 322

ІІфаль, майор і командир охоронного батальйону № 118 139

Пчола Захарій, десятник УЛС 271

Р

Райн, лейтенант армії ГА "Південь” 90 Райнгард Ґеорґ Ганс, генерал-полковник 144

Раулінґ, обершарфюрер і ад’ютант німецького зв’язкового офіцера в УЛС 263, 264

Ревіляк Михайло, вояк дивізії "Галичина” 368

Редько, лейтенант ЗС КОНР 320

Рейхем, доктор 483

Ремберґер Йозеф, штурмбанфюрер і командир куреня саперів дивізії "Галичина” 381

Ремболович Іван, сотник дивізії “Галичина” 214

Рибарчук Микола, підполковник армії УНР 167

Ришитов, поручник і командир чоти охоронного батальйону № 118 141

Ріббентроп Йоахім фон, міністр закордонних справ Німеччини 195, 309 Ріґельс, майор і командант офіцерської школи УНА 491

Рідер, офіцер 41

Різен, майор 78

Ріль, майор 181

Роговський Володимир, вояк "Пуми" 85 Розенберґ Альфред, райхсляйтер і райхс-мініс-гр окупованих східних територій 27, 65, 71, 72, 74, 93, 116, 152, 157, 174, 175, 188–190, 195, 197, 212, 231, 242, 253, 257, 279, 282, 283, ЗЮп, 316, 318, 323, 328, 343, 410, 411, 443, 453, 486, 487, 492

Рок Карл фон, генерал-майор і командувач військ оперативного тилу 90

Романовський Карпо, вояк ”Пуми” 85 Романченко, сотник армії УНР 39 Рубань Михайло, активіст ОУН-Б 297 Руденко, підполковник ЗС КОНР 320 Рудник, майор армії УНР і командир охоронного батальйону № 103 130, 137 Рудницький Іван, член ВУ 347

Рудько, майор російського охоронного корпусу 322

Рузюк Володимир, повар УЛС 272 Ружицький, полковник УНА 489 Рунштедт Еріх фон, генерал, згодом фельдмаршал і командувач німецьких армій на Західному фронті 36, 406 Рунштедт Ґерд фон, генерал і командувач ГА "Південь” 36

Рупп Роберт, аґент НКВС і СД 331 Руссвурм Вільгельм, генерал-лейтенант і командир 444-ої дивізії безпеки 90

с

Сабуров Олександр, начальник штабу радянських партизанських загонів Житомирської області 138, 325, 330

Савернюк Олександр, чотовий УЛС 274 Савченко Сергій, тимчасовий виконувач обов’язків народного комісара внутрішніх справ УРСР і народний комісар державної безпеки УРСР 543, 561–564 Савченко-Більський Володимир, генерал хорунжий флоту армії УНР 45, 252 Савчук Степан, хорунжий охоронного батальйону № 109, згодом командир куреня групи ”УПА-Північ” 132, 139, 564 Сагайдаківський Віталій, православний протоієрей і опікун українських юнаків 466

Сагайдачний Петро, сотник армії УНР 81

Садовський Михайло, полковник і начальник військової канцелярії уряду УНР 81, 173, 174, 195, 196, 352, 353, 367

Сакович Андрій, сотник дивізії "Галичина” 360

Саломаха Іван, похідний отаман козацького Кубанського війська 179

Сальський Микола, генерал армії УНР 45

Саморотенко Леонід, старший вістун УЛС 273

Самутін Петро, сотник армії УНР 81, 168, 168п

Самчук Улас, письменник 252

Сандула, поручник і командир чоти охоронного батальйону № 118 141

Сапрун Северин, головний духовний опікун українських юнаків 466

Сардачук Олексій, вістун УЛС 274 Сатана Володимир, старший вістун УЛС 272

Сахаров Матвій, полковник ЗС КОНР 314

Свириденко Григорій, майор ЗС КОНР 319

Свистун Іван, чотар ВВН 31

Свобода Людвік, генерал і командир Чехословацької бриґади ЧА 336

Семененко Олександр, адвокат і один із заступників голови УНК 486, 487 Семенюк, сотник 137

Семчук, старшина російського охоронного корпусу 321

Сен Аун, генерал бірманської армії 9 Сенечко, хорунжий 361

Сербин, лікарка охоронного батальйону № 118 141

Сергієнко Микола, боєць ЧА в німецькому полоні 311

Сергієнко М„офіцер ЗС КОНР

Сердюк П., полковник ЗС КОНР 329, 489

Сивир, лейтенант і командир чоти охоронного батальйону № 136 143

Сиголенко, сотник "Поліської Січі” 102 Сидор Василь ("Шелест”), поручник батальйону "Нахтіґаль” і командир групи ”УПА-Захід” 58, 58п, 143

Силенко Порфірій, підполковник армії УНР і сотник дивізії "Галичина” 360, 361 Синій Євген, сотник 169

Ситник Михайло, поет 440

Ситник Серафима, майор ВПС ЗС КОНР 431

Ситник Юрій, лейтенант ЗС КОНР 32 °Cич Андрій, десятник УЛС 271

Сич Микола, вістун УЛС 274

Сіма Горіа, прем’єр-міністр Румунії 483 Сінклер Володимир, генерал армії УНР 79, 81

Сірецький Богдан, вояк підрозділу "Пума”, 85–87

Скобченко Я., полковник ЗС КОНР 32 °Cкоропадський Павло, гетьман України 24, 445, 486

Скорцені Otto, штандартенфюрер СС 502, 509

Скрипник, полковник і начальник розвідувального відділу радянського Білоруського Штабу Партизанського Руху 554 Скрипниченко, поручник і командир чоти охоронного батальйону № 118 141 Скрипченко Олександр, сотник армії УНР 45

Славич Андрій, чотовий УЛС 271

Славутич Яр, поет 440

Сліпий Йосиф, ректор Львівської Богословської академії 312

Слоун Вільям Коффін, перекладач 515 Слюсарук Микола, десятник УЛС 271 Слюсарук Олександр, десятник УЛС 272

Смовський Костянтин, майор армії УНР і командир охоронного батальйону № 118 76, 129, 129п, 495

Смородський Петро, полковник армії УНР 101

Собчук Михайло, хорунжий УЛС 273 Сов’яковський, поручник піхотної бриґади УНА 504

Сокальський, сотник протитанкової бриґади УНА 501

Соколенко, чотар УНА 492

Соловей Левко, сотенний чотовий УЛС 274

Солтис Михайло, організатор УЛС 262 Сопченко А., капітан ЗС КОНР 319 Сосідко Григорій, сотник армії УНР і дивізії "Галичина” 359

Сосиицький, сотник армії УНР 168

Сосновський Павло, чотар 31 Сталін Йосиф, голова Ради Народних Комісарів (РНК) СРСР 91, 94, 96, 200, 228, 324, 328, 334–337, 339, 514

Станько Тарас, поручник ВВН 32 Старовійт, поручник протитанкової бриґади УНА 501

Старух Ярослав, провідник ОУН-Б на Закерзонні 306

Старчак Михайло, підстаршина 145 Стасюк Микола, громадський діяч 197 Стахів Володимир, член Проводу ОУН-М 68

Стахів Євген, керівник підпілля ОУН-Б на Донеччині 289, 295

Стебельський-Кедюнич Іван, поручник ВВН 31

Степовий Адам, хорунжий УЛС 27 °Cтеткевич Лев, вояк дивізії "Галичина” 369

Стефанів Зенон, сотник піхотної бриґади УНА 82, 504

Стецько Ярослав, член Проводу ОУН Б 67, 68

Столярчук Іван, хорунжий УЛС 274 Стратичук, вояк "Пуми” 86

Стрельцова Катерина, співробітниця штабу УВВ 169, 304

Стройовий Степан, вістун УЛС 273 Строкач Тимофій, комісар радянської держбезпеки і начальник штабу УШПР 333, 557, 560, 561, 563, 564

Строкуй В., полковник ЗС КОНР 32 °Cтупницький Леонід, полковник армії УНР, командир 1-го Українського полку ім. Холодного Яру і шеф штабу групи "УІІА-ІІівніч” 99, 288

Судоплатов Павло, аґент НКВС 25

Сулятицький Степан, один із організаторів ВВН 40

Сумароків Павло, керівник військового вишколу 160

Суховерський А., вояк підрозділу "Пума” 87

Сушицький, офіцер 305

Сушко, офіцер люфтваффе 431

Сушко Микола, керівник Української Установи Довіри (УУД) в Берліні 78

Сушко Роман, полковник і член Проводу ОУН-М 34, 34п, 81, 82, 214, 288

Т

Танасійчук, старшина російського охоронного корпусу 322

Тарасенко Григорій, старшина козацького Кубанського війська 179, 516

Татарський Василь, поручник охоронного батальйону № 208 і шеф штабу протитанкової бриґади УНА 130, 149, 150, 501

Тауберт Фріц, керівник відділу "Схід” райхсміністерства народної агітації та пропаґанди 416

Теліга Тиміш, інтендант УЛС 271

Темний Василь, вояк УЛС 271

Тереіценко Павло, полковник і командир частини УВК 176, 496

Тереіценко Петро, секретар УНК 487 Терниця Петро, сотник УЛС 272

Терпкий Іван, старший вістун УЛС 273 Тессін Ґеорґ, дослідник 13

Тименко, сотник 168

Тимченко, лейтенант російського охоронного корпусу 322

Тиидюк Микола, вояк УЛС 305

Тис-Крохмалюк (Крохмалюк) Юрій, підстаршина дивізії "Галичина” 11, 80

Титаренко Петро, старшина протитанкової бриґади УНА 501

Тихоліз Володимир, командир роя батальйону "Нахтіґаль” 62, 63

Тичина Микола, десятник УЛС 271 Тіппельскірх Курт, генерал 16, 111 Тісо Йосиф, президент Словацької держави 396

Тіто Йосиф Броз, командир югославських партизанських з’єднань 234, 236, 498

Тодорак Володимир, вояк "Пуми” 85 Томашевський М., керівник секції спец-зв’язку в штабі ЗС КОНР 319

Томний Василь, десятник УЛС 270 Торбин Юрій, сотник піхотної бриґади УНА 41, 504

Треліс Карпо, вояк УВВ 259

Тресков Геннінґ фон, полковник 181

Троян Володимир, хорунжий УЛС 270 Трухін Федір, заступник шефа відділу пропаґанди штабу ЗС КОНР 250, 319 Тун Ервайн фон, командир сотні батальйону ”Нахтіґаль” 56, 56п, 74

Тухачевський Михайло, маршал Радянського Союзу 319

У

Угренко Іваи, керівник відділу зброї УЛС 270

Удод, керівник десантної групи 305

Ф

Фальберґ, фельдфебель 53

Фальтін Мартін, підполковник 154 Фартушний Аркадій, підполковник 489 Федоренко, старшина для доручень протитанкової бриґади УНА 501

Федорів Лука, поручник 141

Федоров Олексій, командир радянського Чернігово-Волинського з’єднання партизанських загонів 333

Федорович Іван, автор ідеї тнорения Української Національної Комуністичної Армії (УНКА) 47

Федчук Ананій, вояк УЛС 262

Феркуняк Дмитро, поручник дивізії "Галичина” 361, 362

Ферстер Сіґізмунд, генерал і командир 26-ої піхотної дивізії 38, 110

Фещенко-Чопівський Іван, вчений 130 Фещенко-Чопівський М„сотник охоронного батальйону № 109 130, 138, 564

Филимончук В., вояк УВВ 305

Фіалка Іван, підстаршина дивізії "Галичина” 389

Фігура Петро, поручник ВВН 32 Філоненко П., підстаршина УВВ 15, 221, 295

Фіндер Еріх, штурмбанфюрер і ад’ютант у штабі дивізії "Галичина” 380

Фішер Людвіґ, губернатор варшавського дистрикту 258

Фладе Ганс, підполковник 125

Фляйшер, працівник абверу 55

Фоґель Еміль, генерал і командир 101-ої "мисливської” дивізії 243

Фоменко, лейтенант російського охоронного корпусу 322

Форостина Євген, перекладач 46

Форостівський Дмитро, член української секції КОНР 317

Форстройтер Ганс-Бото, оберштурмбанфюрер і командир полку дивізії "Галичина” 381

Фрайтаґ Фріц, командир дивізії "Галичина” 362, 377, 380, 393, 394, 510, 511

Франчук, поручник 141

Фрауенфельд Альфред, генеральний комісар 'Гаврії 280

Фредборґ Арвід, шведський кореспондент 94

Фрідріх, полковник 56

Фрош, підстаршина 54

Фурґала Андрій, вояк УВВ 15, 300, 323

Фурс, сотник протитанкової бриґади УНА 501

X

Харов’юк Ярослав, вояк ”Пуми” 85

Харуцький Віталій, хорунжий УЛС 267, 274

Хлопук Олекса, кухар в УЛС 271

Хмельницький С., лейтенант російського охоронного корпусу 32І

Холевчук Іван, старшина дивізії "Галичина” 361

Холодний Кирило, булавний УЛС 274 Хольмстон-Смисловський Ворис, підполковник і командир дивізії "Росія” 169, 180, ЗООп, 534

Хоменко А. І., офіцер УВВ 305

Хом’як Михайло, командир роя батальйону "Роланд” 62, 63

Хорунженко Тарас, старшина 179

Хронов’ят Михайло, сотник УГА і член ВУ 81, 347

Хрущов Микита, секретар ЦК КП(б)У 325, 554

ц

Цайцлер Курт, генерал і шеф ГШ ОКГ 231, 242, 313

Цапко Іван, полковник і начальник штабу частин УВК 176, 496

Царинник Віктор, поручник протитанкової бриґади УНА 501

Цебіш, майор 113

Цеґельський, сотник піхотної бриґади УНА 504

Цибик, поручник піхотної бриґади УНА 504

Цица Петро, вояк підрозділу "Пума” 83 Ціґлер, штурмбанфюрер і керівник польового суду в штабі дивізії "Галичина” 380

Цоґляуер Карл, штурмбанфюрер і керівник 6-го відділу штабу дивізії "Галичина” 380

ч

Чабай Микола, старший вістун УЛС 273

Чабанівський Василь, полковник армії УНР 81, 252

Чарнковський-Ґолєвський Каєтан, офіцер польського Генерального штабу 43п Червінський Франц, доброволець УВВ 227

Чередниченко, чотар УНА 492

Черник Осип, сотник УГА 76

Черник Федь, сотник Леґіону УСС 463

Черник Хома, десятник УЛС 271

Черчіль Уїнстои, прем’єр-міністр Великобританії 514

Чуйко Остап, старший вістун УЛС 273 Чуприна, лейтенант російського охоронного корпусу 322

Чучман Сидір, ад’ютант 77

Ш

ІПааф Герберт, офіцер штабу дивізії "Галичина” 380

Шавло Роман, вояк підрозділу "Пума” 87

Шагута Олександр, десятник УЛС 271

Шандрук Павло, генерал-хорунжий армії УНР, керівник УВК і командувач УНА 16, 83, 443, 445, 484, 486, 488–490, 492–495, 505, 508, 509, 511

ІІІандрук-Шандрукович Олександр, старшина штабу УНА 489

Шанковський Лев, діяч ОУН-Б 497

ІІІаповал Олександр, військовий міністр УНР 485

ПІарле, гауптман 78

Швабе Мартін, німецький журналіст 141

Швед Євген, перекладач 285

Швець, вояк охоронного батальйону № 118 216

Шебутовський Борис, чотовий УЛС 270 Шевченко, старшина російського охоронного корпусу 322

Шелія фон, радник посольства Німеччини у Польщі 28

Шептицький Андрей, митрополит 286, 376

Шернер Фердінанд фон, генерал-фельдмаршал і командувач 40-го танкового армійського корпусу 243, 502, 505

Шерстюк Йосип, сотник і командир загону УВК 177

Шефер Ернст, командир бойової групи 427

ІІІеффер, доктор 455

Шило Михайло, сотник армії УНР 252

Шитов, командир радянського партизанського з’єднання 330

ІІІіккеданц Арно, шеф штабу зовнішньополітичного управління НСДАП 27, 175

Шіллер, командир сотні батальйону "Нахтіґаль” 57

ІІІімана Вальтер, генерал-майор військ СС 362

ПІірах Бальдур фон, ґауляйтер Відня 181

Шкуро Петро, козацький генерал 438, 510

Шлеммер Гаис, генерал і командир 134-ої піхотної дивізії 123

Шмідт Рудольф, генерал і командувач 2-ої танкової армії ГА "Центр” 180, 202 Шоберт Ойґен Ріттер фон, генерал-полковник і командувач 11-ої армії 65, 82, 116

Шпак Максим, вістун УЛС 274

Шпехт Макс, оберштурмбанфюрер дивізії "Галичина” 380

Шрадер Ганс, штурмбанфюрер дивізії "Галичина” 380

ПІраменко Святослав, сотник 458

Штайнер Фелікс, генерал 344

Штауффенберґ Клаус Шенк фон, полковник 175

Штеенберґ Свен, зв’язковий офіцер між вермахтом і РОА 315

Штейфон Борис, командир російського охоронного корпусу 321

Штеммерман Вільгельм, генерал артилерії 243

Штерн, майор і командир охоронного батальйону № 103 137

ПІтокгаузен Клаус Вільгельм-Гунольд фон, генерал-лейтенант 218

Штольце Ервін, майор (згодом полковник) абверу 24, 72, 75, 276п

Штрайт Хрістіан, німецький історик 93 Штрахвіц Гіацинт фон, граф і генерал 502

Штрецціус Альфред, генерал артилерії 60

Штрік-Штрікфельдт Вілфрід, гауптман 172

Штумпфельд фон, командир дивізії 186 Штупперіх Роберт, працівник АВП ОКВ 226

Штюбер Ганс, дослідник 13

Штюльпнаґель Карл Генріх фон, генерал піхоти 66

ІИудра Іван, сотник УВВ 141

Шуляїв Михайло, козацький полковник 439

Шульга, стрілець УВВ 418

Шульц Ганс-Иоахім фон, полковник 483

Шульце Карл, керівник Бюро доповнень військ СС у Львові 360

Шумка Василь, сотник і командир Буковинської Української Самооборонної Армії (БУСА) 269, 275п

Шумук Данило, діяч УПА 521

ІПурига Іван, старшина армії УНР і згодом командир охоронного батальйону № 102 129, 136

Шухевич Роман, сотник батальйону "Нахтіґаль”, згодом майор і головнокомандувач УПА 44, 57, 57п, 64, 67, 143–145, 289, ЗООп, 508

Шушкевич С., капітан ЗС КОНР 319

щ

Щербина М., полковник ЗС КОНР 320 Щиґельський Володимир, вояк ВВН і згодом УПА 33

Щуровський, поручник ВВН 32

ю

Юрадо Карлос Кабальєро, дослідник 12

Юрґенс Іван, лікар УЛС 150, 264, 275

Юріїв Іван, вояк 45п

Юрків Іван, поручник ВВН й протитанкової бриґади УНА 501

Юрчик Д., очевидець подій 34

Ютнер Гапс, обергруппенфюрер СС і генерал військ СС 370

Я

Якоб, оберлейтенант 31

Якобі Альфред, генерал-лейтенант 144

Якубовський Ярема, поручник охоронного батальйону № 118 141

Яловий, поручник охоронного батальйону № 118 141

Яненко М., командир батальйону 321

Яновський Зиновій, майор польської жандармерії 41, 169

Яр, сотник і шеф штабу 1-го Українського полку ім. Холодного Яру 99

Яр Арно, генерал-лейтенант і командир 387-ої піхотної дивізії 115

Яременко, хорунжий протитанкової бриґади УНА 501

Ярий Ріхард (Ріко), сотник (згодом полковник) і член Проводу ОУН-Б 24, 25, 25п, 58, 60, 65, 73, 76, 77

Ярослав Михайло, чотовий УЛС 271

Ярославець А., полковник ЗС КОНР 320

Яструб Остап, десятник УЛС 272

Ячук, капітан російського охоронного корпусу 322

ГЕОГРАФІЧНИЙ ПОКАЖЧИК

А

Австралія 523

Австрія 26, 31, 34п, 36, 60, 61, 237, 238, 396, 398, 465, 467, 470, 493, 498, 508, 516, 517

Австро-Угорщина 21

Азія 8, 105, 292, 411, 531

Айленбурґ 382

Айхендорф 419

Албанія 8

Аленцзее, Бранденбурґ 54

Алленштайн, Східна Пруссія 362п

Альгорн 4 73

Альпи 151

Америка, див.

також СІЛА 525

Англія 9, 22, 43п, 49, 408, 441, 510, 525, 568п

Анклам 474

Антверпен (Голландія) 526

Арґентина 523

Арденн (Франція) 426

Арнгайм (Нідерланди) 474

Асперн (Австрія) 465

Ауґсбурґ, Баварія 474, 522, 523

Ауріх, Нижня Саксонія 474

Аухкірхен, Баварія 474

Африка 8, 342

Б

Бабіна (Словаччина) 397

Бад Айблінґ, Баварія 523

Баварія 26, 31, 509, 511

Бад-Трауштайн, Баварія 523

Баден 24, 483

Баженковичі, с. в Білорусі 144

Байройт 523

Бакнанґ, Баден-Вюртемберґ 473, 474

Баку (Азербайджан) 138п

Балигород, Лемківщина (Польща) 418

Балкани 192

Балтія 309, 312, 455, 528

Бальфур (Франція) 428

Банова Єруґа 419

Банська Бистриця (Словаччина) 396

Банська Щавниця (Словаччина) 397, 398

Барановичі (Білорусь) 147, 237

Барвінськ /Барвінок/ (Польща) 53, 54

Бардизя 274

Бартатів 36

Варту, Мекленбурґ — Передня Помме-ранія 474

Батіна (Хорватія) 419

Бауцен, Саксонія-Ангальт 502, 505

Бахмач 145

Баїпова, с. Волинської обл. 273

Безонсон (Франція) 428

Веллярія (Італія) 511

Белєме (Франція) 427

Бельгія 341, 496, 505

Бенґен 427

Бенешово (Чехія) 363, 364, 365

Бердичів 309

Бережани, Тернопільська обл. 149, 274

Бережанщина 402

Бережницький район, Рівненська обл. 330

Березно (Словаччина) 398

Береза, с. Ратнівського р-ну Волинської обл. 270

Березова Лука 167п

Берлін 15, 25, 31, 38, 46, 52, 56, 56п, 60, 345, 360, 362, 364, 369, 382, 443, 444, 445, 466, 470, 474, 478, 484, 547 Берлін-Доберіц 237, 366

Берхтесґаден, Гессен 474

Бесарабія 75

Белград (Сербія) 462

Бискупичі Шляхетські, с. 265

Бібрка 375п

Біла Підляська, Підляїпптя (Польща) 479

Біла Церква, Київська обл. 100

Відгорай (Польща) 385, 386 Білгорайський повіт (Польща) 150

Білгорайські ліси (Польща) 386

Білгородка 272

Білий Камінь, с. Золочівського р-ну

Львівської обл. 392, 393

Білозірка, с. Лановецького р-ну Тернопільської обл. 271

Білокриниця, с. Крем’янецького р-ну Тернопільської обл. 272, 273

Білопілля, с. у Сумській обл. 103, 266, 556

Білорусь 15, 73, 237, 286, 287, 291, 332, 337, 409, 447, 520

Білосток (Польща) 133

Білоусівка 177

Бірки, с. Волинської обл. 273

Бішофсгофен 511

Бобруйськ (Білорусь) 321

Богородчани, Львівська обл. 389

Богочівка, Волинь 273

Боднарів, с. поблизу Калуша 58п

Болгарія 9, 76, 341, 453

Болехів 34п

Болти 271

Борислав, Львівська обл. 145

Борисов (Білорусь) 148, 462

Борсуки, с. на Волині 442п

Борщівка, с. Ковельського р-ну Волинської обл. 272–274

Воря-гин, с. Житомирської обл. 62, 271

Боснія 236

Бохня (Польща) 263, 266

Браїлів 71

Бразилія 523

Бранденбург 42, 53, 504, 506

Братіслава (Словаччина) 36, 397, 398, 467, 474

Брауншвейг" 474

Брацлав, Вінницька обл. 168п, 270, 393–395, 395п

Бремен, Нижня Саксонія 474

Вреслау /Вроцлав/(ГІольща) 31, 74п, 208, 237

Бріз (Словаччина) 397

Бріллов 504

Врно (Чехія) 353

Броди, Львівська обл. 371, 374, 387, 389–391, 393п, 447

Брук над р. Ляйтою [Брук ан дер Ляйт] (Австрія) 474

Брусно (Словаччина) 398

Бубнів, с. 265

Буг, р. 263

Буди, с. Рівненської обл. 272, 273

Будвайс /Чеські Будейовиці/ (Чехія) 479

Бузьк 390

Буковина 60, 61, 470

Буковська Воля (Польща) 265, 266

Буратин-Веселе 262

Бухарест (Румунія) 79

Бучаччина 402

Буяні, с. Волинської обл. 262

Бчолиби 271

В

Ваг, р. у Словаччині 396

Ваймар 486

Валки, с. Харківської обл. 551

Вальгайм 512

Вандерн (Франція) 426

Вапнярка 164п

Варельбуш 473

Варшава 15, 45, 46, 237, 249, 253, 260, 299, 314, 334, 353, 367, 442

Василівна 177

Василішни, с. (Західна Білорусь) 404

Василяиичі, с. 554п

Ватенштедт, Брауншвейг" 39

Вашингтон (США) 15

Везендорф, ПІлезвіГ-Гольштайн 473, 474

Велика Британія, див. також Великобританія 486

Великобританія, див. також Велика

Британія 22, 514, 515, 531

Велівщина, с. 144

Верба, с. Волинської обл. 270, 275

Верхня Кубань, с. 556

Верхня Сілезія (Польща) 480

Видрань 36

Вийків, с. 203

Вировки, с. 295

Висповий Бескид 266

Вишків, Івано-Франківська обл. 273, 274

Відень 24, 26, 29, 35п, 39, 57п, 60, 61, 299, 447, 465, 468, 470

Вілейська область (Білорусь) 148

Віденський район (Білорусь) 148 Вільгівка 275

Вільнюс (Литва) 137, 237, 418

Вінер-Нойштадт (Австрія) 26, 237

Вінківці 273

Вінниця 71, 313, 394

Вінницька область 14

Вір

Вісбаден, Гессен 474

Вісла, р. 218

Вітебськ (Білорусь) 105, 237

Вітебська область (Білорусь) 148

Воґези (Франція) 428

Возденки, Волинь 272

Волєво (Сербія) 322

Волинь 27, 31, 34п, 39, 44, 265, 287, 288, 290–292, 299, 307, 330, 352, 404, 455, 457, 466, 513

Волинська область 204, 205

Волжин 146

Волковинці 71

Волкошів, Волинь 270

Володимир-Волинський 201, 270

Волопінівка, с. Сумської обл. 272

Волчин, с. 333

Воля Стальова (Польща) 39

Воркута (Росія) 519

Воронежська обл. (Росія) 551

Воротнів, с. Луцького р-ну Волинської обл. 271

Ворошиловград /Луганськ/ 187

Воропіиловградська /Луганська/ область 97

Вроцлав (Польща), див. також Бреслау 237, 408п

Вюрцбурґ, Баварія 474

Вюстрау 432

Вязьма, р. (Росія) 218

Г

Гааґа 92

Гадяч, Полтавська обл. 495п

Гай, с. Рівненської обл. 273

Гайделяґер 356, 372, 384

Гайдельберґ, Баден-Вюртенберґ 474

Гайден 480

Гайденау 523

Гайденгайм 383

Гайльбронн, Баден-Вюртенберґ 474

Гайсии 164п

Гакенштайн (Австрія) 32, 33

Галич 467

Галичина 26, 27, 35, 38, 39, 34п, 35п, 44, 71, 250, 291, 292, 306, 309п, 314, 315, 344, 350, 352, 357, 365, 368, 387, 394, 396, 400–402, 424, 425, 455–458, 460, 461, 479, 559

Галле, Саксонія-Ангальт 474

Гальштатт (Австрія) 23

Гальштеттер, о. (Австрія) 29

Гамбурґ (Німеччина) 60, 56п, 60, 323, 468, 474

Ганновер, Нижня Саксонія 115, 468, 473, 474

Ганновер-Гмінден, Нижня Саксонія 21

Геренгайм (Нідерланди) 474

Гільдесгайм, Нижня Саксонія 474

Гімзее, о., Баварія 26, 33, 35, 469 Глинівці, с. Житомирської обл. 74

Глухів, Сумська обл. 132, 186, 556

Голландія 9, 235, 291, 341, 342, 465, 473, 505

Гомель (Білорусь) 145, 553

Горлівка, Донецька обл. 111

Городин 262

Городище, с. Волин. обл. 237, 274

Городище (Білорусь) 147

Городок, с. Волинської обл. 262

Гохштадт 474

Грабове, с. Волинської обл. 270

Греція 119

Грибув (Польща) 418

Грималів, Теребовельщина 71

Грубешів, Холмщина (Польща) 237, 271, 402, 458

Грубешівщина (Польща) 263

Гульчин, Сілезія (Польща) 467, 474

Гуссум, Нижня Саксонія 473

Гусятин 442п

Гута Верхобузька, 392

Гута Пеняцька, Бродівщина 387, 387п, 392

Гуцульщина 37, 424

ґ

Ґедельсдорф, Нижня Саксонія 473, 474

Ґезундбруннен, Нижня Саксонія

Ґера 395п

Ґерліц, Саксонія-Ангальт 502

Ґлаубершталь, с. 84

Ґляйхенберґ 500

Гляц, Сілезія 505

Ґраєво (Польща) 383

Ґрайфсвальд, Мекленбурґ-Передня Пом-меранія 474

Ґрац (Австрія) 237, 363, 439

Ґрефенварт 474

Ґродек (Польща) 418

Ґрон, Шлезвіґ-Гольштайн 474

Ґрон, р. (Словаччина) 474

Ґронец (Словаччина) 398

Ґросскіршбаум (Франція) 426

Ґюрліц 474

д

Дабендорф 313, 314, 439

Далекий Схід 531

Даничів, с. Рівненської обл. 272

Данія 235, 341, 505

Данціґ /Ґданьськ/ (Польща) 57п

Дармштадт, Гессен 474

Дахау 363

Дахшгайн (Австрія) 29

Дахштайнські гори (Австрія) 31

Девіц /Девічі/ (Чехія) 238

Деллерсгайм (Австрія) 236

Дембіца (Польща) 149, 238, 353, 385

Деражне 71

Димарі, м. 142

Дияконів, с. 263

Дмигріїв 275

Дніпро, р. 185

Дніпропетровськ 47, 135, 541

Дніпропетровська обл. 54, 124

Дністер, р. 37, 72

Доброводи, Тернопільська обл. 388

Домбровиця, Рівненська обл. 333 Домбровицький р-н, Рівненська обл. 330

Дон, р. (Росія) 225, 554

Донбас 86, 294, 561

Донецьк 294

Донецька область 97, 329

Донеччина 294, 528

Драва, р. 498

Дрезден, Саксонія 238, 382, 366, 470, 474

Дрогобич, Львівська обл. 31,35п,36

Дрогобиччина 288

Дружкопіль, Донецька обл. 203

Дубно, Рівненська обл. 262, 273

Дубосари (Молдавія) 72

Дудяки 272

Дукля, Карпати 53, 54

Духів 203

Дюссельдорф 480

Е

Ебербах 478

Еґер /Хеб/ (Чехія) 466, 467, 474

Ейкот 555

Екерсдорф 469

Ель-Аламейн (Африка) 152, 342

Ельба, р. 505, 506, 516

Ельзас (Франція) 466

Ельтвіль 474

Емільчино, Житомирська обл. 334

Еммеріх 470

Ерфурт 95

Есмань, Сумська обл. 143, 557

Ессен 426

Естонія 152, 454

Є

Європа 15, 20, 21, 68, 341, 344, 348, 396п, 418, 422, 531

ш*

Жарновіца (Словаччина) 397

Женева (Швейцарія) 118

Жешів (Польща) 150

Жидичин, с. Волинської обл. 202, 265, 270, 272, 274

Жиліна (Словаччина) 396, 397

Житковичі 238, 554

Житомир 102

Житомирська область 97, 330

Жмеринка 71

З

Заальбурґ 477

Загірці 393

Загреб (Хорватія) 498

Закарпаття 31, 140, 230

Закопане (Чехія) 38, 95

Залісся, с. Волинської обл. 271

Заложиці, Тернопільська обл. 388

Залужжя, с. Волинської обл. 271, 273

Зальцбурґ (Австрія) 474

Замойський повіт (Польща) 150

Замостя (Польща) 157п, 238, 402, 541

Заполяр'я 521

Запоріжжя 47

Запорізька обл. 124

Заріччя, с. Волинської обл. 274

Зауберсдорф (Австрія) 26, 29, 31, 35, 35п, 60

Захід 7, 8, 10, 37, 38, 48п, 292, 294, 334, 349

Західна Європа ЗІОп, 398

Західна Німеччина 516, 527

Західна Україна 27–29, 33, 37, 54, 77, 287, 297, 309, ЗІОп, 329, 414, 467, 522, 523

Західний Буг, р. 398

Західно-Казахстанська область 519

Зборів, Тернопільська обл. 390

Збруч, р. 71, 74п

Звєжинець 386

Зволень (Словаччина) 397

Звягель /Новоград-Волинський/ 275,

295

Зеймар 322

Зеннгайм (Австрія) 238

Золота Липа, р. 334п

Золочів, Львівська обл. 71, 390, 391, 393

Золочівщина 467

Зубновичі 334

І

Івангород, станція 164п

Іваничі 265

Іванків, м. 142

Івано-Франківщина 39

Ів’є (Західна Білорусь) 404

Ідріца 238, 556

Ізмаїльська область 124

Ізраїль 9

Індія 9, 341, 528

Індонезія 8

Інсбрук (Австрія) 60

Італія 9, 21, 156, 453, 568

Й

Йогаинесберґ 509

Йозефштадт (Чехія) 21

к

Кавказ 43, 56п, 74, 105, 292, 302, 416, 449, 516

Казахстан

Казімєж (Польща) 418

Каім (Франція) 426

Калач 236

Калинівка, с. Волинської обл. 274

Кальтен-Кірхен, Нижня Саксонія 473

Камениця (Польща) 53

Кам’янець-Подільська (тепер Хмельницька) обл. 124

Канада 56п, 521п, 525, 529

Канів 164п

Карабах 547

Карентан 406

Каринтія (Австрія) 470

Карлсбад /Карлові Вари/ (Чехія) 474

Карпати 32, 34п, 300, 302, 352 Карпатська Україна 28, ЗО, ЗІ, 32, 35п, 39, 77

Карпатські гори 55

Кассель, Нижня Саксонія 474

Катеринослав 4 96п

Катеринославщина 178

Катовіце (Польща) 115, 418

Каховка, Донецька обл. 207

Кемптен, Баварія 474

Кенігсберг^1, Східна Пруссія (Калінінград,

Росія) 56п, 474

Київ 14, 34п, 45п, 270, 285, 286, 302, 384, 447, 551

Київська область 203, 541

Кимполунґ 60

Китай 56п

Кишинів (Молдова) 84

Ківерці, Волинська обл. 272

Кім, о. у Баварії 31

Кішплаґ (Чехія) 363, 365

Кіровоград 93

Кіровоградська обл. 541

Кірхендорф (Верхня Австрія) 32

Клаґенфурт (Австрія) 510

Клан (Польща) 268

Клевань, Волинська обл. 263

Княже, Львівська обл. 392

Коблєнц, Райнлянд-Пфальц 468, 474,

480

Кобрин (Білорусь) 132

Ковель, Волинська обл. 291

Ковно /Каунас/ (Литва) 454

Козелець, Чернігівська обл. 204

Колки, Волинська обл. 272

Коломия, Івано-Франківська обл. 164п Колтів, с. Львівської обл. 391

Кольмар, Ельзас (Франція) 428 Команча (Польща), див. Камениця

Комарно, Львівська обл. 32, 36

Конотоп, Сумська обл. 103,145, 556

Конськ (Росія) 521

Корець, Рівненська обл. 272 Королівська Лєгота (Словаччина) 397, 398

Коросно 37, 38

Коростень, Житомирська обл. 100, 330, 333, 334

Коряниця 274

Костянтинів, с. Сумської обл. 76, 273

Костянтинівна, Донецька обл. 204

Кошиця (Словаччина) 467, 479

Кощевичі, с. 554

Крадки 274

Краків (Польща) 37. 39, 40, 53, 55, 57п, 58п, 265–267, 384, 403, 418, 468, 469, 474

Краківець 57п

Краківщина 150

Краматорськ, Донецька обл. 204

Крамниця (Словаччина) 398

Красне 98

Красностав (Польща) 386

Красьнік (Польща) 150

Кременчук 93, 284

Креме (Австрія) 467, 468

Крем’янець, Тернопільська обл. 132, 270

Кривий Ріг, Дніпропетровська обл. 93,

284

Кривуші, с. Полтавської обл. 431п Крим 52, 86

Криниця (Польща) 38, 53, 95, 468, 479

Кріппенау (Австрія) 31

Кубань (Росія) 85, 225, 551, 554

Куп’янськ, Харківська обл. 187

Курськ (Росія) 199, 238, 394

Кутіна (Хорватія) 238

Кухарі, м. 142

л

Лагойськ 148п

Ламсдорф /Ламбіновіце/ (Польща) 43

Латвія 129, 454

Леґіоново (Польща) 238, 426

Лепель (Білорусь) 144

Лєборк див. також Ляуенбурґ 363

Лєшани (Чехія) 364

Лисичанськ 187

Лисоня 34п

Литва, с. Волинської обл. 146

Ліда (Білорусь) 147

Ліенц (Австрія) 474, 516

Лікоть (Росія) 180

Ліндау, Баден-Вюртенберґ 474

Лінц (Австрія) 467, 469, 474

Лінц-Веґшайд (Австрія) 466

Ліон (Франція) 419

Ліски, с. Волинської обл. 271

Літин 164п

Ліхтенштейн 523

Ліцманштадт, див. Лодзь 114

Лобау 502

Ловічі 57п

Лодзь 46, 58п, 76, 238, 442

Лозова, Харківська обл. 117

Лондон 49, 150, 387п, 402, 510п

Лотарінґія (Франція) 466

Лохвиця, Полтавська обл. 270

Лубни 93

Лужинець, с. 553

Лукашська (Росія) 239

Лукенвальд (Польща) 76, 161

Луцьк, Волинська обл. 98, 262, 291, 390

Любачів (Польща) 306, 385, 386

Любен /Любан/, Сілезія (Польща) 467, 474, 475

Люблін (Польща) 239, 274, 379, 402, 418, 425, 458

Люблінщина (Польща) 150, 385

Людавка 71

Людвіґсгафен, Райнлянд-Пфальц 474

Люксембурґ 466

Люнебурґ, Нижня Саксонія 474

Ляйпціґ 408п

Лянсгут 21 Зп

Ляси 363

Ляуенбурґ /Леборк/ (Польща) 363

Ляшова 274

Львів 14, 28, 31, 34п, 36, 46, 49, 57п, 252, 260, 309п, 314, 345, 352, 367, 368,

390, 391, 393, 396п, 457, 460, 518, 527,

528

Львівська Рясна, с. Львівської обл. 306

Львівщина 368

М

Маґдебурґ, Саксонія 474

Маєрлін 72

Майдан, с. Волинської обл. 270

Майдан Пеняцький, Львівська обл. 270, 390

Майн, р. 478

Майнінґен, Тюринґія 56п

Майнц, Райнлянд-Пфальц.474

Маківка, гора 34п

Макіївка, Донецька обл. 284

Мала Андруга 274

Малашівці, с. Тернопільської обл. 57п

Малужина (Словаччина) 397

Мальмеді (Нідерланди) 474

Мальта, Каринтія (Австрія) 466, 474

Маннгайм, Баден-Вюртенберґ 474

Марібор (Австрія) 499, 500

Маріуполь, Донецька обл. 98, 103, 285

Маціїв, Волинська обл. 132

Мачера 322

Меджилаборець (Словаччина) 36

Мец (Франція) 363, 383

Мєхов (Польща) 266

Мигове, с. Чернівецької обл. 269

Миколаїв, Донецька обл. 84, 294, 518

Милуші 262

Миргород, Полтавська обл. 270

Мілвоукі (США) 525

Міллєрово, с. 178

Мільтенберґ, Баден-Вюртенберґ 474

Мінськ (Білорусь) 15, 133, 279, 462

Мінхенберґ 469

Міттенвальд 72, 522

Могилів (Білорусь) 144

Модрин, с. 264

Модринець, с. 264

Мозир 100

Молдавія 72

Молохів, с. Тернопільської обл. 270

Моравія (Чехія) 467

Моравська Острава (Чехія) 267п

Моравсько-Сілезькі Бескиди 56п

Морочин 263

Москва (Росія) 68, 318, 336, 337, 396, 442, 532, 554, 565

Мочулинці, с. Хмельницької обл. 275

Мукачево, Закарпатська обл. 35п, 467

Мур, р. (Австрія) 267п

Мюнзінґен 323

Мюнстер, Нордргайн-Вестфалія 239, 276, 277, 303

Мюнхен, Баварія 56п, 115, 363, 468, 470, 473, 474

Н

Наблонів, с. (Польща) 266

Наддніпрянщина 250, 250п, 479

Надренія 427

Найссе, Верхня Сілезія 31, 474, 479

Наконечне, с. Львівської обл. 58п

Нанс (Франція) 474

Нападівка, с. Тернопільської обл. 272, 274

Немирів, Вінницька обл. 164п

Нехвирощі, Полтавська обл. 205

Нєполоміце (Польща) 467, 468, 471, 474

Нижній Райн, р. 422

Нижня Сілезія 513

Нискинці 275

Нідеркуннерсдорф 408п

Нідерланди 426

Ніжин, Чернігівська обл. 394

Нікітовка (Росія) 239

Німек 239, 479, 500

Німеччина, по усій книзі

Ніце 121

Ніш /Ніжна Боца/ (Словаччина) 398

Нова Баня (Словаччина) 397

Новий Золь 78п

Новий Санч (Польща) 457, 504

Новий Ульм, Баварія 522, 523

Ново-Горлівка, Донецька обл. 205 Новоград-Волинський, Житомирська обл. 169, 334

Новомайське, с. Дніпропетровської обл. 276

Новомосковськ (Росія) 177

Новочеркаськ 179

Нойбранденбурґ, Мекленбурґ-Передня Поммеранія 474

Нойгаммер /Свєнтошув/ (Польща) 55,

56,72, 239, 366, 368, 370, 389, 394, 395

Ноймаркт 84

Нойштреліп 474

Норвегія 192, 463

Нордиш 271

Нормандія (Франція) 405, 406

Носовиця, с. Рівненської обл. 270, 271

Нюрнберг", Баварія 474, 498

Нью-Йорк (США) 519, 524

О

Обертраун (Австрія) 31

Ободівський район. Вінницька обл. 305

Овруч, Житомирська обл. 169, 554, 555

Оґлау, Сілезія (Польща) 474

Одер, р. 485

Одеради, Волинська обл. 205

Одерберґ, Сілезія (Польща) 475

Одеська область 124, 322

Ожевськ 334

Ожидів, с. Львівської обл. 389

Ойгополь 164

Олевськ, Житомирська обл. 101

Олександр-Куявський 213п

Олика, Волинська обл. 273

Оломоунец (Чехія) 472

Ольденбурґ, Нижня Саксонія 143, 468, 471, 474

Онишківці, с. Рівненської обл. 272

Опава (Польща), див. також Троппау 465

Оранієнбурґ (Австрія) 363

Орджонікідзе, Брянщина (Росія) 112, 239

Орел (Росія) 112, 394

Оришківці, с. Тернопільської обл. 270

Осінторф (Росія) 180

Оснабрюк, Нижня Саксонія 474

Осташки, с. Хмельницької обл. 273

Острів, с. Волинської обл. 274

Острів Любельський (Польща) 150

П

Павлоград 177

Палестина 9

Палога 36

Пардубіце (Чехія) 69

Панталовичі, с. 65

Париж (Франція) 49, 342, 419

Парчев (Польща) 150

Пассау 517

Пашково 147

Пеліца (Польща) 418

Пеняки, с. Львівської обл. 392

Переворськ (Польща) 213п, 457, 468

Перемишляни, Львівська обл. 393

Перемиїплянщина, Львівська обл. 289

Перемишль (Польща) 41, 45, 62, 457

Пересоловичі, Холмщина (Польща) 193

Петриків /Піотркув/ (Польща) 239

П’ємонт (Італія) 21

Пирятин, Донецька обл. 205

Південна Буковина

Південна Греція 161

Південна Словаччина 397

Південна Україна

Південна Франція 419

Південно-Східна Азія 528

Північна Буковина 75

Північна Росія 126

Північний Кавказ 520

Північно-Західна Галичина 504

Підберезове (Словаччина) 398

Підбужці 275

Підвисоке, с. Тернопільської обл. 270

Підгаєччина, Тернопільська обл. 390

Підгайці 262

Підлісся, с. Волинської обл. 270

Підляшшя 402, 479

Піковіц /ІІіковічі/, Богемія (Чехія) 363

Пінська область (Білорусь) 332

Піренейські гори (Франція) 383, 405

Піщатинці, с. Тернопільської обл. 273

Платтінґ, Баварія 515

По, Піренеї (Франція) 383

Подебради (Чехія) 115

Поділ 142

Подоляни, с. Рівненської обл. 270

Позен-Трескау (Польща), див. також Познань 363

Познань (Польща), див. також Позен-Трескау 241

Покрівка, Волинь 157п

Покуття 352, 424

Полісся 99п, 287

Полоцьк 148

Полочани 146

Полтава 141, 322, 551

Полтавська область 97, 541

Польща 22, 24, 27, 28, ЗО, 31, 35, 37, 42, 43п, 44, 50, 237, 238, 250, 252п, 287, 301, 353, 384, 396п, 402, 418, 436, 465, 467, 495п, 504, 518. 519, 522

Помор’я, Сілезія 466

Пониква 392

Попівка, с. Вінницької обл. 272

Попрад (Словаччина) 396

Постелівці, с. 61

Потиличі, с. Львівської обл. 145

Потсдам 15, 74, 486

Почапи, с. Львівської обл. 393

Прага (Чехія) 15, 74п, 430, 474, 491, 508–510, 516

Пресбурґ /Братіслава/ (Словаччина) 484 Проскурів, Хмельницька обл. 71, 394 Пруссія 21, 60

Пряшів (Словаччина) 33, 36, 474

Пустків (Польща) 239

Пфорцгайм 474

Пютніц, Мекленбурґ-Передня Поммера-нія 466, 468, 479, 480

Пятра-Нямц (Румунія) 83

Р

Рава-Руська, Львівська обл. 385, 390

Равенсбурґ, Баден-Вюртенберґ 474

Радвеґ, Бранденбурґ 504

Радехівщина, Львівська обл. 467

Радимно (Польща) 66

Радкерсбурґ (Австрія) 500

Радольфцель 363

Радомишль 169

Радянський Союз, див. також. СРСР, Росія 44п, 68, 251, 308, 319, 331, 335–339, 391, 415, 485, 512, 514, 515, 517, 518, 522

Растенбурґ 393

Рахманів 270

Реґенсбурґ 419, 473, 517, 522

Ремалярд (Франція) 427

Ременів 34п

Ремптендорф, Тюринґія 480

Риґа (Латвія) 129

Рим 140

Рівне 95, 98, 288, 298, 299, 330, 333, 556

Рівненська область 15, 97, 313

Ріміні (Італія) 511

Річ Посполита, див. також Польща 43п, 76

Роґонча (Хорватія) 322

Розбір Круглий 139п

Розважів, м. 142

Розенберґ (Словаччина) 397, 398

Рокитниця, с. Волинської обл. 273

Ромни, Сумська обл. 123, 186, 280, 555 Російська імперія, див. також Росія 309, 316, 329, 395п, 529

Росія, див. також Радянський Союз, СРСР 22п, 309, 312, 316, 329, 344, 358п, 395п, 411, 413, 417, 443, 529

Ростов над Доном (Росія) 135, 239

Ростовська область (Росія) 519

Ротенбурґ, Баден-Вюртенберґ 474

Роттердам (Швейцарія) 25

Рудніца 322

Румунія 9, 20, 27, 60, 70, 453, 489

Рута Яворська, с. 147

Ряшів 65

с

Саар (Франція) 466

Саарпфальц, Райнлянд-Пфальц 474 Салье-де-Беарн, Піренеї (Франція) 383 Самбір, Львівська обл. 36, 37, 465 Саикт-Петербург (Росія) 252п Сапанів, с. Тернопільської обл. 273 Сарии, Рівненська обл. 98, 298

Сатанів 71

Сатурці, с. 152, 274

Сахновщинський район, Харківська обл. 207

Свіс, с. 274

Севський район 555п

Сена, р. (Франція) 427

Сербія 240, 523

Сибір (Росія) 358, 414, 431, 518

Сингапур 8

Сілезія 95, 362, 475, 480, 481

Сімферополь, Крим 162

Сімферопольська область, Крим 152

Скаржиськ, с. 40

Сквира, Київська обл. 99п

Словацька держава, див. також Словаччина 396

Словаччина 9, 27, 29, 34, 35, 36, 40, 42, 55, 74, 276, 354, 384, 396–399, 447, 453, 465, 479, 510п

Словенія 384, 498,

Смоленськ (Росія) 181, 462

Снятин 62

Сокаль, Львівська обл. 390

Соколівка, станція 164п

Соловки (Росія) 164п

Соснівка, с. Волинської обл. 273

Спасів, Львівська область 58п

Спиколоси 272

СРСР, див. також Радянський Союз, Росія 7, 8, 13, 17, 21, 22, 28, 35, 37, 38, 41, 42, 44п, 251, 292, 311, 315, 317, 331, 333, 335–338, 343, 346, 396п, 437, 438, 448, 485, 512, 513, 515, 517–519, 522, 531, 536, 537

Сталінград /Волгоград/ (Росія) 152, 342

Сталіно /Донецьк/ 135

Сталіногорськ (Росія) 394

Сталінська /Донецька/ область 541п

Стальне, с. 273

Станіславів /Івано-Франківськ/ 58п Стара Горлівка, Донецька обл. 166 Старокостянтинів 136

Стасів 391

Стішок 272

Стовпце (Польща) 239

Стокгольм (Швеція) 241

Страсбург, Ельзас (Франція) 474 Страховіце (Польща) 39, 40

Стрий, Львівська обл. 36

Стрипа, р. 34п

Стрілецький Кут, с. Чернівецької обл. 269

США, див. також Америка 7, 9, 13, 22, 22п, 56п, 277, 310, 436, 438, 441, 485, 486, 514, 519, 523

Судети (Чехія) 26

Судецьке Підгір’я 513

Суземки 177

Суми 96, 543, 556

Сумська область 97, 541

Суходоли, с. Львівської обл. 392 Сушно, с. Львівської обл. 145

Схід 41, 51п, 60, 105, 291, 294, 297, 309, 316, 348, 393, 400, 406, 409, 411–413, 433, 437, 442, 453, 482, 536

Схід Європи, див. також Східна Європа 20, 56п, 283

Східна Галичина 28

Східна Європа 7, 24п, 25, 62, 64, 252, 317, 324, 328, 344, 409, 453, 467, 471, 481, 482, 531–534

Східна Німеччина 462

Східна Пруссія 29, 86, 404

Східна Словаччина 33, 396п

Східна Україна 25, 87, 265, 278, 294, 317, 329, 400, 433, 455, 460, 461, 479 Сян, р. (ІІольщ) 27

Сянок (Польща) 34, 36

Т

Таврія, Крим 280

Танва, р. (Польща) 385

Тараща, Тернопільська обл. 124

Тарб (Франція) 383

Тарґовіско (Польща) 266

Тарґовіце (Польща) 263

Тарногород (Польща) 385, 386

Темнівка, станція 164п

Теодосія (Феодосія), Крим 108 Тепліце (Словаччина) 288

Терек (Кавказ) 225, 554

Тернопіль 57п, 71, 273, 388, 390, 394, 479

Тернопільщина 61, 294, 467

'Гетильківці, с. Тернопільської обл. 274 Тетчен 505

Тилявка, с. Тернопільської обл. 270, 274

Тисмениця, Івано-Франківська обл. 164п, 467

Тифліс 252п

Тихий Дон 306

Тірґартен, Бранденбурґ 474

Томатів (Польща) 385, 407

Торонто (Канада) 15

Торчин, Волинська обл. 270, 274

Травнів (Боснія) 322

Тренчин (Словаччина) 479

Трієр (Східна Німеччина) 383, 474

Троїтау /Опава/, Сілезія (Польща) 467, 468, 474, 478

Тудерковичі 272

Тульчин, Вінницька обл. 164п

Турецька імперія, див. також Туреччина 119

Туреччина 21

Турка, Івано-Франківська обл. 36

Туре (Франція) 468, 473

Тур’я, с. Рівненської обл. 273

Тюринґія 480

У

Угорак 270

Угорщина 9, 28, 42, 55, 341, 354, 453, 467, 489

Угринів, с. Львівської обл. 145

Укосава 322

Україна, по усій книзі

Уланів (Польща) 385, 386

Уляники, с. Волинської обл. 262

Ульм, Баден-Вюртенберґ 474

Умань, Черкаська обл. 92, 301

Унтилівка 72

Урал (Росія) 414

УРСР 337

Усичі, с. Волинської обл. 262, 273

Устилуга 263

Ушич 144

Ушлин 270

ф

Фарґе, Нижня Саксонія 473

Фельдбах (Австрія) 500

Фелькермаркт (Австрія) 510

Фельтен 473, 474

Фершвайлер 356, 383

Філадельфія (США) 525

Фінляндія 9, 133

Фінов, Бранденбург 473, 474

Фленсбурґ, Шлезвіґ-Гольштайн 473, 474, 479, 517

Фокшани (Румунія) 72

Фрайбурґ 15

Фрамполь (Польща) 386

Франкфурт над Майном 239, 426

Франкфурт над Одером 73

Франція 9, 21, 42, 43п, 49, 57п, 291, 341, 383, 395п, 404, 419, 424, 447, 453, 474, 541

ФРН 527, 529

Фрумозуль, с. 60

Фюрстєнвальд 75

Фюрт, Баварія 474

X

Харків 93, 187, 331, 431, 543, 560

Харківська область 97, 541

Харківщина 207

Харкове 274

Хатинь (Білорусь) 148п

Хеб (Чехія), див. також Еґер 465

Херсон 86, 253

Херсонська область 518

Хильчиці, с. Львівської обл. 393

Хмєлєк (Польща) 356

Холм (Польща) 41, 45, 77, 240, 458

Холмщина 261, 263, 354, 387, 402, 458

Холодний Яр 165п, 295

Хорватія 158, 354, 418

Хорватська держава, див. також Хорватія 236

Хуст, Закарпатська область 57п

ц

Цвішенґан 473

Центральна Азія 45п

Центральна Європа 302

Центральна Словаччина 397

Центральна Україна 294, 317, 400, 461

Цєшанув (Польща), див. також Чесанів 385

Цєшин (Польща) 418

Цирби 272

ч

Ченстохів (Польща) 240, 518

Чернівецька область 124

Чернівці 83

Чернігів 135, 330, 437, 447

Чернігівська область 124

Черничин 264

Чесанів /Цєшанув/ (Польща) 385, 386

Чеські Будейовипі (Чехія), див. також Будвайс 479

Чехія 27, 42, 61, 76, 465, 467, 508

Чехословаччина 20, 74п

Чечельницький район, Вінницька обл. 305

Чорна, с. Хмельницької обл. 272

Чорне море 298, 431

Чорнобаївка, с. Херсонської обл. 518

Чортківщина 149, 467

Чорштин 266

Чугуїв, Харківська обл. 495

ш

Шатова 272

Швейцарія 241, 485

Шельпаки, Тернопільська обл. 388

Шепетівка, Хмельницька обл. 388

Шербурґ, півострів 278

Шистів, с. Волинської обл. 274

Шляйфе, Сілезія 467, 468, 474, 480, 481

Шостка, Сумська область 177, 555п

Шпітталь, Каринтія (Австрія) 511

Шпола, Дніпропетровська обл. 205

Штаєр (Австрія) 469

ПІтеттін /Щецін/ (Польща) 115

ПІтральзунд 474, 479

Штрасгофен 467

Штуттґарт, Баден-Вюртенберґ 83

Шумбар, с. Тернопільської обл. 270

щ

Щебжинецьке плоскогір’я (Польща) 386

Щепірно (Польща) 213п

ІЦецін (Польща), див. також Штеттін 314

ІО

Югославія 27, 447, 522

Юзвин, с. Вінницької обл. 71

Я

Яворів, Львівська обл. 58п, 71

Яйськ 185

Якимівці, с. Тернопільськоі обл. 273

Ямтсвеґ (Австрія) 511Янівка 272

Янзенув (Польща)

Японія 8, 9, 56п, 514, 528

Ярмолинці 71

Ясенів, с. Львівської обл. 393

Ясенівці, с. Львівської обл. 393 Яси 83

Боляновський А. Українські військові формування в збройних силах Німеччини (1939–1945) І Львівський національний університет ім. Івана Франка; Канадський інститут українських студій Альбертського університету. — Львів, 2003. - 686 с., іл.

У праці йдеться про українські національні військові підрозділи, частини та з’єднання, що діяли на боці німецької армії в роки Другої світової війни. Автор висвітлює історію національних леґіонів, допоміжних і охоронних частин, батальйонів Українського Визвольного Війська (УВВ), дивізії "Галичина”, юнацьких протиповітряних та інших формацій, створених з українців. Описано їх використання німецькими установами як доіїоміжного фактору в рамках психологічної війни і воєнних дій проти Радянського Союзу. Особливу увагу звернено на політику Німеччини у справі створення цих формацій. Показано зусилля частини українських політичних та військових діячів, спрямовані на використання цих формувань з метою пропаґування ідей українського визвольного руху. Використано матеріали архівів України, Німеччини, США, Польщі, Білорусії, Чехії, а також численні публікації стосовно цієї проблеми в книгах, журналах та газетах.

На обкладинці: українські добровольці під час вишколу. Гайделяґер, жовтень 1943.

Авторські права застережено. Будь-який передрук можливий тільки з дозволу автора. При використанні інформації посилання на книгу обов’язкове.

Примечания

1

Воєнний знциклопедический словарь. Пред. гл. ред. комиссии Н. В. Огарков. — Москва: Военное издательство, 1983. — С. 291.

2

Детальніше див.: Kahin G. МсТ. Nationalism and Revolution in Indonesia. - Ithaca, NY (USA): Cornell University Press, 1952.

3

Детальніше про це див: Gosztony Р. Hitlers Fremdenheere. Das Schicksal der nichtdeutschen Armeen im Ostfeldzug. - Düsseldorf: Rcon Verlag, 1976; Charles K., Nakladal B. Germany’s First Ally: Armea Forces of the Slovak State, 1939–1945. -Atglen, PA (USA): Schiffer Military History, 1998; Littlejohn D. Foreign Legions of theThird Reich [in four volumes].- Vol. 3: Albania, Czechoslovakia, Greece, Hungary and Yugoslavia. - San Jose, CA (USA): Roger J. Bender Publishing. 1985.

4

Weber М. Zionism and the Third Reich // The Journal for Historical Review. - July-August 1993. - Vol. 13. - № 4. - P. 39; Rigg В. M. Hitler’s Jewish Soldiers. The Untold Story of Nazi Racial Laws and Men of Jewish Descent in the German Military. - Kansas (USA): University Press of Kansas, 2002.

Список основних джерел і бібліографію з проблеми подано після основного тексту праці.

5

Чередниченко В. Націоналізм проти нації. — К.: Політвидав України, 1970; Дмитрук К. Є. Безбатченки. Правда про участь українських буржуазних націоналістів і церковних ієрархів у підготовці нападу фашистської Німеччини на СРСР. — Львів: Каменяр, 1974; Дмитрук К. Є. Приречені. Буржуазно-націоналістичні та уніатські провокатори на послугах фашизму та імперіалістичної реакції. — Львів: Каменяр, 1981.

6

Книш 3. Військові Відділи Націоналістів в 1939 році // Вісті Братства колишніх вояків 1-ої УД УНА. Орган військово-політичної думки Крайової Управи Братства кол. вояків 1 УД УНА в Німеччині (далі — Вісті…). — Вересень 1961. — Ч. 103. — С. 76–77.

7

Кальба М. "Нахтіґаль” (Курінь ДУН) — у світлі фактів і документів. — Денвер (США), 1984. Інформаційно доповнене видання цієї книги польською мовою див.: Kalba М. Nachtigal. Ukrainski Batalion 1941 r. - Detroit-Lwow: Wydawnictwo Druzyny Ukrainskich Nacjonalistow, 1995.

8

Крохмалюк P. Українська військова формація у німецькій армії "Пума” у Другій світовій війні. [Рукопис, б. м.]

9

Шанковський Л. Українське Визвольне Військо // Енциклопедія Українознавства. — Т. 9. — Париж-Нью-Йорк: Видавництво "Молоде життя”, 1966. — С. 3407.

10

Гунчак Т. У мундирах ворога. — К.: ТЙібідь, 1994; Logusz М. О. Galicia Division. The Waffen-SS 14th Grenadier Division 1943–1945. - Atglen, PA (USA): Schiffer Military History, 1997; Melnyk M. To Battle. The Formation and History of the 14th Waffen-SS Grenadier-Division der SS. - Solihull (UK): Helion & Company, 2002. Гриневич І. В. До генези німецької протиповітряної служби т. зв. юнаків і юначок // Вісті Комбатанта. Український військовий журнал. — Торонто — Нью-Йорк, 1999. — Ч. 5–6. — С. 59, 61, 63, 65–66.

11

Буртик І. Тернистий шлях Другої дивізії УНА. — Ню-Йорк — Кліфтон: Накладом об’єднання вояків Другої дивізії УНА, 1994.

12

Tys-Krokhmaliuk (Krokhmaliuk) Y. Guerra у Libertad. Historia de la Division “Halychyna“ del cjersito Nacional Ukranio. - Buenos Aires (Argentina), 1961.

13

Малецький М. Українські військові формації в Другій світовій війні // Ювілейний Альманах Українського Братського Союзу з нагоди 75-ліття, 1910–1985. — Спрантон (США): Видання Українського Братського Союзу, 1985. — С. 173–177; Potichnyj Р. Ukrainians in World War II Military Formations: An Overview // Ukraine during World War II: History and Its Aftermath; А Symposium. Edited by Yury Boshyk. Assisted by Roman Waschuk and Andriy Wynnyckyj. - Edmonton: Canadian Institute of Ukrainian Studies, University of Alberta, 1986. - P. 61–66.

14

Bihl W. Ukrainer als Teil der Streitkräfte des Deutschen Reiches im Zweiten Weltkrieg // Österreichische Osthefte.-Wien. 1987.- Nr. 29. - S. 28–55.

15

Littlejohn D. Foreign Legions of the Third Reich [in four volumes]. - Vol. 4: Poland, the Ukraine, Bulgarin, Romania, Free India, Estonia, Latvia, Lithuania, Finland and Russia. - San Jose, 1987. - P. 38–49.

16

Jurado C. C. Rompiendo las Cadenas. La Division Ucraniana de las Waffen SS. - Granada (Spain): GarciaHispän, 1995; JuradoC.C.Breaking the Chains. I4Waffen-Grenadier-Division der SS and Other Ukrainian Volunteer Formations, Eastem Front, 1942–1945. Translated by Roberta Haigh. - Halifax, West Yorkshire (UK): Shelf Books Ltd, 1998; Internet: www.shelf.dircon.co.uk/stl61.htm

17

Косик В. Україна і Німеччина у Другій світовій війні. — Париж— Нью-Йорк-Львів: Видання Наукового товариства імені Т. Шевченка, 1993. — С. 72–73, 146–155, 309, 358–359 та ін.

18

Колесник А. Грехопадение. Генерал Власов и его окружение. — Харьков: Простор, 1991; Русак А. В. Союзники гитлеровской Германии в войне против СССР 1941–1945. — К.: Институт истории Украиньї НАН Украиньї, 1998.

19

Дробязко С. И. Вторая мировая война 1939–1945. Восточньїе легионм и казачьи части в вермахте. — Москва: ООО "Фирма "Издательство АСТ”, 1999; Дробязко С., Каращук А. Восточньїе добровольцьі в вермахте, полиции и СС. — Москва: Фирма "Издательство "АСТ”, 2000; Окороков А. В. Антисоветские воинские формирования в годьі Второй мировой войньї. — Москва: Воєнний университет, 2000.

20

Neufeld! H.-J., Huck J., Tessin G. Zur Geschichte der Ordnungspolizei 1936–1945. (Schriften d. Bundesarchivs. Bd 5.) — Bd. 2: Die Stäbe und Truppeneinheiten der Ordnungspolizei. - Koblenz: Bundesarchiv in Koblenz, 1957; Tessin G. Verbände und Truppen der deutschen Wehrmacht und Waffen-SS im Zweiten Weltkrieg 1939–1945. -Bd. I. Die Waffengattungen — Gesamtübersicht. Bearbeitet auf Grund der Unterlagen des Bundesarchiv-Militärarchiv; Hrsg, unter Mitarbeit von Brün Meyer, mit Unterstützung des Bundesarchivs und des Arbeitskreises für Wehrforschung. -Osnabrück: Biblio Verlag, 1977; Tessin G. Verbände und Truppen… — Bd. 3. Die Landstreitkräfte 6-14. - Osnabrück, 1979; Neulen H.-W- An deutscher Seite. Internationale Freiwillige von Wehrmacht und Waffen-SS. - München: Universitas, 1985.

21

°

Nicolaisen H.-D. Die Flakhelfer. Luftwaffenhelfer und Marinehelfer im Zweiten Weltkrieg.-Berlin/Frankfurt a.M./Wien: Ullstein, 1981; Müller W. Die schwere Flak. -Dorheim: Podzun-Pallas Verlag, 1988; Stöber H. Die Flugabwehrverbände der Waffen-SS. Aufstellung, Gliederung, Luftverteidigung und Einsatz an den Fronten. - Pr. Oldendorf: K. W. Schütz Verlag, 1988.

22

.

23

Seidler F. W. Zur Führung der Osttruppen in der deutschen Wehrmacht im Zweiten Weltkrieg // Wehrwissenschaftliche Rundschau — 1970. - H. 12. - S. 683–702; Хофф-ман Й. История Власовской армии. Пер. с нем. — Париж: УМСА-Пресс, 1990; Ленивов А. К. Под казачьим знаменем. Зпопея Казачьего Стана под водительством Походньїх Атаманов Казачьих Войск С. В. Павлова и Т. И. Доманова в 1943–1945 г.г. Материальї и документьі. — Мюнхен: Издание автора, 1970.

Stein G.H.Hitler’s Elite Guard at War 1939–1945.The Waffen SS.-Ithaca,NY(USA): Cornell University Press, 1964; Newland S. J. Cossacks in the German Army in 1941–1945,- Portland, OR (USA): Frank Cass, 1991; Elliott M. Soviel Military Collaborator // Ukraine during World War II… — P. 89–104.

24

Gross J. Т. Polish Society under German Occupation: The General Government. 1939-

1944. -Princeton, NJ.: Princeton University Press, 1979.- P.l32-135, 186–194,302-303; Kolko G. Century of War. Politics, Conflict and Society since 1914. - New York: The New Press, 1994. - P. 495.

Kamenetsky I. Hitler’s Occupation of Ukraine, 1941–1944: A Study of Totalitarian Imperialism. - Milwaukee (USA); Marquette University Press, 1956. - P. 62; Littlejohn D. The Patriotic Traitors: A History of Collaboration in German occupied Europe. 1940-

1945. - London: Heunemann, 1972. - P. 334; Landwehr R. Ukrainian Volunteers in Other Waffen-SS Divisions // Siegrunen. The Waffen SS in historical perspective. -Vol. IX.-Brookings,OR (USA), 1987. - Whole number55;MunozA. J.Hitler’sEastem Legions. Vol. II. The Osttruppen. - Bayside, NY (USA): Axis Europa Books, 1997.

25

Гірняк Л. На стежках історичних подій. Карпатська Україна і наступні роки — спогади, матеріали. — Нью-Йорк: Накладом автора, 1980.

26

Ортинський Л. Дружини Українських Націоналістів (ДУН) (Із історії Групи "Південь”) // Вісті… - Серпень-вересень 1952. — Ч. 8–9 (22–23). -С. 2–7; Бойцун Р. Легіон ДУН (Дружин Українських Націоналістів) // Вісті Комбатанта. — Торонто-Нью-Йорк, 1982. — Ч. 5–6. — С. 47–51.

27

Grosskurth Н. Tagebücher eines Abwehroffiziers, 1938–1940. - Stuttgart: Union Deutsche Verlagsanstalt, 1970; Leverkuehn P. German Intelligence. - New York: Weidenfeld & Nickolson, 1954; Puluj H. A. Herbst 1939. Aus Feldpostbriefen. - Litzdorf: Druckgenossenschaft CICERO eGmbH, 1980; Puluj А. H. Aus Feldpostbriefen (Oktober 1939-März 1941).

28

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо (до історії маловідомої ще справи) // Вісті… - Мюнхен, 1953. - 4.1–2 (27–28). — С. 4–6; Філоненко П. Збройна боротьба на Волині (Спогади учасника) (Бібліотека літопису Волині. Редагує Колегія. Ч. 4). — Вінніпег, Манчестер: Накладом Волинського Видавничого Фонду, 1958; ФурґалаА. Маловідоме з історії Українського Визвольного Війська (УВВ) // Вісті Комбатанта. — 1993. -Ч. 5–6. — С. 107–108; Головенко В. Батальйони 121 і 116 (до історії УВВ) // Вісті… - 1953. — Ч. 9-10 (35–36). — С. 10–11; Пасічник Ю. Українські 115 і 118 курені в боротьбі з совєтською диверсією (уривки з щоденника з 1941–1944 рр.)// Вісті… - Листопад 1957. — Ч. 7-10 (78–81). — С. 9–12, 16; Грудень 1957. — Ч. 11–12 (85–86). — С. 8–11.

29

Городиський О. Два дні в партизанці (причинки до історії Українського Легіону Самооборони) // Самостійна Україна. — Чікаґо, липень 1962. - № 7 (161). — С. 22–26; Гірняк К. Український Легіон Самооборони. Причинки до історії. — Торонто: Накладом старшин і вояків легіону, 1977; Каркоць-Вовк М. Від Вороніжа до Українського Легіону Самооборони. — Міннеаполіс, 1995.

30

Зелений 3. Українське юнацтво у вирі Другої світової війни. — Торонто: Накладом Братствв вояків 1-ої УД УНА, 1965; Білостоцький Т. Спогади. — Б.м.: Накладом Братства кол. вояків 1-ої УД УНА, 2000.

31

Мединський С. Дивізійними стежками. Спогади. — Торонто: Printed by Beskyd Graphics Ltd., 1991; Новосад П. З Україною в серці. Спогади. — Львів: Каменяр, 1995; Paziuk М. Victims of Circumstance. А Ukrainian in the Army of the Third Reich. - Werexham (UK): Bridge Books, 1993.

32

Shandruk P. Anns of Valor. - London: Robert Speller & Sons Publischers, 1959; Гладич В. До історії 2-ої УД УНА // Вісті Комбатанта. — 1971. -Ч. 5. — С. 73; Гончарук В. Дещо про бриґаду "Вільна Україна” // Вісті Комбатанта. — 1988. — Ч. 5–6. — С. 64–66; Дяченко П. Протипанцирна бриґада "Вільна Україна” // Вісті Комбатанта. -1972. — Ч. 4. — С. 8–16; Жила В. Парашутна бриґада Української Національної Армії (спомин про спроби її формування) // Вісті Комбатанта. — 1995. — Ч. 4. — С. 62–69; Полтава Л. Спогад про дивізію "Вільна Україна” // Визвольний шлях. — Мюнхен, 1981. — Кн. 6. — С. 749–752.

33

Manstein Б. Verlorene Siege. - Bonn: Athenäum Verlag, 1955; Типпельскирх K. История второй мировой войньї. — Москва: Издательство иностранной литературьі, 1956; Görlitz W. Der deutsche Generalstab. Geschichte und Gestalt. -Frankfurt/Main: Verlag Frankfurter Hefte, 1953; Warlimont W. Im Hauptquartier der deutschen Wehrmacht 1939–1945. Grundlagen — Formen — Gestalten. - Frankfurt am Main-Bonn: Athenäum Verlag, 1964.

34

Heike W.-D. The Ukrainian Division “Galicia“, 1943-45: A Memoir. Translated by A. Wynnyckyj, with an introduction by J. Armstrong.-Toronto-Paris-Munich: Edited by Yury Boshyk, 1988.

35

Kleist P. Zwischen Hitler und Stalin, 1939–1945. - Bonn: Athenäum Verlag, 1950; Пляни німців щодо України (інтерв’ю з проф. Менде) // Український Самостійник. — Мюнхен, 24 грудня 1950. — Ч. 50. — С. 3; Arlt Е Polen-, Ukrainer-, Juden-Politik im Generalgouvernement fürdie besetzten Ostgebiete 1939/40 und in Oberschlesien 1941/43 und im Freiheitskampf der unterdrückten Ostvölker. Dokumente, Äusserungen von Polen, Ukrainern und Juden. Richtigstellungen von Fälschungen. Erinnerungen eines Insiders. - Lindhorst: Wissenschaftlicher Buchdienst Herbert Taege, 1995.

36

Clausewitz С. V. Vom Kriege. - Berlin: Rowohlt, 1992.- S. 215–221.

37

Навіть у роки інтервенції проти більшовицької Росії англійський та американський уряди підтримували тільки російські антирадянські сили, одним із проявів чого була блокада на перевезення в Україну військової допомоги протягом усього часу перебування УНР у стані війни проти Добровольчої армії російського генерала Антона Денікіна. Державний секретар СИТА Роберт Лансінґ наклав ембарго на вивезення в Україну закуплених зі складів американської армії в Марселі одягу, взуття й ліків, за які українська місія в Парижі заплатила готівкою 8 500 000 доларів (у тому числі медикаментів та ліків вартістю 1 250 000 доларів). Лансінґ заборонив їх вивозити, кажучи, що США не визнають України, а лише Росію, й тому не можуть вступати в жодні торговельні відносини з урядом УНР — хоча, як відомо, американці мали право торгувати навіть з каннібалами. Прикметно, що у даному випадку йшлося лише про одяг, взуття та ліки, а не про збройну допомогу Україні (Максимчук І. С. Нарис історії роду Петрушевичів. — Чікаґо, 1967. — С. 191–192).

38

Luciuk L. Y., Kordan В. S. Anglo-American Perspectives on the Ukrainian Question 1938–1951. A Documentary Collection. - Kingston, Ontario (Canada): The Limestone Press, 1987.- P. I–III.

39

Про контакти УВО з німецькими військовими колами у 1923–1928 рр. див.: Bolianovs’kyi А. Cooperation between the German Military of the Weimar Republic and the Ukrainian Military Organization in 1923–1928 // Harvard Ukrainian Studies. - Vol. XXIII (1/2). - Cambridge (USA), 1999. - P. 73–84.

Центральний державний архів громадських об’єднань України у Києві (далі — ЦДАГО України). — Ф. 57 — Колекція матеріалів з історії Комуністичної партії України. — Оп. 4. — Сир. 340. — Арк. 4.

40

Abshagen К.-Н. Canaris. Patriot und Weltbürger. - Stuttgart: Union Deutsche Verlaganstalt, 1954.-S. 214.

41

Вернер Маркерт народився 3 грудня 1905 р. Доктор філософії; до 1939 р. викладав у Ляйпціґському університеті. Був діячем Товариства вивчення Східної Європи (Gesellschaft zum Studium Osteuropas). Як спеціальний керівник ("зондерфюрер”) до квітня 1942 р. працював начальником підвідділу ”ION” 2-го відділу абверу (керівництво командами вермахту на Східному фронті). Згодом в 2-му відділі абверу виконував інші функції, спрямовані насамперед проти Польщі та Юґославії (Мадер Ю. Империализм: шпионаж в Европе вчера и сегодня. Сокр. пер. с нем. — Москва: Политиздат, 1985. — С. 85).

42

Мадер Ю. Империализм: шпионаж… — С. 89.

43

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 280. Bundesarchiv in Berlin (ВА), Abteilung in Potsdam. - Deutsche Stiftung. - Akt. 987. - S. 167.

44

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. — 338. — Арк. 280–281. Книш 3. Дух, що тіло рве до бою… (Юліян Головінський, Крайовий Командант У. В. О.). — Вінніпег: Накладом 4 Відділу ОДВУ ім. Ю. Головінського, 1951. — С. 94.

45

Ріхард Ярий (Jary) народився 14 квітня 1898 р. у Жешові в змішаній чесько-польській сімї. З кар’єрних спонукань вписав у паспорті, що є німцем. У 1917 р. закінчив військово-технічну школу в Медлінзі під Віднем. Після завершення Першої світової війни, не маючи подібно до багатьох інших австрійських вояків інших перспектив, подав у посольстві ЗУНР у Відні заяву про вступ до УГА. Як поручник почав організовувати окрему кавалерійську бриґаду й в 1920 р. отримав звання сотника. Після короткочасного інтернування у польських таборах для українських вояків у 1921 р. переїхав на постійне проживання до Німеччини, де прийняв громадянство цієї країни. У Берліні відновив існуючі з часів УГА контакти з Є. Коновальцем і увійшов до складу керівництва УВО й з 1929 р. ОУН. За дорученням Коновальця у міжвоєнний період налагодив і підтримував зв’язки з німецькими військовими колами (Центральний державний архів вищих органів влади і управління України у Києві (далі — ЦДАВО України). — Ф. 4628 — Колекція трофейних документів про співробітництво українських націоналістів та керівників УПА з німецько-фашистськими окупантами. — Оп. 1. -Спр. 10 — Арк. 128–129).

46

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 75–76.

47

Державний архів Львівської області (ДАЛО). — Ф. 1 — Львівське Воєводське Управління. — Оп. 51. — Спр. 1057. — Арк. 79.

48

Там само. — Арк. 86.

49

Швагуляк М. Українське питання в міжнародних політичних кризах // Вісник Львівського університету. Серія історична. Вип. 35–36. — Львів: ЛНУ ім. Ів. Франка, 2000. — С. 309–312.

50

Военно-исторический журнал. — 1991. — № 12. — С. 22.

51

СССР в борьбе за мир накануне Второй мировой войньї (сент. 1938 — август 1939 гг.). Документи и материальї. — Москва: Политиздат, 1971. — С. 234–235, 377–378.

52

Гірняк Л. На стежках історичних подій. Карпатська Україна і наступні роки — спогади, матеріали. — Нью-Йорк: Накладом автора, 1980. — С. 260.

53

OKW/Abwehr ІІ/І. Besprechung mit dem Ukrainischen Militärstab. Anwesend: Chef Abw. II, Leiter 1, 1 (ON). Oheim, Falke II, Oberst Suszko. Berlin, den 13. Juni 1939; Ergebnis der Besprechung mit den II-Referenten der Asten VIII und XVII am 27. Juni 1939. 3. Juli, OKW/74, Lahousen-Tagebuch // BA-MA. - RW 5 — Abwehr-Ausland. -Vol. 123. Akten Abwehrstelle Wehrkreis VIII (Breslau): Vol. 699.

54

Das politische Tagebuch Alfred Rosenberg 1934/35 und 1939/40.Hrsg. v. H.G. Seraphim. -München, 1964.-S. 175.

55

Книш 3. Військові Відділи Націоналістів в 1939 році // Вісті… -Вересень 1961. — Ч. 103. — С. 76–77.

ЗО

56

57

Крохмалюк Р. Заграва на Сході. Спогади й документи з праці у Військовій Управі "Галичина” в 1943–1945 роках. — Торонто-Нью-Йорк: Накладом Братства кол. вояків 1-ої Української дивізії УНА, 1978. — С. 7–8.

58

Книш 3. Перед походом на Схід. Спогади й матеріали до діяння Організації Українських Націоналістів у 1939–1941 роках. Частина І. -Торонто: Срібна Сурма, 1958. — С. 111–112.

Гірняк Л. На стежках… — С. 260–261.

59

Ионг Л. Немецкая пятая колонна во второй мировой войне. — Москва: Издательство иностранной литературьі, 1958. — С. 248.

60

Betr.: “Bergbauernhilfe”. Stoßtruppausbildung, allgemeine Richtlinien von 4.8.1939 // BA-MA.-RW5.-V. 123.-K. 4.

61

Гірняк JI. На стежках… — C. 263–300.

62

Ионг Л. Немецкая пятая колонна… С. 248.

63

Паньківський К. Роки німецької окупації 1941–1944. — Нью-Иорк-Париж-Сидней-Торонто: Видавництво НТІП, 1983. — С. 216.

64

Чередниченко В. Націоналізм проти нації. — К.: Політвидав України, 1970. — С. 75.

65

Кубійович В. Українці у Генеральній Губернії 1939–1941. Історія Українського Центрального Комітету. — Чікаґо: Видавництво Миколи Денисюка, 1975. — С. 58, 18.

66

ЦДАВО України. — Ф. 3676 — Оперативний штаб рейхслейтера

67

Розенберґа (Einsatzstab Rosenberg). — Оп. 4. — Спр. 133. — Арк. 4.

68

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 112. Гірняк Л. На стежках… — С. 289.

69

Вісті… - Липень 1961. — Ч. 101. — С. 11.

70

Книш 3. Перед походом на Схід… Частина II. — Торонто, б. р. — С. 174–177.

71

Гірняк Л. На стежках… — С. 297.

72

Городиський О. Про медалі та військові відзначення // Вісті… -Весна 1966. — Ч. 121. — С. 46.

73

Климишин М. У поході до волі. Спомини. 2-е вид. — Т. 1. — Детройт: Українська книгарня, 1984. — С. 250; BA-MA.-RW5/V.499.

74

ЦДАВО України. — Ф. 2453 — Німецькі військові частини (період німецько-фашистської окупації на території України). — Оп. 1. -Спр. 201. — Арк. 76–81, 70–75.

75

Львівські вісті. Щоденник для дистрикту Галичини. — Львів, 13 листопада 1941. — Ч. 90. — С. 2.

76

ЦДАВО України. — Ф. 3959. — Оп. 2. — Спр. 83 а. — Арк. 1.

77

Паньківський К. Роки німецької окупації… - С. 217.

Стечишин М. Українські комбатантські організації // Вісті… -Березень 1961. — Ч. 101. — С. 8.

78

Доволі типовим прикладом цієї категорії людей можна вважати Івана Юріїва. Він народився 28 червня 1893 р. у с. Козачівка в Галичині. Здобув середню фахово-торгівельну і старшинську військову освіту. Служив у Легіоні УСС, у 1916 р. потрапив у російський полон й до початку 1917 р. перебував у Центральній Азії. Наприкінці 1917 р. зголосився до Корпусу Січових стрільців Є. Коновальця у Києві. Деякий час як сотник був командантом штабу корпусу й військовим комендантом столиці України. У міжвоєнний період — член УВО й відтак ОУН, а також громадських організацій "Просвіта” і "Рідна школа”. У вересні 1939 р. залишив рідний край і зголосився до німецької армії, в складі якої був поранений і воював до кінця війни в травні 1945 р. (Вісті Комбатанта. — 1971. — Ч. 2. — С. 91–92).

79

Puluj А. Н. Herbst 1939. Aus Feldpostbriefen. -Litzdorf: Druckgenossenschaft CICERO eGnibH. 1980. - S. 24–25; Puluj А. H. Aus Feldpostbriefen (Oktober 1939 — März 1941).-S. 22,33.

80

ЦДАВО України. — Ф. 3676. — On. 4. - Cnp. 206. — Арк. 2.

81

Стахів Є. Українські "дольмечери” при німецькій армії на Східньому фронті // Вісті… — Травень-червень 1953. — Ч. 5–6 (31–32). — С. 11.

82

83

Ленько Е. П’ять років у рядах вермахту. — Тернопіль, 1999. — С. 5–20. Ярославський О. Від Сяну по Дінець (3 спогадів перекладача) // Вісті… - Липень — серпень 1956. — Ч. 7–8 (69–70). — С. 16.

84

Центральний державний історичний архів України у Львові (далі — ЦДІА України у Львові). — Ф. 201 — Греко-католицька Богословська академія, м. Львів. — Оп. 1. — Спр. 221. — Арк. 2.

85

Вісті… - Грудень 1965. — Ч. 120. — С. 73; Корчак-Городиський О. З щоденника військового перекладача // Вісті Комбатанта. — 1988. — Ч. 3. — С. 65.

86

Детальніше див.: Chopyk D. В. The Origin and Activities of the Nightingale Legion DUN // Ukrainian Quarterly. - Vol. 42. - No. 1–2. - New York. Spring-Summer Ї986.-Р. 69–80; Патриляк І. K. Легіони українських націоналістів (1941–1942): історія виникнення та діяльності. — К.: Знання, 1999.

Роман Шухевич народився 17 липня 1907 р. у Краківцях під Яворовом на Львівщині. 1925 року закінчив гімназію у Львові. Член "Пласту”

87

УВО у 1923–1929 рр. У 1928–1929 рр. служив при артилерії у польській армії. Студент Політехнічного інституту у Данціґу й у Львові. Бойовий референт КЕ ОУН ЗУЗ у 1932–1934 рр., політв’язень концтабору в Березі Картузькій у 1934–1935 рр. і політв’язень польської тюрми у 1935–1937 рр. Член штабу Карпатської Січі в ранзі поручника й під псевдом "Борис Щука”. Восени 1939 р. — у 1940 р. крайовий провідник ОУН-Б на етнічних українських землях окупованої Німеччиною Польщі. Член Проводу ОУН-Б і референт зв’язку з українськими землями у 1940 р. — червні 1941 р. (Содоль П. Українська Повстанча Армія, 1942–1949. Довідник. — Нью-Йорк: Пролог, 1994. — С. 133–134).

Михайло Бриґідер народився 24 вересня 1902 р. у с. Малашівці на Тернопільщині. З 1 жовтня 1924 р. призваний до польської армії й після закінчення підстаршинської школи в Ловічі короткочасно служив у 10-му піхотному полку, після чого від 1 жовтня 1925 р. навчався в торговій школі у Варшаві. 1 жовтня 1929 р. знову покликаний до польського війська й 31 липня 1930 р. закінчив старшинські курси. Три роки був безробітним, потім службовцем. 16 березня підвищений до ступеня лейтенанта, а 5 вересня 1939 р. — старшого лейтенанта польської армії. З 15 липня 1940 р. числився у німецькій армії (Freiw. Hstf. Brygidyr Michael, 1/44 Freiw. Gren. Rgt. 29. Lebenslauf. Heidelagcr, den 8. Dezember 1943H Archive of the 1 st UD UNA by the Ukrainian-Canadian Research and Documen-tation Centre (UCRDC) in Toronto.-The materials dealing with the Division. Front Units). Юрій Лопатинський народився 12 квітня 1906 р. у родині священика в Тернополі, гімназійну освіту закінчив у Львові. Після відбуття рекрутського й підстаршинського вишколів і закінчення у 1926 р. школи підхорунжих польської армії вивчав право у Львові, а згодом виїхав до Франції для здобуття медичної освіти. У 1938 р. припинив навчання, щоб зголоситися до Карпатської Січі, де в ранзі поручника був командантом підстаршинської школи у Хусті. Після окупації Карпатської України угорськими військами переїхав до Відня, а у 1940 р. до Кракова, де разом з Р. Шухевичем проводив військові курси серед членів ОУН-Б (Вісті Комбатанта. — 1983. — Ч. 1. — С. 67). Мирослав Кальба народився 1916 р. у Галичині. За фахом був дипломованим інженером-агрономом. У німецько-польській війні

88

Yurkevich М. Galician Ukrainians in German military formations and in the German administration // Ukraine during World War II: History and Its Aftermath; A Symposium. Edited by Yury Boshyk. Assisted by Roman Waschuk and Andriy Wynnyckyj. -Edmonton: Canadian Institute of Ukrainian Studies, University of Alberta. 1986. -P.71.

Ilnytzkyj R. Deutschland und die Ukraine… — Bd. 2. - S. 140.

Abshagen K.-H. Canaris. Patriot und Weltbürger… — S. 217.

Мірчук П. Гітлер і Epix Kox хотіли виселити українців з України // Український Самостійник. — Мюнхен, 28 січня 1951. — Ч. 50. — С. 2.

89

Documents of German Foreign Policy 1918–1945. Series D (1937–1945). - Vol. XIII. The War years. June 23, 1941 — December 11, 1941. - London: His Majesty’s Statio-neiy Office, 1964. - P. 40.

90

Преступньге цели — преступньге средства: Документи об оккупацион-ной политике фашистской Германии на территории СССР (1941-

91

1944 гг.). 3-є изд. — Москва: Зкономика, 1985. — С. 48–49.

92

Ортинський Л. Перша Українська Дивізія на тлі політичних подій Другої світової війни // Броди. Збірник статей, нариси за редакцією Олега Лисяка. — Мюнхен: Видання Братства кол. вояків Першої УД УНА, 1951. — С. 22.

93

m

94

Труш О. Американське видання про спеціальні частини українців при німецькій армії // Вісті Комбатанта. — 1982. — Ч. 2. - 0. 69. Documents of German Foreign Policy… — Vol. ХІП. - P. 200.

95

Колвин И. Двойная игра. Пер. с англ. — Москва: Военное издательство Министерства обороньї Союза ССР, 1960. — С. 368.

96

Höhne Н. Canaris. Translated from the German by J. Maxwell Brownjohn. - Garden City, NY (USA): Doubley & Company, 1979. - P. 462–463.

97

Бода Б. Командир Чорного лісу. — Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 1998. -С. 9-10; Косик В. Україна і Німеччина… — С. 151.

98

Akten der Regiment “Brandenburg-800” z.b.V., 1941 // DDSt in Berlin.

99

Отецько Я. Протинімецька воєнна формація в німецьких мундирах // Отецько Я. ЗО червня 1941. Проголошення відновлення державности України. — Торонто-Нью-Йорк-Лондон: Накладом Ліґи Визволення України, Організації Оборони Чотирьох Свобід України і Української Видавничої Спілки, 1967. - 0. 136.

100

Тис-Крохмалюк Ю. Психологічна більшовицька акція проти ДУН і УД // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 1. — С. 32.

Олександр Ганс (відомий серед українців як Іван) Пулюй народився 12 травня 1901 р. у Празі, де його батько, світової слави вчений Іван Пулюй був професором і ректором політехніки. Як доброволець, Олександр зголосився до леґіону УСС і по закінченні військового вишколу воював проти польських військ у складі УГА, після переходу якої за р. Збруч скерований до кавалерійського полку 8-ої бриґади армії УНР. Поранений у боях, хворів на тиф і, ще не зовсім здоровий, опинився в радянському полоні. Щоб не загинути, погодився на пропозицію більшовицького комісара виїхати до Москви для навчання на радянського пропаґандиста, але вже наступного дня при сприятливій нагоді втік до своєї частини. Внаслідок подальшого перебігу воєнних дій потрапив до польського полону, з якого втік до Словаччини й повернувся до Праги. Не маючи в Чехословаччині жодних перспектив отримати працю, як німецький громадянин виїхав до Бреслау (нині Вроцлав). Тут на його винаходи електронної передачі звуків на кінострічці звернули увагу керівники фірми ”Клянґфільм” (власність фірми ”Сіменс” у Берліні) й запросили працювати до столиці Німеччини (Крохмалюк Р. Олександер Іван Пулюй // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 1. — С. 94–95).

101

Puluj А. Н. Von der Galizischen Armee zur Deutschen Wehrmacht (1918–1939). — S. 37.41–44.

102

Крохмалюк Р. Олександер Іван Пулюй… — С. 94–95.

103

Сірий Й. В неволі // Вісті… - 1968. — Ч. 129. — С. 47–49.

104

ТІ

105

Затриманий радянськими спецслужбами, 19 вересня 1945 р. полковник Зіґфрід Мюллер, який з листопада 1940 р. співпрацював із Пулюєм, свідчив: ”Я працював у 1-му розвідувальному відділі ”Абверштелле-Берлін” на посаді референта розвідки проти СРСР. Разом зі мною в одному службовому кабінеті працював гауптман Пулюй, в якого Мельник був на особистому зв’язку й надавав йому розвідувальні дані про Радянський Союз. Усі відомості про СРСР Мельник отримував від своїх прихильників — українських націоналістів на території Західної України і від резидентури в місті Новий Золь (Чехо-словаччина)… Пулюй працював з Мельником під псевдонімом ”доктор Пухер” (ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 269–270).

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 246.

106

Puluj А. Н. Aus Feldpostbriefen… — S. 33.

107

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Спр. 24. — Арк. 2–3.

108

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь в боях за українську державність 1918-1941-1944. — К.-Чернівці: Накладом товариства "Український Народний Дім в Чернівцях”, 1995. — С. 97.

109

Тис-Крохмалюк Ю. Моя військова діяльність. Спогади // Вісті Комбатанта. — 1982. — Ч. 3. — С. 72.

110

Гуляк С. Полк ім. Холодного Яру в Рівному // Вісті… — Серпень-вересень 1952. — Ч. 8–9 (22–23). — С. 7–9.

111

Див.: Wroblewski М. Siuzba Budowalna (Baudienst) w Generalnym Gubcmatorstwie 1940–1944. - Warszawa: Ksiqzka і Wicdza, 1984.

112

ЦДІА України у Львові. — Ф. 201. — Оп. 1. — Спр. 222. — Арк. 128.

113

Краківські вісті. - 24 червня 1941. — Ч. 134; 25 червня 1941. -Ч. 125.

114

Заклик Ветеранів-Вояків Української Армії // Свобода. — Джерзі Сіті (США), 18 вересня 1941. — Ч. 215.

115

Україна в Другій світовій війні у документах. Збірник німецьких архівних матеріалів. Зібрав і впорядкував Володимир Косик. — Т. 1. — Львів: Інститут українознавства ім. І. Крип’якевича НАН України, 1997. — С. 35, 132.

116

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Спр. 75. — Арк. 5–6.

117

Косик В. Україна і Німеччина… — С. 147.

118

ShandrukP. Arms of Valor. - London: Robert Speller&Sons Publischers, 1959.-P. 181–184.

119

ЦДАВО України. — Ф. 3676. - On. 4. - Cnp. 170. — Арк. 6.

120

Там само. — Ф. 3833. - On. 1. — Спр. 83. — Арк. 1.

121

Крохмалюк Р. Українська німецька формація у німецькій армії ”Пума” у Другій світовій війні. - [Рукопис, б. м.] — С. 7–16, 19.

122

ЦДАВО України. — Ф. 3206. — Оп. 1. — Спр. 77. — Арк. 10.

123

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 276.

124

Квітковський Д., Бриндзан Т., Жуковський А. Буковина, її минуле і сучасне. — Париж-Філядельфія — Дітройт: Видавництво "Зелена Буковина”, 1956. — С. 410.

125

NAUS.-T-501 — Records of German Field Commands,Rear Areas. Occupied Territo-ries and others (Akte deutscher Stabskommandos Hinterland, okkupierte Gebiete und anderes). - Roll 10.-Frame 000 167.

126

ЦДАВО України. — Ф. 3676. — Оп. 4. — Сир. 133. — Арк. 95 а.

127

Гриф секретности снят: Потери Вооруженньїх сил СССР в войнах, боевьіх действиях и воєнних конфликтах: Статистическое исследование. — Москва: Воениздат, 1993. — С. 166.

128

NAUS. — Т-501. - Roll 7. - Frames 000 378.000 376.

129

Так зто бьіло… Солдатские мемуари // Московские новости. — Москва, 23 июня 1991 г. — № 25.

130

NAUS. — Т-501. - Roll 7. - Frames 000 374,000 371.

131

Ibid. — Frames 000 407 — 000 408.

132

ДАЛО. — Ф. P-35 — Губернатор дистрикту Галичина (Gouverneur des Distrikts Galizien). - On. 13. - Cnp. 259. — Арк. 26.

133

NAUS. - T-501. - Roll 7. - Frame 000 410.

134

Ibid. - Frame 000 432.

135

Военно-исторический журнал. — 1991. — № 11. — С. 39.

136

Волкогонов Д. Триумф и трагедия. Политический портрет И. В. Сталина. В 2-х книгах. Кн. II. Ч. 1. — Москва: Издательство АПН, 1989. — С. 198.

137

Згідно з Гаазькими положеннями й постановами Женевської конвенції, кожна держава, що захоплювала полонених, брала на себе повну відповідальність за моральний та фізичний стан цих людей, яких мали забезпечувати медичною опікою й над якими було заборонено будь-які фізичні знущання. їм мали Гарантувати здорове та достатнє харчування, умови проживання мали бути наближеними до побутових умов і утримування вояків тієї країни, що захопила їх в полон. Від полоненого заборонялося вимагати будь-яку інформацію, що стосувалася його держави й армії (за винятком особистих даних та серійного номера).

138

Военно-исторический журнал. — 1991. — № 10. — С. 50–53; 1988. -№ 9. — С. 28.

Додатки. — Док. № 1.

139

ДАЛО. — Ф. Р-54 — Управління праці у Львові (Arbeitsamt in Lemberg). -Оп. 1. — Спр. 15. — Арк. 1.

140

Streit Ch. Keine Kameraden. Wehrmacht und die sowjetischen Kriegsgefangenen. Hrsg, v. Institut für Zeitgeschichte. - Stuttgart: Deutsche Verlag-Anstalt, 1978. - S. 143–144, 136,150,153,154,152,366.

141

ЦДАВО України. — Ф. 3959. — Оп. 2. — Спр. 84 б. — Арк. 2.

142

Fredborg А. Bakom stalvallen, som svensk korrespondent і Berlin 1941–1943,- Stockholm: P. A. Norstedt & sönner, 1943. - S. 53.

143

Детальніше див.: Wedel Н. v. Die Propagandatruppen der Deutschen Wehrmacht. -Neckargemünd, 1962.

144

NAUS. - T-501. - Roll 6. - Frame 000 501.

145

Костюк І. Р. Кременчук (3 блокнота кол. воєнного звітодавця) //

146

Вісті Комбатанта. — 1964. — Ч. 4. — С. 28–29.

147

NAUS. -Т-501. - Roll 6. - Frames 000 545 — 000 546.

148

ЦДАГО України. — Ф. 62 — Український Штаб Партизанського руху (УШПР). — Оп. 1. — Спр. 211. — Арк. ЗО.

149

NAUS. — Т-454. - Roll 21. - Frame 000 915.

150

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Спр. 13. — Арк. 1.

151

Тис-Крохмалюк Ю. Про так званий 5-й поліційний полк СС // Вісті Комбатанта. — 1977. — Ч. 2. — С. 22; Bender R. G.,Taylor Н. Р. Uniforms, Organization and History of Waffen SS. - Vol. 4. - San Jose, CA (USA): Roger J. Bender Publishing, 1976.-P. 18.

Гуляк C. Полк ім. Холодного Яру… — C. 8.

152

ВА. — R 58 — Reichssiherheitshauptamt. - Akt. 215. -Fol. 1. - S. 51.

153

Бульба-Боровець T. Армія без держави. Слава і трагедія українського повстанського руху. — Вінніпег (Канада): Накладом Товариства "Волинь”, 1981. — С. 63.

154

NAUS. -Т-501. - Roll 34. - Frame 000 206.

155

Державний архів Рівненської області (ДАРО). — Ф. Р-30 — Колекція

156

документів з історії ОУН-УПА. — Оп. 1. — Спр. 112. — Арк. 2–9.

157

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 182. — Арк. 50–52. Корчак-Городиський О. Замість вигадок. Українська проблематика в західних політико-дипломатичних джерелах. Документи, рецензії, спогади. — Івано-Франківськ, 1994. — С. 39.

158

Корчак-Городиський О. Міркування щодо історії дивізії "Галичина” // Вісті Комбатанта. — 1980. — Ч. 2. — С. 40.

159

Стахів Є. Національно-політичне життя Донбасу в 1941–1943 рр. (на основі особистих спостережень) // Сучасна Україна. — 12 серпня 1956. — Ч. 16 (144). — С. 6.

160

Корчак-Городиський О. Замість рецензії на книжку… — С. 46.

161

Нестеренко В. А. Спроби залучення українського населення до збройних формувань фашистської Німеччини // Сторінки воєнної історії України: 36. наук, статей. Вип. 5. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2001. — С. 157–158.

162

Додатки. — Док. № 2.

163

Тис-Крохмалюк Ю. Райнгард Гелен // Вісті Комбатанта. — 1981. -Ч. 3. — С. 76–77.

164

Литвин Г. А. Крьімско-татарские формирования: документи третьего рейха свидетельствуют // Военно-исторический журнал. — 1991. — № 3. — С. 89–95.

165

Про причини широкомасштабних дій східноазіатських та пів-нічнокавказьких народів на боці Німеччини протягом німецько-радянської війни див: Hayit В.Turkestan im XX Jahrhundert. Hrsg, von G. von Mende. - Darmstadt: C.W.Leske Verlag, 1956. Найповніше дослідження історії неслов’янських східних формувань при німецькій армії зроблено у працях: Hoffman J. Die Ostlegionen, 1941–1943. Turkotataren, Kaukasier und Wolgafinnen im deutscher Heer. -Freiburg: Rombach Verlag, 1986; Hoffman J. Deutsche und Kalmyken 1942 bis 1945.-Freibuig: Rombach Verlag, 1986: Hoffmann J. Kaukasien 1941/43. Das deutsche Heer und die Orientvölker der Sowjetunion. -Freiburg: Rombach Verlag, 1991.

166

Мюллер-Гиллебранд Б. Сухопутная армия Германии, 1933–1945. -Т. III. Война на два фронта. — Москва: Воениздат, 1976. — С. 88.

Німецькі допоміжні служби у роки Другої світової війни були підпорядковані не регулярним силам, а створеним для допомоги їм установам. Фактично суто допоміжними силами були загони підтримки вермахту (Wehrmachtgefolge) або "підручні збройні сили” — формації чи організації, що не були частиною збройних сил, але виконували важливу роль їх підтримки, позяк забезпечували захист вояків на основі Женевської конвенції. До них належали загони РАД, Організації Тодта — ОТ (Organisation Todt-ОТ), Націонал-соціалістичного корпусу водіїв — НСКК (National-Sozialistische Kraftfahr-Korps — NSKK) тощо. Хоча деякі з них були моторизовані, вони все ж не мали статусу повноцінних військових формувань й переважно допомагали вермахтові в забезпеченні транспортом, перевезеннях, організації технічної праці, виконанні гарнізонної або охоронної служби й інженерних робіт у польових умовах, ремонті залізниць, організації протиповітряної оборони тощо. В разі критичного становища на фронті люди, задіяні в допоміжних службах, залучалися до бойових дій (German Auxiliary Forces in WWII // Internet: www.feldgrau.com/auxiliary.html).

167

Стахів Є. "Добровільний” поліційний курінь в м. Сталіно в 1942–1943 // Вісті… - Листопад-грудень 1953. — Ч. 11–12 (37–38). — С. 9–10.

168

ЦЦАВО України. — Ф. 2453. — Оп. 1. — Спр. 298. — Арк. 1.

169

Там само. — Арк. 56.

170

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 209. — Арк. 125.

171

Додатки. — Док. № 3.

172

Відродження. Орган гебітскомісара в Таращі. — Тараща, 23 січня 1942. — Ч. 8 (36). — С. 1.

173

Нове українське слово. — К., 14 січня 1942. - 9 (27). — С. 1; 15

174

січня 1942. - № 10 (28). — С. 1; Вінницькі вісті. - 25 січня 1942// Державний архів Вінницької області (далі — ДАВО). — Ф. 138 — Вінницька міська управа. — Оп. 5. — Спр. 259. — Арк. 17.

Goebbels І.Tagebuecher, 1942–1943.-Zuerich: Louis LoehncrVerlag, 1948.-S. 144.

175

Loock Н. D. Die lettischen militärischen Verbände während des Zweiten Weltkrieges // Gutachten des Instituts für Zeitgeschichte. - Bd. 2. - Stuttgart: DVA, 1966. - S. 202.

Jurado C. C. Breaking the Chains. 14 Waffen-Grcnadier-Division der SS and Other

Ukrainian Volunteer Formations. Eastern Front, 1942–1945. Translated by Roberta

176

Haigh.-Halifax, West Yorkshire (UK): Shelf Books Ltd, 1998.-P.71.

177

Buchbaum J. Н. German Psychological Warfare on the Russian Front, 1941–1945. -Washington, D. C„1953. - P. 60–63.

Гунчак T. У мундирах ворога. — K.: Час України, 1993. — С.12.

178

NAUS. — Т-501. - Roll 34. - Frame 000 101.

ПО

179

Нова Україна. Щоденний часопис. — Харків, 2 грудня 1942. — Ч. 273

180

(290). — С. 2.

181

м

182

Шанковський Л. Українське Визвольне Військо // Енциклопедія Українознавства. — Т. 9. — Париж-Нью-Йорк: Видавництво "Молоде життя”, 1966. — С. 3407.

183

Український Донбас. Орган Горлівської міської управи. — 20 червня 1942. - № 28 (31). — С. 2.

Krakauer Zeitung.-Krakau, 10 Mai 1942.-Nr. 110.-S.2.

184

Типпельскирх К. История второй мировой войньї. — Москва: Издательство иностранной литературьі, 1956. — С. 240.

Волиняк О. З записок українського перекладача // Вісті… - 1969. -Ч. 132. — С. 10–11.

Характеризуючи набір добровольців до куреня, захоплений у полон партизанами один з офіцерів полку "Десна”, колишній заступник командира 57-ої танкової дивізії підполковник ЧА М. Холмогорцев згадував: "Перебуваючи в Брянському таборі № 2, я привласнив собі українське прізвище "Хмара” (зумисно замінивши справжнє прізвище). Мені, як і всім українцям, було запропоновано записатися в "Український батальйон" німецької армії. Німці казали, що вони відбирають окремо українців від росіян й інших національностей

185

Дробязко С., Ермолов Н. Добровольческий полк "Десна” и другие восточньїе формирования на территории Орловской области // Internet: www.ostbatailIon.fromru.com/stD 1.htm

186

ЦДАВО України. — Ф. 4620 — Колекція документів з історії Великої Вітчизняної війни. — Оп. 3. — Спр. 378. — Арк. 92–94.

187

Костянтиноградські нові вісті. — Костянтиноград, 4 листопада 1942. — Ч. 40 (76). — С. 1.

188

Білас І. Репресивно-каральна система в Україні 1917–1953. Суспільно-політичний та історико-правовий аналіз. У двох кн. — Кн. 2. — К.: Либідь — Військо України, 1994. — С. 296.

189

ЦДАВО України. — Ф. КМФ-8 — Колекція мікрофільмів з історії Великої Вітчизняної війни. — Оп. 2. — Спр. 208. — Арк. 97-112.

190

Manstein Е. Verlorene Siege. — Bonn: Athenäum Verlag, 1955. - S. 592.

191

Український голос. — Луцьк, 7 травня 1942. — Ч. 19 (34). — С. 4; Голос Полтавщини. — Полтава, 27 травня 1942. — Ч. 44 (62). — С. 2.

192

Bfh. Н. Geb. Süd. Abt. VII/1123/42. H. Qu., den 25. Mai 1942. Betr.: Ukrainisches Abzeichen//NAUS.-T-454.-Roll 24.-Frame001 178.

193

Крем’янецький вісник. — Крем’янець, 2 липня 1942. - № 53 (91). — С. 3.

194

Корчак-Городиський О. З щоденника воєнного перекладача // Вісті Комбатанта. — 1989. — Ч. 1. — С. 71.

195

NAUS. — Т-501. - Roll 33. - Frame 000 284.

196

Пикер Г. Застольньїе разговорьі Гитлера. — Смоленск: Русич, 1993. — С. 95, 220.

197

Решин Л. Е. “Wlassow-Aktion” или Как германское командование питалось разложить Советскую Армию и ее тил в 1941–1945 гг. (По материалам и документам вермахта, СС и СД) // Военно-исторический журнал. — 1992. - № 3. — С. 23.

198

Маріюпільська газета. Орган Маріюпільської міської управи. — 28 квітня 1942. - № 50. — С. 1.

199

Hitlers Weisungen für die Kriegsführung 1939–1945. Dokumente des Oberkommandos der Wehrmacht. Hrsg. v. W. Hubatsch. - Frankfurt am Main, 1962. - S. 201.

200

В службі німецької армії // Костопільські вісті. — Костопіль, 31 січня 1943. — Ч. 4 (78). — С. 4.

201

BA.-R6/I8.-F0I. 1.-S. 105.

202

Клич. Еженедельная газета для военнопленньїх. — Берлин, 4 октября 1942. - № 39 (61). — С. 2.

203

Царенко М. Нагорода для народів Сходу // Вісті Комбатанта. — 1998. — Ч. 4. — С. 55–57.

204

Детальніше див.: Seidler F. W. Zur Führung der Osttruppen in der deutschen Wehrmacht im Zweiten Weltkrieg //Wehrwissenschaftliche Rundschau. - 1970. - H. 12. - S. 683–702.

Гайнц Гельміх народився 9 червня 1890 р. у Карлсруе (Karlsruhe). З 1 січня 1936 р. — полковник, з 1 жовтня 1939 р. — генерал-майор, з 1 вересня 1941 р. — генерал-лейтенант. З початком Другої світової війни — шеф постачання і адміністраційний офіцер спочатку в 7-ій армії, а з 25 жовтня 1939 р. — групи армій ”Б”. Упродовж 1 червня 1940 р. — 17 січня 1942 р. — командир 23-ої піхотної дивізії, а впродовж 1 квітня — 10 грудня 1942 р. — 141-ої резервної дивізії (В А-МА.-Bestandsbezeichnung: Hellmich, Heinz. SignaturN 448/13).

205

Jurado C. C. Breaking the Chains…-P. 71.

206

NAUS. - T-454. - Roll 39. - Frame 000 991.

207

Раманичев H. M. Власов и другие // Вторая мировая война. Актуальнеє проблеми. — Москва: Наука, 1995. — С. 294.

208

Rcmmers W. Deutsche Dienststelle (WASt) 1939–1999.60 Jahre im Namen des Völkerrechts.-Berlin: Ullstein Bilderdienst: Deutsche Dienststelle (WASt), 1999.-S. 145.

209

15 листопада 1942 p. наказом організаційного відділу ГШ ОКГ № 10450/42 запроваджено вироблену з цупкої матерії кокарду для особового складу Східних батальйонів і сотень. Вона була овальної форми темно-зеленого кольору з червоною вертикальною смужкою. На практиці використання таких кокард, очевидно, було рідкісним. Існували також петлиці, виготовлені за зразком німецьких подвійних петлиць, а саме червоного кольору на темно-зеленому полі; вже у серпні 1942 р. зафіксовано їх використання солдатами східної кавалерійської частини в районі Новгорода-Сіверського (Русские добровольцьі в Вермахте // Internet: www.slavic-legion.narod.ru/rusvver.html).

Littlejohn D. Foreign Legions of the Third Reich [in four volumes]. - Vol. 4: Poland, the Ukraine, Bulgaria, Romania, Free India, Estonia, Latvia, Lithuania, Finland and Russia.-San Jose, CA(USA): Bender. 1987. —P. 345.

210

Катусев А., Оппоков В. Движение, которого не бьіло. История Власовского предательства // Военно-исторический журнал. — 1991. -№ 9. — С. 48.

211

ЦДАВО України. — Ф. 2453. — Оп. 1. — Спр. 169. — Арк. 1.

212

Додатки. — Док. № 3.

213

ЦДАВО України. — Ф. 3676. — Оп. 4. — Спр. 144.

214

NAUS. — Т-78 — Records of the German Army High Command (Oberkommando des Heeres). - Roll 127. - Frames 6 055 041-6 055 085.

215

Загорулько M. M., Юденков А. Ф. Крах плана ”Ольденбург” (О срьіве зкономических планов фашистской Германии на временно оккупи-рованной территории СССР). — Москва: Наука, 1970. — С. 121.

216

NAUS.-Т-78.-Roll 110.-Frames 6 031 885 — 6031 905.

217

Солженицьін А. Малое собрание собрание сочинений. — Т. 5. Архипелаг ГУЛАГ. 1918–1956. Опьіт художественного исследования. І-ІІ. -Москва: Инком НВ, 1991. — С. 175.

218

NAUS. -Т-501. - Roll 23. - Frame 000 934.

219

Dallin А. German Rule… — P. 537–538.

220

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 209. — Арк. 29.

221

Муковський І., Лисенко О. Українці у збройних формуваннях країн — учасниць Другої світової війни // Сурмач. Орган Об’єднання бувших вояків-українців у Великій Британії. — Лондон-Львів, 1995. — Ч. 1–4 (122–125). — С. 24.

222

Using East Legions in WAR // Internet: http://bka-roa.chat.ru/east_leg_.in_use.htm; NAUS.-T-1I — Railway Troops (Eisenbahntruppen).-Roll 150 — Frame65993I2.

223

ДАЛО. — Ф. П-3. — Оп. 1. — Спр. 67. — Арк. 8–9.

ЦДАВО України. — Ф. 2077 — Генеральний комісар Волині і Поділля, м. Луцьк Волинської області. — Оп. 1. — Спр. 4. — Арк. 5.

224

Детальніше див.: Gdanski J.Cudzoziemskiejednostki policyjnewsiuzbieTrzeciej Rzeczy. Pryczynek do historiі Schutzmannschaften // Pamigc і sprawiedliwosc. Biuletyn Gtownej Komisji Badania Zbrodni przeciwko Narodowi Polskiemu Instytutu Pami^ci Narodowcj. — T. XL. - Warszawa, 1997–1998. - S. 337–359.

Der Reichsführer-SS und Chef der Deutschen Polizei in Reichsministerium den Innern. Berlin, den 31.Juli 1941. Betr.: Schutzformationen. In Vertretung: gez. Daluege // NAUS. - T-454. - Roll 100. - Frames 000 701–000 702.

225

Neufeldt H.-J., Huck J., Tessin G. Zur Geschichte der Ordnungspolizei 1936–1945. (Schriften d. Bundesarchivs. Bd 5.) Bd. 2: Die Stäbe und Truppeneinheiten der Ordnungspolizei. - Koblenz: Bundesarchiv in Koblenz, 1957. - S. 61–64.

226

Jurado C. C. Breaking the Chains… — P. 58.

227

Der Reichsfiihrer-SS und Chef der Deutschen Polizei in Reichsministerium den Innern. Berlin.den 6.November 1941.Betr.: Schutzmannschaften in den Ostgebieten//NAUS.-T-454. - Roll 100. - Frame 000 725.

228

BA.-NS 19-Persönlicher Stab Reichsführer SS.-Akt 382.

229

Reichsführer… — S. 160.

230

NAUS. — Т-501. - Roll 18. - Frame 000 304.

231

Jurado С. С. Breaking the Chains… — Р. 230.

232

ЦДАВО України. — Ф. 3676. — Оп. 4. — Спр. 105. — Арк. 4 зв.

233

Der Reichsführer-SS und Chef der Deutschen Polizei. OKdO 10 Nr. 36/41. Berlin, den 24. Dezember 1941. Betr.: Deutsche Aufsichtsoffiziere für die geschlossenen Einheiten des Schutzmannschaft. Bezug: Erlass OberKdO O(1) Sehr. Nr. 1 /4 v. 6 November 1941. Im Auftrage: von Bomhan // NAUS. - T-454. - Roll 100. - Frame 000 908.

234

Littlejohn D. Foreign Legions… — Vol. 4. - P. 14.

235

Український Доброволець. — 31 травня 1944. - № 13 а. — С. 2; За волю і права. — 20 червня 1944. — № 1. — С. 1.

236

Краківські вісті. - 28 січня 1944. — Ч. 18 (1051). — С. 4.

237

NAUS.-Т-454,-Roll 100.-Frame000728; ЦДАВО України. — Ф. 2453. -

238

Оп. 1. — Спр. 296. — Арк. 1-10.

239

2 2 ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 211. — Арк. ЗО.

240

За волю і права. — 20 червня 1944. - № 1. — С. 3.

241

Краківські Вісті. — 2 серпня 1942. — Ч. 169 (616). — С. 4.

Найдзюк Я., Касяк І. Беларусь учора і сяньїня. Папулярньї нарис з гісторьіі Беларусі. — Менск: Навука і тзхніка, 1993. — С. 321–323.

242

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 196. — Арк. 35.

243

244

Gdanski J. Cudzoziemskie jednostki… — S. 344.

Головенко В. Батальйон 121 і 116 (До історії УВВ) // Вісті… — Ч. 9-10 (35–36). — С. 10.

245

Жуковський А. Буковинський Курінь // Вісті Комбатанта. — 1987. —

246

3. — С. 38.

Іван Омелянович-Павленко народився 31 серпня 1881 р. у м. Баку на Кавказі в сім’ї професійного військового діяча. Його батько Володимир був генерал-майором артилерії російської армії, брат Михайло — Начальним вождем УГА й відтак командувачем армії УНР. Після закінчення військової школи у 1901 р. Іван Володимирович став офіцером цієї ж армії, в рядах якої брав участь у Першій світовій війні у ранзі штабс-ротмістра. У 1917 р., після Лютневої революції в Російській імперії, він українізував 8-ий гусарський полк, яким командував, назвавши його 22-им кінно-козацьким Лубенським полком ім. гетьмана Петра Сагайдачного. За гетьманства П. Скоропадського у травні-грудні 1918 р. Омелянович-Павленко — кошовий отаман Харківського Козацького Коша відродженого козацтва Слобідської України. Протягом українсько-польської війни за Галичину він служив в УГА і був комендантом бойової групи "Наварія”. Був інспектором кінноти армії УНР й згодом організатором і командиром Окремої кінної дивізії. За бойові заслуги отримав звання генерал-хорунжого армії УНР. Після трагедії українських армій в "чотирикутнику смерті” Омелянович-Павленко емігрував до Польщі, а потім переїхав до Чехії (Вісті Комбатанта. — Нью-Йорк, 1962. — Ч. 3–4. — С. 101).

Кущинський А. Генерал Іван Омелянович-Павленко // Вісті… -Вересень 1961. — Ч. 103. — С. 91.

247

Там само.

248

Прянишников Б. Новопоколенцьі. Первое издание. — Силвер Спринг, Мзриленд (США); 1986. — С. 177–180.

249

— St Russian National Anny (1 — St RNA) // Internet: http://bka-roa.chat.ru/1 _a_ma_eng.htm. FHO (I/bd). 26. 5. 43. Zu: Ausarbeitunc eines ukrainischen V-Mannes // NAUS. -T-78. - Roll 565. - Frames 000 249 — 000 250.

250

грудня 1941. — № 1. — С. 1.

251

Там само. — С. 4.

252

Там само. — 25 грудня 1941. — № 2. — С. 1.

253

Український Донбас. Орган Горлівської міської управи. — Горлівка,

254

Там само. — 29 грудня 1941 р. — № 3. — С. 3.

255

Messe G. Der Krieg im Osten. - Zürich: Thomas-Verlag, 1948. - S. 69–77.

Стахів Є. Національно-політичне життя… // Сучасна Україна. — 12 серпня 1956. — С. 6.

256

Петро Дяченко народився ЗО січня 1895 р. у Березовій Луці під Миргородом на Полтавщині. Закінчив офіцерську школу і під час Першої світової війни був старшиною царської армії. З проголошенням УНР перейшов до її війська, у 1919 р. став командиром окремого Кінного Запорізького Дивізіону ім. П. Болбочана, після цього — командиром кінного полку "Чорних запорожців” ("Чорношличників”) і учасником 1-го Зимового Походу армії УНР в 1920 р. З 1928 р. як контрактовий старшина служив у ранзі майора в польських збройних силах. У вересні 1939 р. в боях із вермахтом був поранений та інтернований нацистами в Литві поблизу Кенінсбурґу. Після звільнення деякий час жив у Холмі, а у серпні 1941 р. був шефом штабу "Поліської Січі” Т. Бульби-Боровця. Підтримував зв’язки з активістами ОУН-М (Вісті Комбатанта. — 1965. — Ч. 2. — С. 63).

Архип Кмета у 1919 р. як сотник очолював підрозділ, що дислокувався зі штабом армії УНР у Вінниці. Деякий час підпорядковувався штабові з’єднання полковника А. Мельника, з прибічниками якого підтримував певні контакти у міжвоєнний період. Як і П. Дяченко, служив контрактовим старшиною в польській армії й після короткочасного інтернування в таборі Вільковішки у Литві був звільнений навесні 1940 р. (Shandruck Р. Arms of Valor…-Р. 74–75; Вісті… - 1963. — Ч. 110. — С. 63).

257

Петро Самутін народився у 1897 р. на Полтавщині. Восени 1917 р. був активним українізатором 6-го армійського корпусу колишньої царської армії, учасником усіх українських військових з’їздів, командував сотнею 6-ої Січової Стрілецької дивізії генерала Марка Безручка. У міжвоєнний період служив у польській армії і закінчив Вищу військову школу (академію) у Варшаві (Вісті Комбатанта. -1983. — Ч. 1. — С. 70).

Іван Пекарчук народився у м. Брацлав на Поділлі. Гімназію закінчив у Немирові на Вінниччині, а школу прапорщиків у Києві. Тричі поранений в роки Першої світової війни. З 1917 р. — у визвольній боротьбі за незалежність України. Лицар Залізного хреста армії УНР. У складі Мазепинського полку був учасником 1-го Зимового походу. В Подебрадах у Чехії закінчив ґідрофакультет Української Господарської Академії. На еміґрації брав активну участь в громадсько-політичному житті (Вісті… - 1959. — Ч. 94. — С. 191).

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 340. — Арк. 42.

258

Стахів Є. Українські "дольмечери”… - С. 11.

259

ЦДАВО України. — Ф. 4620. — Оп. 2. — Спр. 264. — Арк. 114.

260

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 340. — Арк. 42–44.

261

Філоненко П. Збройна боротьба на Волині (Спогади учасника). (Бібліотека літопису Волині. Редагує Колегія. Ч. 4). — Вінніпег— Манчестер: Накладом Волинського Видавничого Фонду, 1958. -С. 43–44.

262

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 196. — Арк. 33.

263

Характерно, що наприкінці 1960-их рр. навіть радянська історіографія була вимушена визнати факт формування в Україні на початку 1942 р. українських військових підрозділів при вермахті. В першому томі колективної трьохтомної монографії "Українська РСР у Великій Вітчизняній війні Радянського Союзу 1941–1945 рр.” з цього приводу — між іншим, цілком справедливо — констатувалося: ”У Полтаві, Києві та деяких інших містах були відкриті спеціальні школи, де під керівництвом німецьких офіцерів завербовані проходили військову підготовку, а потім використовувались німецьким командуванням для боротьби з партизанами, для охорони обозів, воєнних об’єктів і навіть для воєнних дій проти Червоної армії на фронті” (Українська РСР у Великій Вітчизняній війні Радянського Союзу, 1941–1945 рр. В трьох томах. — Т. 1. — К.: Видавництво політичної літератури України, 1967. — С. 385).

264

Thorwald J. Iluzja. Zolnierze radzieccy w armii Hitlera — Warszawa-Krakow: Wydawnictwo Naukowe PWN, 1994. - S. 191.

265

HG Mitte. 1 c/AG. HQ, den 14. 12. 1941. Vernehnung des Generallt. Lukin, Michael // NAUS. - T-78. - Roll 413. - Frames 000 822 — 000 832.

266

Детальніше про рух генерала Власова див.: AzarenkoJ.TheRussian Liberation Movement during World War II: Historical Accounts. - Georgetown: Georgetown University Press. 1984; Burton R. B. The Vlasow Movement of World War II: An Appraisan. - American University, 1963; Материальї по остории Русского Освободительного Движения (1941–1945 гг.). Сборник статей, документов и материалов. Вьіп. 1. — Москва: Грааль, 1997. Із загальних концептуальних оцінок руху Власова див.: Семиряга М. И. Военнопленньїе, коллаборационистьі и генерал Власов // Другая война,

267

1939–1945. Под общей редакцией академика Ю. Н. Афанасьева. — Москва: Российский государственньїй гуманитарньїй университет, 1996. — С. 312–339.

268

ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 22. — Спр. 75. — Арк. 44.

269

Катусев А. Ф., Оппоков В. Г. Движение… // Военно-исторический журнал. — 1991. - № 7. — С. 14.

Багато командирів вермахту ігнорували наказ Гітлера про розстріл політкомісарів ЧА і не виконували його, а у 1942 р. він фактично перестав діяти; пізніше чисельні колишні політкомісари були залучені до тісної співпраці з Власовим (Nolte Е. Der Europäische Bürgerkrieg 1917–1945. Nationalsozialismus und Bolschewismus. - München: Herbig, 1997.-S.431).

270

Михайло Садовський народився в 1886 р. у Києві. Навчався у Чугуївській військовій школі, яку закінчив у 1912 р. в ранзі підпоручника і був скерований до 167-го Острозького піхотного полку в Черкасах, у складі якого брав участь в Першій світовій війні. Був кілька разів поранений і за відвагу отримав шість орденів, у тому числі Орден Св. Володимира з мечами і бантом 4-го ступеня і зброєю Св. Анни (шаблю з написом "За хоробрість”). У російській армії займав різні старшинські командні посади від командира роти (сотні) до заступника командира полку. В роки визвольних змагань був начальником похідної канцелярії Головного Отамана С. Петлюри й начальником персональної управи військового міністерства і членом Вищої Військової Ради УНР. У міжвоєнний період — один з організаторів і заступник голови Українського воєнно-історичного товариства у Польщі, з 1939 р. його голова (Вісті Комбатанта. — 1968. — Ч. 1. — С. 60).

271

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо… — С. 5.

272

Нюрнбергский процесе. Документи и материальї в 3-х тт. — Т. 3. -Москва: Юридическая литература, 1966. — С. 235, 234.

273

Детальніше про це див.: Gallin Mother М. А. Ethnical and Religious Factors in the German Resistance to Hitler. - Washington: D. C.,The Catholic University of America Press, 1955.

274

NAUS. -T-501. - Roll 23. - Frames 000 931 — 000 935.

275

Див.: Дробязко C. И. Вторая мировая война 1939–1945. Восточньїе легионьї и казачьи части в вермахте. — Москва: ООО ”Фирма ’ТІздательство АСТ”, 1999. — С. 6–45. Детальну увагу німецькій пролітиці щодо створення козацьких військових частин приділено в праці: Newland S. J. Cossacks in the German Army, 1941–1945. - Portland, OR (USA): Frank Cass, 1991.

276

Bräutigam O. Überblick über die besetzten Ostgebiete während des 2.Weltkrieges (Studien des Instituts für Besatzungsfragen in Tübingen zu den deutschen Besetzungen im 2. Weltkrieges. Nr. 2). — Tübingen: Urheberrechte beim Institut für Besatzungsfragen, Januar 1954.-S. 85.

277

ЦДАВО України. — Ф. 3676. - On. 4. — Cnp. 482. — Арк. 45–47.

278

Тамарський Ю. Українське Вільне Козацтво // Вісті Комбатанта. -1962. — Ч. 1. — С. 28–31.

279

ЦДАВО України. — Ф.3971 — Українська добровольча стрілецька дивізія СС "Галичина”. — Оп.1. — Спр.29. — Арк.1.

280

Випускник російської офіцерської школи Іван Цапко був професійним військовиком і вченим-картографом. За активну службу в роки Першої світової війни на Кавказькому фронті отримав російський Георгіївський хрест та французький Воєнний хрест. Після подій лютневої революції 1917 р. служив полковником у Кубанському війську й перейшов зі своїм полком до армії УНР. Командував полком кінноти в окремій кавалерійській дивізії І. Омеляновича-Павленка (Вісті Комбатанта. — 1967. — Ч. 5–6. — С. 93).

Куїцинський А. Єпископ Олександер Новицький // Вісті Комбатанта. -1970. — Ч. 2. — С. 59–60.

Андрій Долуд народився на Херсонщині. У роки Першої світової війни був штабс-капітаном російської армії. З весни 1917 р. — член Української Центральної Ради. У 1918–1919 рр. командував батальйоном козаків ім. Гонти у боротьбі за Львів. За Директорії був деякий час командиром Херсонської дивізії й згодом начальником Генерального штабу армії УНР під час її 1-го Зимового походу. В міжвоєнний період відійшов від військової служби, деякий час займався пасічництвом (Вісті Комбатанта. — 1976. — Ч. 5–6. — С. 98–99).

281

Додатки. — Док. № 2.

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 196. — Арк. 34, 35.

Дробязко С., Ермолов Н. Добровольческий полк "Десна” и другие восточньїе формирования на территории Орловской области // Internet: www.ostbataillon.fromru.com/stDl.htm

Іван Полтавець-Остряниця народився в 1890 р. у с. Балакліїв під м. Сміла на Черкащині в давній козацькій родині; особисто Полтавець-Остряниця називав себе прямим нащадком козацького гетьмана Якова Остряниці. Здобув фахову мілітарну освіту: в 1910 р. закінчив Єлисаветградське військове училище, пізніше начався у "школі броньованих автомобілів”. У роки Першої світової війни в 1914-

282

1916 рр. відзначився хоробрістю в бойових діях у складі російської армії, за що нагороджений медалями та орденами (в тому числі Хрестом Св. Георгія). Лютнева революція 1917 р. застала його у Петрограді, звідки він вирушив на південні землі України. Влітку

283

1917 р. був кооптований до Генерального Українського Військового Комітету й з часом став провідним діячем відновленого УВК. Був генеральним писарем гетьмана П. Скоропадського; у 1919 р. очолив повстанський загін. З 1920 р. на еміґрації в Мюнхені у Німеччині. У 1923 р. очолив Українське Народне Козаче товариство (УНАКОТО), перейменоване у 1926 р. на УНАКОР, й у тому ж році на противагу Скоропадському сам проголосив себе гетьманом (ЦДАВО України. — Ф. 4465. — Оп. 1. — Спр. 136. — Арк. 1-22).

284

Цапко І. Роля Вільного козацтва у визвольній боротьбі // Вісті Комбатанта. — 1967. — Ч. 5–6. — С. 24.

285

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Сир. 60. — Арк. 1.

286

Пролом. — Грудень 1941. — Ч. 1. — С. 16; ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 23. — Сир. 931. — Арк. 59–59 зв.

287

Харламов П. К. Казаки. — Париж: Издатель Е. Т. Гетьман, 1956. -С. 3-13.

288

Надеженко П. Дещо з методів совєтської розвідки // Український Комбатант. Орган Союзу Українських Ветеранів. — На чужині, 1958. -Ч. 5–6. — С. 88–89.

289

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Сир. 211. — Арк. 14, 19; Муков-ський І., Лисенко О. Українці у збройних формуваннях… — С. 24.

290

I.ittlejohn J. Foreign Legions… — Vol. 4. - P. 277.

291

Ленивов А. K. Под казачьим знаменем. Зпопея Казачьего Стана под водительством Походньїх Атаманов Казачьих Войск С. В. Павлова и Т. И. Доманова в 1943–1945 г.г. Материальї и документьі. — Мюнхен: Издание автора, 1970. — С. 5, 11–13, 15.

292

Ржезач Т., Цуркан В. Розшукуються… — С. 56–57.

293

Littlejohn D. Foreign Legions… — Vol. 4. - P. 352–354.

294

NAUS.-T-454.-Roll 100.-Frames000450 — 000456; BA.-R 6/8.-Fol. l.-S. 158–162; Dallin A. The Kaminsky Brigade: 1941–1944. A Case Study of German Military Exploitation of Soviel Disaffection. - Maxwell AFB, AL (USA): Harvard Russian Research Institute (HRRI), December 1952. - P. 13–90; Munoz A. J. The Kaminski Brigade: AHistory 1941–1945.-Bayside,NY (USA): Axis Europa Books. 1999.-P. 5-60.

295

Internet: www.russ.ru/ist_sovr/20010302_zor.html. Комендантом табору був колишній командир полку Константин Кроміаді, а у серпні 1942 р. командування частиною перебрали колишній командир 41-ої гвардійської дивізії ЧА Володимир Боярський і колишній бриґадний комісар Георгій Жилєнков. У грудні 1942 р. командувач ГА "Центр” генерал-фельдмаршал Ганс Ґюнтер фон Клюґе наказав розформувати РННА на окремі батальйони ("Дніпро”, "Прип’ять”, "Березина” та "Волга”) і ввести їх до складу різних німецьких з’єднань.

296

Катусев А. Ф., Оппоков В. Г. Движение… // Военно-исторический журнал. — 1991. - № 7. — С. 14.

297

ЦДАВО України. — Ф. 3959. — Оп. 2. — Спр. 131. — Арк. 36–37.

298

NAUS. — Т-311. - Roll 65. - Frames 000 479 — 000 480.

299

ЦДАВО України. — Ф. 3959. — Оп. 2. — Спр. 131. — Арк. 32.

300

NAUS.-Т-454.-Roll 94.-Frame000015.

301

Ibid. - Frames 000 005–000 009.

302

Буллок А. Гитлер и Сталин: жизнь и вдасть. Сравнительное жизне-описание в 2 т. — Т. 2. — Смоленск: Русич, 1994. — С. 472; Dallin А. German Rule… — Р. 550.

303

Тис-Крохмалюк Ю. Ґенеза постання Української Дивізії "Галичина” // Сурмач. — Лондон, 1983. — Ч. 1–4 (74–77). — С. 9.

304

BA.-NS 19/neu.-Akt. 1704,-FoL 1S. 57–58.65.

305

Ibid.-Akt. 1706.-Fol. 1.-S.9-12.

306

BJaschke Н. Dobrowolez // Deutsche Ukraine-Zeitung. - Luzk, 7 Februar 1943. - Nr. 32.-S. 3.

307

Kirchhof Е. Neue Verbündete: Vom Einsatz der landeseigenen Verbände an der Ostfront // Das Reich. Deutsche Wochenzeitung. - Berlin, 21 Februar 1943. - Nr. 8. - S. 4.

308

Herwort H. Deutschland und die ukrainische Frage 1941–1945. - München: Deutsches Institut für Geschichte der nationalsozialistischen Zeit, 1950. - S. 19.

309

Крохмалюк P. Заграва на Сході… - C. 18.

310

Littlejohn D. Foreign Legions… — Vol. 4. - P. 324.

311

Крохмалюк Ю. Військова Управа // Вісті… - 1952. — Ч. 10–11 (24-

312

25). — С. 5.

313

Нова Доба. — Різдво 1942. - № 51/52. — С. 6.

314

Донецька газета. Український часопис міста й села. — Слав’янськ, 16 березня 1943. - № 20 (101). — С. 1.

Митчем С. Фельдмаршали Гитлера и их битвьі. — Смоленск: Русич, 1998. — С. 329.

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 37. — Арк. 6 зв.; Снігур-Рафальський Е. У Сталінградській офензиві // Сурмач. -1980. — Ч. 1–2 (68–69). — С. 32.

315

В її складі був піхотний полк Шмідта, в тому числі: батальйон Шоне (Schone) (неповні дві піхотні сотні й моторизована сотня загальною чисельністю 5 старшин, 7 підстаршин і 133 стрільці кожна), батальйон Каменберґа (Kamenberg) (три бойові сотні й одна резервна), батальйон Айзенакера (Eisenacker) і батальйон Коргера (Korherr). До цієї дивізії також належав піхотний полк Штелле (Steile), до якого увійшли батальйон Енґерта (Engen), батальйон фон Кадденбрука (Kaddenbruck), 2-ий Харківський батальйон (2. Kharkow Bataillon), Морозовський козацький батальйон (Morossowskij Kossak Bataillon), танкова сотня Абендрота (Abendrot) з трьома танками ”Т-34” та ”Т-70”, а також артилерійський підрозділ (“Von Stumpfeld Division” II Internet: www.ostbataillon.by.ru/vonscht.htm).

316

ВА.-R 6/408.-Fol. I.-S.31.

317

Лемещук М. Воїни-українці у Сталінградській битві // Український календар. — Варшава: Українське суспільно-культурне товариство, 1969. — С. 131.

318

Potichnyj Р. Ukrainians in World War II Military Formations: An Overview // Ukraine during World War II. History and its Aftermath. A Symposium. - Edmonton: Edited by Yury Boshyk, 1986. - P. 63; Elliott M. Soviet Military Collaborators // Ukraine during World War II… -P. 94–95.

319

Jurado C. C. Breaking the Chains… — P. 72.

320

Снігур-Рафальський E. У Сталінградській офензиві… — C. 28, 33.

321

Кубійович В. Початки Української дивізії "Галичина” // Українська дивізія "Галичина”. Історико-публіцистичний збірник. — К.—Торонто: ТОВ ”Негоціант-Плюс”; Братство колишніх вояків 1-ої УД УНА, УВКР; редакція газети "Вісті з України”, 1994. — С. 14, 17.

322

Neulen H.-W. An deutscher Seite… — S. 343.

323

NAUS. - T-454. - Roll 21. - Frame 000 915.

324

Ibid. - Roll 24. - Frame 000 917.

325

Kern Е. Das goldene Feld. - Zürich: Schild Verlag, 1957.-S. 120.

Aktennotiz für den Führer. Berlin, den 16. 1. 1943 // NAUS. - T-454. - Roll 24. -Frames 000 998 — 001 002.

326

Dallin А. German Rule… -Р. 563.

327

NAUS. — Т-501. - Roll 18. - Frame 000 309.

328

Вісті. Тижневик для українських робітників з Ген. Губернаторства (вкл. з Галичиною). — Берлін, 4 березня 1943. — Ч. 9. — С. 4.

329

Не заглиблюючись в суть проблеми, окремі американські дослідники безпідставно приписували створеним при німецьких військах українським військовим формуванням симпатії до нацистів. Роджер Бендер та Г’ю Тейлор, зокрема, у четвертому томі своєї праці з історії військ СС вмістили фотографію жовто-синього прапору зі свастикою (Bender R. G., Taylor Н. Р. Uniforms, Organisation… — Vol. 4. — Р. 57). Девід Літтлджон у своїй книзі "Іноземні легіони Третього райху” повторно опублікував її, вписавши свою ремарку про те, що нібито цей стяг пошито як проект офіційного прапору українських частин (LittiejohnD.ForeignLegions… — Vol.4.-P. 34–35). Насправді на вміщеній у цих книгах ілюстрації зображено прапор, зроблений лише за власного індивідуальною ініціативою тільки одним з учасників свята у Станіславові в серпні 1943 р. (Рідна земля. Український популярний тижневик. — Львів, 22 серпня 1943. — Ч. 34 (99). — С. 4). Інші випадки його виготовлення чи масового використання невідомі.

330

Degrelle L. Die verlorene Legion.-Stuttgart: Veritas Verlag, 1952. -S. 158,174–175. NAUS. - T-454. - Roll 104. - Frame 000 944.

331

Нова Доба. — Берлін, 14 лютого 1943. - № 7 (79). — С. 1.

332

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 23. — Арк. 13.

333

Heike W.-D. The Ukrainian Division “Galicia“. 1943-45: a meinoir. - Toronto-Paris-Munich: Edited by Yury Boshyk, 1988. - P. 111.

334

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо… — С. 5.

335

Краківські вісті. — 31 березня 1943. — Ч. 67 (805). — С. 5; Львівські вісті. — Львів, 25 вересня 1943. — Ч. 65 (485). С. 3.

336

Українська преса в Німеччині // Краківські вісті. - 18 лютого 1943. — Ч. 32 (770). — С. 2.

337

Нова Доба. — 7 березня 1943. - № 10. — С. 1.

338

ЦДАГО України. — Ф. 166 — Комісія з написання історії Великої Вітчизняної війни при АН Української РСР. — Оп. 2. — Спр. 115. -Арк. 39–40.

339

ВА. - R 43 — Reichskanzlei.-Akt. 11/1504.- F. 9.

340

Серед іншого це знайшло свій прояв у фінансовій допомозі позбавленому засобів для існування Лівицькому Східним райхсміністерством, від якого лише від липня 1942 р. до березня 1943 р. він отримав З 600 райхсмарок. У переданій для ознайомлення А. Розенберґу довідці згаданого райхсміністерства від 16 січня 1943 р. з цього приводу зазначено: ”Так само, як й інші особистості, які відіграють деяку роль у політичному житті, до сих пір тривалу фінансову підтримку отримує також президент Української Народної Республіки Андрій Лівицький. Ця підтримка зводиться місячно до 400 райхсмарок” (NAUS. -Т-454. - Roll 88. - Frames 001 019 — 001 022).

341

Крат М. Дивізія "Галичина” й Холмщина // Вісті… - Червень 1963. — Ч. 110. — С. 46–47.

342

Кентій А. В. Українська Повстанська Армія в 1942–1943 рр. — К.:

343

НАН України, Інститут історії України; Головне архівне управління

344

при кабінеті міністрів України; Центральний державний архів

345

громадських об’єднань України, 1999. — С. 25–27.

346

ЦДАВО України. — Ф. 3676. — Оп. 4. — Спр. 476. — Арк. 247–248.

347

Там само. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Спр. 92. — Арк. 40.

348

Косик В. Україна і Німеччина… — С. 314.

349

NAUS. — Т-454. - Roll 91. - Frames 000 693 — 000 713.

350

Стахів Є. Національно-політичне життя… — С. 6.

Armstrong J. А. Ukrainian Nationalism. Second Edition. - Littleton, CO (USA):

351

Ukrainian Academic Press, 1980. - P. 169.

352

Dallin A. German Rule… — P. 565.

353

Reitlinger G. Die SS — Tragödie einer deutschen Epoche.-Wien-Basel-München: Kurt Deutsch Verlag, 1957.- S. 204.

354

ЦДАВО України. — Ф. 3676. — Оп. 4. — Спр. 476. — Арк. 76–77.

355

ОКН. Gen. St. d. H. / Gen. Qu., Abt. Kriegsverw. (Qu 4). Nr. 11/3123/43 geh. An OKW/WPr., Op. Abt., Org. Abt., Fr. Heere Ost, Reichsmin. f. d. bes. Ostgebieten, General der Osttruppen // NAUS. - T-78. - Roll 565. - Frame 000 336.

356

Michel K. Russen, Ukrainer und Kaukasier gegen Sowjets // Unser Heer. Higb. v. Oberkommando des Heeres. - Berlin, 1943. - Nr. 10.

357

Dali in А. German Rule… — Р. 536–538.

358

Крьісько В. Г. Секретьі психологической войньї (цели, задачи, методьі, формьі, опьіт). Под общ. ред. А. Е. Тараса. — Минск: Харвест, 1999. -С. 361–362.

359

Дніпропетровська газета. Офіційний орган міста Дніпропетровська. — Дніпропетровськ, 9 квітня 1943. - № ЗО (345). — С. 1.

360

Нова Доба. — 11 квітня 1943. — Ч. 15 (87). — С. 2.

361

ЦДАВО України. — Ф. 3836 — З’єднання західних груп УПА (”УГІА-Захід”), 1942–1945. — Оп. 1. — Спр. 63. — Арк. 1; Нова Доба. -21 березня 1943. - № 12. — С. 2.

362

Шанковський Л. Що таке модерна стрілецька дивізія? (Довідка) // Львівські вісті. - 6 травня 1943. — Ч. 99 (519). — С. 2.

Додатки. — Док. № 2.

ВА-МА. - RH 53 — Wehrkreiskommandos. - Akt 23/37. - S. 65.

Україна в Другій світовій війні у документах… — Т. 3. — С. 210.

363

ДАЛО. — Ф. Р-35. — Оп. 13. — Спр. 66. — Арк. 260, 264.

364

Городиський О. З щоденника перекладача // Вісті… - Ч. 104. — С. 108. Михайло Пікульський народився у священичій родині на Київщині. Був активним учасником визвольної боротьби 1917–1921 рр. і 2-го Зимового походу армії УНР. У 1919–1920 рр. він опинився в польському полоні спершу у Львові, а відтак і в Ланцуті, де вступив з ранґом

365

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 23. — Арк. 44.

366

поручника до лав 6-ої Січової Стрілецької дивізії і займав посаду начальника зв’язку 17-ої бриґади. Перебував у таборах для інтернованих осіб в Олександрові Куявському та Щепірно в Польщі. 1927 року вступив як контрактовий старшина до польського війська. Брав участь у німецько-польській війні й потрапив у полон, після звільнення з якого працював на цукровому заводі в Переворську. У роки німецько-радянської війни командував батальйоном, іцо воював у складі 6-ої армії фельдмаршала Ф. Паулюса під Сталінградом (Панченко І. Михайло

367

Пікульський // Вісті Комбатанта. — 1970. — Ч. 2. — С. 61).

368

Geheime Reichssache! Berlin, den 10. Mai 1943. Aktennotiz über Bandenbekämpfung. 1.Vorhandene Kräfte von SS und Polizei//BA. - NS 19/neu.-Akt. 1706.-161. 1.-S.1–2.

369

Філоненко П. Збройна боротьба на Волині… - С. 47.

370

Додатки. — Док. № 7; ДАВО. — Ф. 138. — Оп. 5. — Спр. 260. -Арк. 85.

371

Ґодлеувскі Л. Білоруські збройні сили у Другій світовій війні // Вісті… - Липень-серпень 1953. — Ч. 7–8 (33–34). — С. 20.

372

ЦДАВО України. — Ф. 4465 — Колекція окремих документальних матеріалів українських національних еміґрантських установ, орга

373

нізацій і осіб. — Оп. 1. — Спр. 89. — Арк. 10.

374

"Український Доброволець” — орган Українського Визвольного Війська // Краківські вісті. - 16 травня 1943. — Ч. 102 (840). — С. 2. Див., наприклад: Додатки. — Док. № 10.

375

ЦДАВО України. — Ф. 4465. — Оп. 1. — Спр. 89. — Арк. 4, 13, 14,

376

16, 18–18 зв, 20 зв.

377

Там само. — Арк. 21, 24, 26.

378

Хлібороб. Сільсько-господарське видання часопису "Українець”. -

379

Берлін, 23 червня 1943. — № 6. — С. 1.

Додатки. — Док. № 13, 14.

380

Нова Доба. — 4 липня 1943. - № 27 (99). — С. 1.

381

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо… — С. 5.

382

П-я-к. Відчит у Варшаві ред. Которовича // Краківські вісті. - 23 липня 1943. — Ч. 158 (896). — С. 5.

383

Klimowski J. Bylern adjutantem gen. Andersa. -Warszawa: Wydawnictwo Ministerstwa obrony narodowej, 1959. - S. 202.

384

Дурбак Б. Українці у Другому Польському Корпусі // Вісті Комбатанта. — 1970. — Ч. 6. — С. 29–30.

385

Палий П. Н. В немецком плену / Ващенко Н. В. Из жизни военнопленного (Всероссийская мемуарная библиотека. Серия: Нагпее недавнєє; ІІССН). — Париж: УМСА-Пресс, 1987. — С. 240–241.

386

Додатки. — Док. № 9.

387

Steiner Е Die Freiwilligen. Idee und Opfergang. -Göttingen: Plesse Verlag. 1958.-S. 56.

388

Kleist P. Zwischen Hitler und Stalin. - Bonn: Athenäum-Verlag, 1950.- S. 224–225.

389

Колесник А. Грехопадение. Генерал Власов и его окружение. — Харьков: Простор, 1991. — С. 58, 61.

390

Тис-Крохмалюк Ю. Перша Українська Дивізія у світлі документів //

391

Сурмач. — Лондон, 1969. — Ч. 1–4 (42–45). — С. 13.

Dallin А. German Rule in Russia… — P. 575.

392

Титов Ф. Клятвопреступники // Неотвратимое возмездие. — Москва: Издательство Министерства оборонні СССР, 1974. — С. 221–222.

393

Armstrong J. А. Ukrainian Nationalism… — Р. 180.

394

Косик В. Україна і Німеччина… — С. 368.

395

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 115. — Арк. 1–3.

396

Там само. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 209. — Арк. 101.

397

Тис-Крохмалюк Ю. Гайнріх Гіммлер. Кореспонденція Гіммлера // Вісті Комбатанта. — Торонто-Нью-Йорк, 1982. — Ч 1. — С. 41–42.

398

NAUS.-T-454.-Roll 39.-Frames001 100 — 001 205.

399

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С.12.

400

Munoz А. J. The Druzhina SS Brigade: AHistory. 1941–1943. - Bayside, NY (USA): Axis Europa Books, 1997. - P. 69.

401

Bräutigam O. Überblick über die besetzten Ostgebiete… — S. 86.

402

Гелен P. Война разведок. Тайньїе операции спецслужб Германии. 1942–1971. Пер. с нем. В. Г. Чернявского, Ю. Д. Чупрова. — Москва: ЗАО издательство ”Центрполиграф”, 1999. — С. 114–115.

403

ЛНБ НАН України. — Фонд листівок. — № 402. — С.1.

404

Radziwonczyk К. Niemieckie sily zbrojne w okupowanej Polsce 22. 6. 1941 — wiosna 1944 r.Cz. H…-S. 37–38.

405

Ґодлеувскі Л. Новоградський ескадрон. Білоруські збройні сили у другій світовій війні // Вісті… - Січень-лютий 1954. — Ч. 1–2 (39–40). — С. 10.

406

Ліський Б. Українці у Боснії і Герцеговині // Альманах видавництва "Гомін України”, 1998. — Торонто: Гомін України, 1998. — С. 164–165.

407

Василишин М. Український Леґіон у Югославії // Вісті… - Вересень-жовтень 1955. — Ч. 9-10 (59–50). — С. 3.

408

Schwabe М. Die Ukraine // Donauzeitung. - Belgrad, 22Juni 1943. - S. 2.

409

Die Ukraine — Objekt der Kampf // Basler Nachrichten. - Basel, 4.Oktober 1943. - S. 3. Rede des Reichsführer-SS Heinrich Himmler anlässlich des “Tages der Freiheit” am 24. Oktober 1943 in Posen // NAUS. -T-175. - Roll 94. - Frames 2 614 708 — 2 614 730;

410

Heinrich Himmler. Geheimreden und andere Ansprache. - Frankfurt am Main, 1974. - S. 146.

411

Dallin А. German Rule… — Р. 576.

412

NAUS. - T-454. - Roll 39. - Frame 000 993.

413

Dallin A. German Rule… — P. 582–584.

414

Через передчасну смерть Пащевського 26 січня 1944 р. Крижанівський не зміг заручитися його підтримкою. Віддаючи останню шану пам’яті померлого, 29 січня він, від імені Союзу українських комбатантів у Варшаві, особисто був присутній на похороні. Водночас, внаслідок контактів із керівниками Української Автокефальної Православної Церкви (УАПЦ), посереднім чином прагнення Крижанівського створити УВВ для боротьби проти СРСР на початку 1944 р. підтримав скликаний у Варшаві Синод УАПЦ у складі митрополита Луцького і Ковельського Полікарпа (Сікорського) та дев’яти єпископів. В ухваленому ним зверненні до українського народу вміщено заклик "згадати славних предків наших — лицарів-козаків, що на прапорах своїх у боях з ворогом завжди несли гасло "За віру та Батьківщину” й у собі воскресали того величного духа прадідного та незламну волю до боротьби за кращі ідеали людства та свої рідні ідеали” (Краківські вісті. — 4 березня 1944. — Ч. 47 (1080). — С. 3; Мартирологія українських церков у чотирьох томах. Т. 1. Українська православна церква. Документи, матеріали, християнський самвидав України. Упорядкували і зредагували Осип Зінкевич і Олександр Воронин. — Торонто-Балтимор: Українське видавництво "Смолоскип” ім. В. Симоненка, 1987. — С. 767).

415

SS-Standarte Kurt Eggers //Intemct:www.wssob.com/(XX)sndcgg.html, www.fcldgrau.com/ ss-st-ke.html

416

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 38 зв.-39, 50 зв. Михайло Поготовко був офіцером авіації в армії УНР, у міжвоєнний період відмовився служити в польській армії і працював звичайним водієм-таксистом. 22 червня 1941 р. від імені українських старшив звернувся до ОКВ, висловлюючи свою волю брати активну участь у фронтовій боротьбі на Сході, а наступного дня заявив про цю готовність губернаторові дистрикту Варшава Леонардові Фішеру (Вісті… - Травень-червень 1954. — Ч. 5–6 (43–44). — С. 3).

417

Василь Чабанівський народився у 1887 р. на Полтавщині. У 1910 р. закінчив військову школу в Тифлісі, а у 1917 р. — академію російського Генштабу в Петербурзі. До українських збройних сил приєднався у 1918 р. і був скерований до штабу 6-го Полтавського корпусу. 1919 року займав посаду 1-го генерал-квартирмейстера Запорізької групи, а в серпні 1920 р. став начальником штабу 5-ої Херсонської дивізії. Опинившись під час Другої світової війни на окупованій території Польщі, був активним членом об’єднання українських ветеранів (Вісті Комбатанта. — 1963. — Ч. 4. — С. 74).

418

Краківські вісті. - 2 липня 1943. — Ч. 140 (878). — С. 2.

Самчук У. "Пророцтво” у 1944 році // Вісті Комбатанта. — 1992. -Ч. 1. — С. 33–34.

419

Верига В. Дорогами Другої світової війни. Легенди про участь українців у Варшавському повстанні 1944 р. та Українську Дивізію "Галичина”. -Торонто: Новий Шлях, 1980. — С. 61.

420

Шанковський Л. Українське Визвольне Військо… — С. 3407.

421

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 5 зв.

422

Міщук Ч. Лист до редакції // Вісті… - Липень-серпень 1955. — Ч. 7–8 (57–58). — С. 24.

423

ЦДАВО України. Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 5 зв.

424

Корчак-Городиський І. Замість рецензії… - С. 46.

425

Tgb. Nr. 574/44. Lublin, den 29.Juni 1944. Betr.: Bericht über die allgemeine Lage im Distrikt Lublin. Dr. Longin Holejko // BA. - R-94 — Reichskommissar für die Ukraine mit Geschäftsbereich. - Akt. 17. - S. 75.

426

Ґоцький В. Холмська Українська Самооборона // Вісті Комбатанта. -1985. — Ч. 2. — С. 47–50.

427

Бульба-Боровець Т. Армія без держави… — С. 297.

428

Про ґенезу творення УЛС див.: Куделя М. П. Крізь бурі лихоліть… -С. 69–71.

429

Ґоцький В. Холмська українська самооборона… — С. 49.

430

Tgb. Nr. 574/44. Lublin, den 29.Juni 1944. Betr.: Bericht über die allgemeine Lage im Distrikt Lublin. Dr. Longin Holejko // BA. - R-94. - Akt. 17. - S. 75.

431

Додатки. — Док. № 15.

432

Вісті… - 1968. — Ч. 130. — С. 95.

433

2,4 Ibid. - S. 3-21 (Namentliche Liste der Selbstschutz-Legion).

434

Ibid. -S. 1–2.

435

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 338. — Арк. 41.

436

2,7 Лебедь М. Українська повстанська армія: її генеза, ріст і дії у визвольній боротьбі українського народу. — Т.1. Німецька окупація України. — Б. м.: Пресове Бюро УГВР, 1946. — С. 89–90.

437

NAUS. — Т-311. - Roll 65. - Frame 7 217 447.

Щодо цього збереглися свідчення затриманих радянськими органами безпеки очевидців тих подій з числа членів ОУН-Б. Наприклад, Артемізія Галицька ("Мотря”), наприклад, 9 березня 1945 р. характеризувала дії В. Шумки так: "Луговий” уклав з німцями угоду і пішов до них на службу, не маючи на це санкції ні від Центрального, ні від обласного Проводів ОУН-В. Німці постачали його зброєю, продуктами харчування, організували спеціальну диверсійну школу, в якій навчалися диверсійній та розвідувальній справі кілька десятків людей з куреня "Лугового”. Захоплений в радянський полон член Центрального Проводу ОУН-Б Юрій Стельмащук ("Рудий”) 21 лютого 1945 р. визнав: "На початку червня 1944 року німці повністю озброїли й обмундирували сотню "Воза”, а також дали для загону Павлюка п’ятдесят автоматів', 90 самозарядних гвинтівок, 80 тисяч патронів. Оскільки сотня "Воза” й загін Павлюка під час переходу фронту виявилися по той бік фронту, на німецькому боці, то німецьке командування організувало перекидання їх на радянську територію, поставивши перед ними завдання вести збройну боротьбу проти радянської влади в тилу Червоної армії на території західних областей України” (ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 22. — Спр. 861. — Арк. 46–47).

438

Ернст Кестрінґ народився 20 червня 1876 р. у Москві, де й здобув освіту і розпочав свою кар’єру. Компетентний у питаннях Сходу, він був добре обізнаний з проблемами України — не в останню чергу також завдяки тому, що в 1917–1918 рр. перебував у Києві як член німецької військової місії. Від 19 січня 1933 р. був німецьким військовим аташе в Москві. Від 1 березня 1933р. — генерал-майор, але вже 31 березня звільнений в резерв. 1 жовтня 1935 р. знову призначений військовим аташе Німеччини в Москві. Від 31 липня 1937 р. — генерал-лейтенант, а від 31 серпня 1940 р. — генерал кавалерії. Між 28 вересня 1942 р. і ЗО квітня 1943 р. — уповноважений генерал з питань Кавказу при ГА ”А”, а між 16 червня і 31 грудня 1943 р. — генерал для частин тюркських народів (Turkvölki-sche Verbände). Чітко розділяючи росіян і українців, Кестрінґ ще на початку німецько-радянської війни у донесеннях для ГШ ОКГ вважав українців, вірменів, грузинів, азербайджанців та представників інших національностей у ЧА нелояльними до СРСР і, тим самим, імовірними потенційними союзниками Німеччини (ВА. - N 123 — Köstring, Ernst; Федорович В. Україна очима німців (з німецьких архівів в державних архівах США) // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 3. — С. 21; Безмменский Л. Особая папка "Барбаросса”. — Москва: Издательство Агенства печати Новости, 1973. — С. 284).

439

Доброволец. Газета войск освободительного движения. — 1944. - № 6 (74). — С. 1.

440

Федорович В. Україна очима німців… — С. 21.

441

Буртик І. Тернистий шлях Другої дивізії УНА. — Ню-Йорк-Кліфтон: Накладом об’єднання вояків Другої дивізії УНА, 1994. — С. 24–25.

442

Ibid. -Т-78. - Roll 413. - Frame 6 280 701.

443

Ibid. -1-311.-Roll 65. - Frames 7217 441 — 7217 444.

444

OKW. 6366/44. WZA/Wz.IIIc. Betr.: Verleihung der“ Tapferkeits- und Verdienstaus-zechnung für Angehörige der Ostvölker” an deutsche Wehrmachtsangehörige // NAUS. -T-78.-Roll 110.-Frames 6 031 943-6031 944; Український Доброволець. — 5 березня 1944. - № 5. - C. 1.

445

OKH. Gen. St. d. H. / Gen. d. Freiw. Verb. II Nr. 5164/44. Betr.: Eheschliessungen zwischen Freiwilligen und Ostarbeiterinnen // NAUS. - T-454. - Roll 94. - Frame 000648.

446

Стахів Е. Українські "дольмечери”… - С. 11.

447

Косик В. Україна і Німеччина… — С. 576.

448

Білоус І. Ген. — хорунжий Дмитро Жупінас // Вісті Комбатанта. -1969. — Ч. 1. — С. 79.

449

ЦДАВО України. — Ф. 3676. — Оп. 4. — Спр. 308. — Арк. 19.

450

Там само. — Спр. 474. — Арк. 356–357.

451

Там само. — Спр. 476. — Арк. 293–294.

452

Правда про унію. Збірник документів і матеріалів. — Львів: Каменяр, 1968. — С. 340.

453

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь… — С. 132.

ЦДАВО України. — Ф. 4398 — Командир поліції безпеки і СД в м. KneBi(KomniandeurderSicherheitspolizeiundSDinKiew).-On. 1. — Спр. 1. -Арк. 1-17; Спр. 2. — Арк. 1-55.

454

Потічний П. УПА та німецька адміністрація // Сучасність. — Грудень 1993. - № 12. — С. 69.

455

Гуляк С. Полк ім. Холодного Яру… — С. 8.

456

Гірняк Л. На стежках… — С. 305–310.

457

Шанковський Л. Похідні групи ОУН (Причинки до історії похідних груп ОУН на центральних і східних землях України у 1941–1943 рр.). -Мюнхен: Видавництво "Український самостійник” 1958. — С. 155–156, 195.

458

Лебедь М. Українська повстанська армія… — С. 44.

459

Літопис УПА… — Т. 5. — С. 68, 71, 84, 87.

Підраховано автором на підставі довідника П. Содоля "Українська

460

Повстанча армія, 1942–1949”.

461

Бандера С. Перспективи української революції… - С. 306.

462

Шумук Д. За східнім обрієм. Спомини. — Париж-Балтимор: Перша Українська Друкарня у Франції; Українське видавництво "Смолоскип” ім. В. Симоненка, 1974. — С. 26.

463

ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 23. — Спр. 523. — Арк. 88; Ф. 63 — Перша Українська Партизанська дивізія ім. двічі Героя Радянського Союзу С. А. Ковпака (Сумське партизанське з’єднання), 1941–1944. — Оп. 1. — Спр. 53. — Арк. 117.

464

Літопис УПА… — Т. 5. — С. 100.

465

В А. - R 52 — Kanzlei des Generalgouvemeurs. - Akt. П/261. - Fol. І. - S. 143.

466

ЦДАВО України. — Ф. 3836. — Оп. 1. — Спр. 63. — Арк. 4.

467

Zur Frage der nationalen Bewegungen in Galizien // NAUS. - T-78. - Roll 565. - Frame 000 216.

468

ЦДАВО України. — Ф. 3836. — Оп. 1. — Спр. 63. — Арк. 2, 3.

469

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 227. — Арк. 143–144.

470

Newland S. J. Cossacks in the German Army… — P. 133.

471

Вільна Україна. Видання Організації Українських Націоналістів. — 1943. — Ч. 8. — С. 3–4.

472

Коваленко І. М. Цілі і методи німецької імперіалістичної політики на окупованих теренах // Літопис УПА. Т. 1. Волинь і Полісся. — Торонто, 1989. — С. 56–102.

473

Довкруги СС Стрілецької Дивізії Галичина (В обличчі однієї можливості) // Бюлетень. Видання Краєвого проводу Організації Українських Націоналістів Самостійників Державників. Р. ПІ. -1943. — Ч. 11. — С. 2.

474

ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 23. — Спр. 931. — Арк. 43.

475

ЦДАВО України. — Ф. 3836. — Оп. 1. — Спр. 5. — Арк. 29.

476

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 287.

477

Нікольський В. М. Підпілля ОУН (б) у Донбасі. — К.: Інститут історії України НАН України, 2001. — С. 162–163.

478

Стахів-Павлюк Є. Боротьба українського народу на Східноукраїнських землях 1941–1944 (Спомини очевидця й учасника). II. Східна Україна під самостійницьким прапором // Вісник. Квартальний літератури, науки, мистецтва і суспільно-політичного життя. — Філадельфія,

479

1987. — Ч. 5. — С. 293.

480

[Петренко P.J Спомин про ген. — хорунжого Петра Дяченка // Вісті Комбатанта. — 1985. — Ч. 2. — С. 76–77.

У пересланому редакторові "Українського Добровольця” Г. Которовичу одному з листів із відвертою критикою німецької політики анонімний автор "Іван Непитайло”, наприклад, на початку січня 1944 р. писав: ”В 35-му номері Вашого тижневика я прочитав статтю "Добровільність” Н. Щербини і дуже зацікавлений, як може говорити людина про добровільність там, не згадуючи й не беручи до уваги добровільність тут. Наприклад, чому не описати "добровільну” поїздку до Велико-німеччини та ін… Вибачте за безграмотність, але мені не дали докінчити школи, а примусили їхати працювати до Німеччини. Маю 16 років” (ЦДАВО України. — Ф. 4465. — Оп. 1. — Спр. 89. — Арк. 2).

481

Нікольський В. М. Підпілля ОУН (б)… — С. 163.

482

NAUS. — Т-454. - Roll 88. - Frames 000 672,000 673.

483

ЦЦАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 2. — Спр. 83. — Арк. 47 зв.

484

Там само. — Оп. 1. — Спр. 89. — Арк. 115–116.

485

Шанковський Л. Похідні групи… — С. 283.

486

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 253. — Арк. 128, 131.

487

Літопис УПА… — Т. 6. — С. 81.

488

Оборона України. Часопис Української Народньо-Революційної Армії. —

489

1 серпня 1943. - № 1 — С. 2.

490

ЦДАГО України. — Ф. 166. — Оп. 3. — Спр. 149. — Арк. 48 зв.

491

Характерно, що аналогічний зв’язок з УПА одночасно намагався встановити керівник російської секції "Зондерштабу ”Р” Б. Хольмстон-Смисловський. Оскільки про цей безсумнівний зв’язок стало відомо органам СД, у грудні 1943 р. він опинився під домашнім арештом і очолювана ним секція фактично була розформована. Лише після 6-місячного розслідуванння його допущено до організації партизанської війни та розвідувальної служби на Східному фронті й формування національних батальйонів з росіян (1 — St Russian National Anny (1-St RNA) // Internet: http://bka-roa.chat.ru/l_a_rna__eng.htm).

На невдалість спроб "Зондерштабу ”P” налагодити зв’язок з УПА певним чином вплинуло міжвідомче протистояння за владні компетенції між абвером і німецькими органами безпеки. Після фактичного підпорядкування абверу керівництву РСГА 12 лютого 1944 р. їх втручання в ініціативи "Спеціального штабу ”Р” вдруге загальмувало його спроби налагодити контакти між ГА "Південь” з одного боку і через посередників із головнокомандувачем УПА Р. Шухевичем з другого. У звіті для РСГА від 22 квітня 1944 р. підполковник Ліндгардт, коментуючи наслідки цього, так висловив думку більшості офіцерів абверу стосовно втручання РСГА в його дії: "Абвер сподівався, що співробітництво з РСГА, яке відповідальне за політичні питання, полегшить прийняття політичних рішень. На жаль, до сих пір цього не відбулося” (ЦДАВО України. — Ф. 4628. — Оп. 1. — Спр. 10. — Арк. 256–257 зв.).

Детальний опис ходу й наслідків переговорів Боровця з представниками німецького командування міститься у спогадах експерта українських справ при штабі ОКГ у Полтаві Г. Коха. Див.: Koch Н. Erinnerungen aus dem zweiten Weltkrieg.-Wien: Der Evangelische Presseverband für Österreich, 1967.

492

Фурґала А. Маловідоме з історії Українського Визвольного Війська (УВВ) // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 5–6. — С. 107.

493

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 34. — Арк. 132–132 зв.

494

ЛНБ НАН України. — Фонд листівок. — № 402. — С. 1.

495

Верт А. Россия в войне 1941–1945. — Москва: Прогресе, 1967. — С. 576.

496

ДАЛО. — Ф. П-3. — Оп. 1. — Спр. 61.

497

ЦДАВО України. — Ф. 3836. — Оп. 1.

498

Додатки. — Док. № 16.

499

Там само. — Док. № 17.

500

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 2.

501

Тис-Крохмалюк Ю. Не забуваймо про наших побратимів! // Вісті Комбатанта. — 1976. — Ч. 2. — С. 15.

502

Дмитрик І. У лісах Лемківщини. Спомини вояка УПА. Видання друге. — Мюнхен: Сучасність, 1977. — С. 24.

503

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 1. — Спр, 235. — Арк. 26–27.

504

Літопис УПА. — Т. 8. Українська Головна Визвольна Рада. Документи, офіційні публікації, матеріали. Книга перша, 1944–1945. Редакція: П. Потічний і Є. Штендера. — Торонто, 1980. — С. 247.

505

Ilnytzkyj R. Deutschland und die Ukraine… — Bd. 2. - S. 92–93.

506

Український Доброволець. — 23 грудня 1944. - № 84. - C. 1; 2 грудня 1944. - № 81. - C. 1.

507

ДАЛО. — Ф. ІІ-З. — Оп. 1. — Спр. 213. — Арк. 45–47.

508

Там само. — Спр. 67. — Арк. 120.

Андрій Власов народився у 1901 р. Закінчив два класи духовної семінарії. 1930 року вступив до ВКГІ (б). Від травня 1938 р. деякий час був начальником 2-го відділу штабу Київського особливого воєнного округу (КОВО), а від січня 1940 р. командував 99-ою стрілецькою дивізією КОВО. У січні 1941 р. Власова призначено командувачем 4-го механізованого корпусу КОВО у Львові, з яким він брав участь в оборонних боях у Галичині і відступив до Бердичева, а у вересні 1941 р. — командувачем радянської 37-ої армії, що брала участь в обороні Києва. Деякий час в Україні служив і генерал-майор РОА Федір Закутний, який після закінчення Воєнної Академії в Москві у 1931 р. був начальником оперативного відділу 14-го стрілецького корпусу в Києві.

509

Катусев А. Ф., Оппоков В. Г. Движение, которого не бьіло… // Военно-исторический журнал. — 1991. - № 4. — С. 26–27.

510

Під впливом колишніх офіцерів й солдатів РОА, яким вдалося врятуватися від переслідувань сталінських спецслужб й оселитися в США чи країнах Західної Європи, на еміґрації виник міф про те, що власовці були "антигітлерівцями” і окремою воюючою стороною. Насправді ж це було радше видаванням бажаного за дійсне. Перебуваючи на утриманні в німецьких установ, Власов і його найближчі співробітники, "кураторами” яких були інстанції вермахту й згодом СС, не мали жодної дійсної самостійності й реального впливу на вирішення долі РОА. 24 липня 1943 р. у записці ФГО для Розенберґа констатувалося, що "особа генерала Власова відповідально підпорядковується ОКВ (ВПр) і відповідально ним керується”, а після "рішення фюрера про використання генерала Власова у пропаганді” його контролювала також СД, щоб тримати на віддалі від російських емігрантів (BA-MA.-RH 2 — OKH/Generalstab des Heeres.-V. 2616. - S. 0369477). Окрему увагу Власову приділено в документальних кінострічках, однією з яких є базований на кінохроніці та інтерв’ю учасників РОА й перекладений англійською мовою німецький фільм "Власов: генерал для двох дияволів” (Vlasov: General fortwoDevils(b&w/color).-Gennany: IHF, 1995.-59minutes). Характеристику емігрантських теорій та західної історіографії руху Власова див.: Andreyev С. Vlasov and the Russian liberation Movement. Soviel reality and emigre theories. - Cambridge: Cambridge University Press, 1989.

511

Steenberg S. Wlassow — Verräter oder Patriot? — Köln: Wissenschaft und Politik Verlag

512

1968.-S. 77,159.

513

Сергієнко M. В кігтях тиранів: спогади українця-червоноармійця. — Мюнхен: Дніпрова хвиля, 1953. — С. 163.

514

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо… — С. 5.

515

ЦДІА України у Львові. — Ф. 201. — Оп. 1. — Спр. 6124. — Арк. 2.

516

Там само. — Спр. 223. — Арк. 19.

517

Додатки. — Док. № 9.

518

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 209. — Арк. 81.

519

OKH/Gen.St.d.H. General der Osttruppen Nr 405/43 gKdos. Stand: 5.Sep.43.

520

Schematische Kriegsgliederung der landeseigenen Verbände // NAUS. - T-78. - Roll 413.-Frame 001 293.

521

Fate H. Russische Soldaten am antibolschewistische Front // Krakauer Zeitune. — 17 Juni 1943.-Nr. 143.-S.3.

522

ЦДАГО України. — Ф. 62. Оп. 1. — Спр. 247. — Арк. 32, 70 зв.

523

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… — С. 222.

524

Ковач А. Власовщина і українська визвольна боротьба. — Б. м.: Published under DP-Publications, 1946. — С. 51.

525

Potichnyj Р. Ukrainians in World War II Military Formations… — P. 63; Jurado C. C. Breaking the Chains… — P. 223.

526

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 58.

527

Steenberg S. Wlassow — Verräter oder Patriot?.. — S. 167.

528

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо… — С. 6.

529

Dal Jin А. Gennan Rule… — Р. 643.

NAUS.-Т-454.- Roll 22.-Frame000214.

530

Комин В. В. Белая змиграция и Вторая мировая война. — Калинин: Калининский государственньїй университет, 1979. — С. 39.

531

Василакий В. Путь к правде // Известия. — Москва, 1960. — № 209. — 2 сентября.

532

NAUS. — Т-454. - Roll 21. - Frame 000 900.

533

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 144.

534

Krötz R. Wlassow-Aktion und Nationalitätenfrage // Völkischer Beobachter. — 29.Dezember 1944. - S. 2.

535

Білостоцький T. Спогади. — Б.м.: Накладом Братства кол. вояків 1-ої УД УНА, 2000. — С. 156.

536

Корчак-Городиський І. Замість рецензії… — С. 46.

537

Фурґала А. Маловідоме з історії… — С. 107.

538

Лесь М. Чому я був "власовцем”? // Вісті… - Жовтень-листопад 1952. — Ч. 10–11 (24–25). — С. 5.

539

Barghoorn Е С. Soviel Russian Nationalism. - New York: Oxford University Press, 1956.-P. 123.

540

Довженко О. Сторінки щоденника // Дніпро. — К.: Молодь, 1989. -№ 5. — С. 55–56.

541

Чайковський А Невідома війна (Партизанський рух в Україні 1941–1944 рр. мовою документів, очима історика). — К.: Україна, 1994.—С. 91.

542

Додатки. — Док.№ 2,4,5; ЦДАГО України. — Ф.62. — Оп.1. — Спр.1326.

543

Лесь М. Чому я був "власовцем”?.. — С. 3–5.

У роки німецько-радянської війни з 1941 р. начальником Управління OB НКВС СРСР був заступник народного комісара внутрішніх справ СРСР Віктор Абакумов. До кожного OB НКВС у дивізії за штатом належало 20 осіб, у тому числі: начальник, два його заступники, комендант, слідчий, секретар, друкарка, 10 уповноважених і троє помічників уповноважених. Одночасно при OB дислокувався взвод військ НКВС чисельністю від 50 до 60 осіб. Начальник OB тримав у своїх руках всю агентурну сітку НКВС у військовому з’єднанні. У розпорядженні періпого заступника начальника OB НКВС перебували троє з десятьох уповноважених. Другий заступник начальника OB НКВС при дивізії зосереджував у своїх руках агентурні дані санітарного батальйону, автобатальйону, а також частин продовольчого і бойового постачання. У всіх цих частинах він мав резидентів й аґентів-донощиків, сітка яких пронизувала усю ЧА. Решта сім з десяти уповноважених OB проводили агентурну роботу в трьох стрілецьких полках, у легкому артилерійському полку, в танковому дивізіоні та саперному батальйоні. Ця сітка була організована таким чином, що уповноважений першого стрілецького полку мав помічників уповноваженого, які мали у роті по одному резидентові, кожен із яких набирав у середньому по 10 агентів.

544

Stephan R.Smersh: Soviet Military Counterintelligenccduring the Second World War // Journal of Contemporary History. - 1987. - № 22. - P. 585–613.

Італійський кореспондент Л. Пелегрині писав у ті дні: "Незважаючи на дуже незначні можливості покинути фронт, радянських дезертирів досить багато, особливо серед українців, які, зрештою, воюють тут не так уперто, як інші. Політичні комісари роблять усе можливе, щоб переконати свої війська, що німці піддають полонених різним мукам, але правда знаходить свій шлях і кожен дезертир свідчить, що коли б не найсуворіший нагляд, утікачів до німців було би набагато більше” (II Popolod’Italia.-Milano, 8. 12. 1942).

545

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оіт. 1. — Спр. 1-250.

546

' NAUS.-Т-454.-Roll I3.-Framc001 516.

547

548

Детальніше про це див.: Howell Е. М. The Soviet Partisan Movemcnt, 1941–1944. - New York: Publishcd by the U. S. Army, 1956; Wagener C. Heeresgruppe Süd. -Stuttgart: Podzun Bad Nawheim, 1967.

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 211. — Арк. 2.

549

Там само. — Спр. 220. — Арк. 7–8.

550

Там само. — Спр. 196. — Арк. 33–36; Спр. 211. — Арк. 11, 12, 14, 19, 29, ЗО.

551

Там само. — Спр. 247. — Арк. 24.

552

Там само. — Спр. 209. — Арк. 56.

553

Там само. — Арк. 79.

554

Там само. — Арк. 91.

555

Там само. — Арк. 105.

556

ДАЛО. — Ф. П-3 — Оп. 1. — Спр. 228. — Арк. 118.

557

Трушнович Я. Работа НТС на оккупированной немцами Украине // Посев. — 1992. - № 3. — С. 110.

558

Дуда А., Старик В. Буковинський курінь… — С. 39, 148.

559

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 220. — Арк. 7–8.

560

Всенародное партизанское движение в Белоруссии в годьі Великой Отечественной войньї (июнь-июль 1944). Документи и материальї в трех томах. — Т. 2. Развитие всенародного партизаненого движения во второй период войньї. Книга первая (ноябрь 1942 — июнь 1943). -Минск: Издательство "Беларусь”, 1973. — С. 180, 226, 279, 453, 579. Нацьіянальньїй архів Рзспублікьі Беларусь (НАРБ). — Ф. 3500 — Дзейнасть партьізанскіх загонав на тзріторьгі Палуднєвай Беларусі в

561

гадьі Другой суеветнай вайньї. — Оп. 4. — Д. 283. — Л. 17.

562

Ковалев Б. Н. Работа советских спецслужб по разложению коллаборационистских формирований в годьі Великой Отечественной войньї // Internet: www.fsb.ru/histoiy/museum/1997/kovalev.html.

563

NAUS. — Т-78. - Roll 565. - Frames 000 320 — 000 323.

564

ЦДАВО України. — Ф. 3833. — Оп. 3. — Спр. 82. — Арк. 20–23. Вісті… - Липень 1965. — Ч. 118. — С. 73.

565

ЦДАГО України. — Ф. 62. — Оп. 1. — Спр. 247. — Арк. 120.

566

m А — “А

567

Там само. — Арк. 70.

568

45С Там само. — Спр. 209. — Арк. 99.

Там само. — Спр. 247. — Арк. 72.

569

П-я-к. Відчит у Варшаві… // Краківські вісті. - 23 липня 1943. -Ч. 158 (896). — С. 5.

570

Tys-Krokhmaliuk (Krokhmaliuk) Y. Guerra у Libertad. Historia de la Division “Halychyna“ del cjersito Nacional Ukranio. - Buenos Aires (Argentina), 1961. - S. 93.

571

Додатки. — Док. № 11–14.

ДАЛО. — Ф. Р-35. — Оп. 13. — Спр. 46. — Арк. 45; Несторович В. Закарпатські українці в чехословацькому корпусі ген. Свободи // Новий Шлях. — Торонто, 18 березня 1972. — Ч. 12. — С. 8–9; 8 травня 1972. — Ч. 10. — С. 8–9; 13 травня 1972. — Ч. 20. — С. 8–9.

ЦДАГО України. — Ф. 57. — Оп. 4. — Спр. 45. — Арк. 4.

Штейделе Л. От Волги до Веймара. Мемуари немецкого полковника, командира полка 6-й армии Паулюса — Москва: Издательство "Прогресе”, 1973. — С. 221–335; BungertH. Das Nationalkomitee und der Westen: die Reaktion der Westallierten auf das NKFD und die Freien Deutschen Bewegungen 1943–1948. -Stuttgart: F. Steiner, 1997.

572

Lang F. Die Ukrainer Galiziens im Kampf um die Aufrichtung des ukrainischen Staates. Nur für Dienstgebrauch. - Berlin: Selbstverlag der Publikationsstelle, 1943.

Альфред Бізанц народився 15 листопада 1890 р. Навчався у сільській школі та у гімназії у Львові. У 1910 р. закінчив Львівську кадетську школу й розпочав службу в 33-му стрілецькому полку в Стрию. Через три роки вступив до академії' австрійського Генерального штабу. З листопада 1918 р. в УГА, був одним з реалізаторів її наступу під Чортковом. Наприкінці липня 1919 р. очолив окрему бриґаду армії УНР (Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 5–6. С. 35–41).

NAUS. -Т-175,- Roll 74. - Frames 2 592 467 — 2 592 477.

573

Див.: Paziuk М. Victims of Circumstance. А Ukrainian in the Army of the Third Reich. -Werexham (UK): Bridge Books, 1993.

У жовтні 1954 p. колишній офіцер дивізії Богдав Підгайний у статті ”Леґіони чи незалежні збройні сили”, опублікованій у часописі "Український Самостійник”, писав: "Організатори дивізії навіть в 1943 р. вірили в німецьку перемогу і очікували, що Німеччина змінить свої плани щодо України”. За твердженням іншого дивізійного офіцера Л. Ортинського, добровольці "Галичини” на випадок інакшого розвитку подій сподівалися на підтримку західними союзниками антигітлерівської коаліції визвольного руху за відновлення Української держави (Ortynskyj L. Prawda о Ukrainskiej Dywizji // Kultyra. - Paryz: Instytut Literacki, listopad 1952.-S. 109–116).

"Pro memoria” — "Лиш боротись — значить жить” // Наші дні. -Львів, червень 1943. — С. 1.

Краківські вісті. - 10 червня 1943. — Ч. 123 (861). — С. 2.

574

ВА-МА. - N/756/170 — Sammlung Vorpersonal.

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 15 — 15 зв.

Там само. — Арк. 47 а; Спр. 37. — Арк. 37.

575

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп.1. — Спр. 23. — Арк. 45.

576

Там само. — Арк. 79–80.

577

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 295.

578

ЦДІА України у Львові. — Ф. 201. — Оп. 1. — Спр. 271. — Арк. 1.

579

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 37. — Арк. 13.

580

Там само. — Спр.5. — Арк.30 зв.

581

Там само. — Спр. 7. — Арк. 38 зв. — 39.

582

За волю і права. — 21 червня 1944. - № 2. — С. 3.

583

Краківські вісті. - 9 травня 1944. — Ч. 98 (113). — С. 4; 12 травня 1944. — Ч. 101 (121). — С. 4.

584

Стеткевич Л. Як з Бережан до Кадри… — С. 55.

585

NAUS.-Т-175.-Roll 108.-Frames 2 631 292-2631 293.

586

ДАЛО. — Ф. Р-35. — Оп. 2. — Спр. 53. — Арк. 1; Оп. 13. — Спр. 103. -

Арк. 87; Klietmann К. С. Die Waffen SS: eine Dokumentation. - Osnabrück: Der Freiwillige, 1965.-S. 183.

587

Third Reich Factbook — Standard Organization: Infanterie-Division (Type 44) // Internet: http://www.skalman.nu/third-reich/heer-org-infanterie-44.htm.

588

Ортинський Л. Піхотний полк 1. УД. Орґанізаційна схема і завдання поодиноких функцій // Вісті… - Грудень 1951 — Січень 1952. -Ч. 12-1 (14–15). — С. 12.

Тис-Крохмалюк Ю. Організація 1 УД УНА // Вісті Комбатанта. -1963. — Ч. 3. — С. 16–17.

589

ТП

Верига В. Слідами батьків… — С. 45–46.

590

Гайке В.-Д. Українська дивізія… — С. 29–30.

591

Kern Е. Der Grosse Raush. Eine Reportage vom Russlandfeldzug 1941-45. - Zürich: Thomas-Verlag, 1948.-S. 164.

592

Див.: Мотика В. Моя служба в Українській дивізії. На правах рукопису. — Норт-Порт (Флорида, США), 1999.

593

583 Інтерв’ю Іроїди Вінницької з Осипом Винницьким… Таре 2. // Archive of the 1 st UD UNA by the UCRDC in Toronto.

594

Сірський В. Чи могли існувати українські "нацисти”? // Вісті Комбатанта. — 1986. — Ч. 1. — С. 42–43.

595

26.1. [194]5. N — Tgb. Nr. 93/44 g. Geheim. An das Reichssicheiheitshauptamt — IV N — z. Hd. v. SS-Gruppenführer und Generalleutnant der Polizei Müller oViA Berlin. Betrifft: SS-Schützen-Division Galizien, jetzt 1. ukrain. Division, gez. Dr. W і t і s k a, SS-Obersturmbannführer.// BA. - R 70 — Polizeidienststellen in eingegliederten und besetzten Gebieten. - Slowakei 223. - S. 37–38.

596

15 квітня 1943 p. вищий керівник СС і поліції Сходу в Генеральній губернії Ф.-В. Крюґер виступив із наміром створити на українських землях дистрикту Люблін поліційний полк, сформований з українських стрільців і німецького старшинського та підстаршинського складу. 29 травня керівник СС і поліції того ж дистрикту Оділо Ґлобочнік підтвердив намір створити з українців полк стрільців і включити їх згодом до німецьких батальйонів у складі однієї сотні на батальйон (Okupacia і ruch oporu w dzienniku Hansa Franka. - Warszawa: Kshjzka і Wiedza. 1972. -T.2.-S.77, 121–122).

597

367 Berlin, den 4. Juni 1943. An P, P(Allg.), W, WG, K. u. a. Betr.: Aufstellung von 5 galizischen SS-Freiwilligen-Regimentern. gez. Flade // NAUS. - T-175. - Roll 74. -Frame 2 592 442.

598

14. Waffen Grenadier Division der SS (gal.l). - Ordre de Bataille, IIА — Etat-Major de la 14eme DJ. des Waffen-SS (gal. No. 1). 1945.- S. 2–5 // DDSt in Berlin.

599

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 249–250.

600

Der Chef der Ordnungspolizei. KdO. І О (3) 1 Nr. 469/43. Berlin, den 6. August 1943. Betr.: Aufstellung des Gal. SS-Freiw.-Rgt. 6. gez. Degener.

601

OKH/Gen. St. d. H/Org. Abt. Nr. I/18941 /44«. Entwicklung der Iststärke des Ostheeres vom 1. Juli 43- 1. Juli 44.//NAUS.-T-78?-Roll 413.-Frame6 381 186.

602

ЦДАВО України. — Ф. 4329 — Губернатор дистрикту Галичина, 1941–1944. — Оп. 1. — Спр. 14. — Арк. 5; Паньківський К. Роки німецької окупації… - С. 425.

603

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 37–38 зв., 53; Спр. 23. — Арк. 26, 97.

604

Львівські вісті. - 14 червня 1944. — Ч. 135 (854). — С. 3.

605

Ukrainischer Hauptausschuss in Krakau. Beirat beim Gouverneur des Distrikts Lublin. Bericht. Betr.: Allgemeine Lage und Stimmungen zwischen den Ukrainern. Lublin, den

606

Juli 1944//BA.-R-94.-Akt. 17.-S.73.

607

AmiijaKrajowawdokumcntach 1939–1945.-T.in.-Londyn: GryfPrintersLtd, 1976. -S.479.

608

NAUS. - T-501. - Roll 218. - Frames 000 851 — 000 852.

609

ДАЛО. — Ф. Р-36. — Оп. 2. — Спр. 7. — Арк. 3.

610

ЦДАВО України. — Ф. 3837 — З’єднання Південних груп УПА (”УПА-

611

Південь”), 1941–1945. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 1.

612

Куделя М. П. Крізь бурі лихоліть… — С. 49.

613

Небелюк М. Під чужими прапорами. — Париж-Ліон: Перша Українська друкарня у Франції, 1955. — С. 116–117, 121, 175, 129, 195.

614

615

Littlejohn D. Foreign Legions… — Vol. 4.- P. 331.

616

Про дії вояків Східних Добровольчих з’єднань на Заході див.: Нои-terman 1. N. Eastern Troops in Zeeland, The Netherlands, 1943–1945. Hitler’s Osttruppen in the West. - Bayside, NY (USA): Axis Europa Books, 1997.

617

Пінська газета. — Пінськ, 25 червня 1944. — Ч. 26 (97). — С. 4.

618

За волю і права. — 24 червня 1944. - № 4. — С. 3.

619

Schematische Gliederung der landeseigenen Verbände. General der Freiwilligen-Ver-bändeim OKH. Stand: 9.6.44. Nr. 702/45 gKdos// NAUS.-T-78.-Roll 413,-Frames 6 381 250 — 6 381 255

620

Heinrich Himmler. Geheimreden 1933 bis 1945 und andere Ansprachen. Hrsg. v. Bradley F. Smith und Agnes F. Peterson. - Frankfurt am Main, 1974. - S. 259.

Фріц Рудольф Арльт народився 12 квітня 1912 р. в Нідеркуннерсдорфі (Niedercunnersdorf/Oberlausitz). У 1925–1932 рр. навчався у християнському інтернаті, подорожував Східною і Південною Європою. З 1932 р. навчався в університеті в Ляйпціґу, де досліджував антропологію та соціологію. Підтримав нацистів за умови, що вони реалізують 14 пунктів Вільсона, права самовизначення народних груп, усунуть класову боротьбу шляхом народної солідарності, вирішать проблеми професійної зайнятості і забезпечать культурний розвиток на основі традиційних західно-хідноєвропейських цінностей. Працював у Ляйпціґу, де написав дисертацію про особливості національної психології. Із 1936 р. — у Бреслау (тепер Вроцлав), де вивчав етнічні групи Сілезії. 1937 року почав

621

співпрацювати з абвером, де серед інших офіцерів контактував із майбутнім командиром УЛ майором Г. Демелем. У 1938 р. виступив проти єврейських погромів. Восени 1939 р. брав участь у німецько-польській війні, після закінчення якої почав працювати у відділі справ населення і опіки уряду Генеральної губернії. 1940 року звільнений з цієї посади й переведений з вермахту до військ СС. У 1943 р. брав участь у бойових діях дивізії СС ”Дас Райх”, а на початку 1944 р. був поранений, після чого його скерували до СС-ГА (Arlt F. Polen.Ukrainer-, Juden-Politik im Generalgouvernement für die besetzten Ostgebiete 1939/40 und in Oberschlesien 1941/43 und im Freiheitskampf der unterdrückten Ostvölker. Dokumente, Äusserungen von Polen, Ukrainern und Juden. Richtigstellungen von Fälschungen. Erinnerungen eines Insiders. — Lindhorst: Wissenschaftlicher Buchdienst HerbertTaeee, 1995.-S. 143 144).

622

Arlt F. Polen-, Ukrainer-, Juden-Politik… — S. 106.

Акула K. Змагарньїя дарогі. — Мюнхен: Накладам аутара, 1962. — С. 129.

623

Українська Дійсність. — Берлін, 20 жовтня 1944. — Ч. ЗО. — С. 4; 1 грудня 1944. — Ч. 34. — С. 3.

624

NAUS.-Т-454.-Roll 104.-Frames 000 956 — 000 961.

625

Ще у березні 1944 р. прибічник групи польських пронімецьких консерваторів Владіслав Студніцкі (Studnicki) передав меморіал губернаторові дистрикту Варшава Л. Фішеру, в якому засуджував німецький терор і вимагав сформувати польські підрозділи. Після цього Гіммлер подав Гітлерові пропозицію щодо їх створення для потреб Східного фронту. Ця ідея справила враження на деяких представників німецьких військових кіл, але ставлення Гітлера до організації будь-яких польських формацій було неґативне. У виданій 20 травня 1944 р. інструкції ГШ ОКГ було заборонено рекрутувати поляків до вермахту. Лише в жовтні 1944 р. за таємним наказом ОКГ дозволено творити польські загони "гівіс” при вермахті й передбачено застосування щодо них виданих раніше розпоряджень стосовно Добровольчих з’єднань. Однак до них зголосилося лише 300 добровольців. Це спонукало німецькі інстанції до деяких заходів, що мали змінити ставлення поляків до Третього райху. 25 січня 1945 р., наприклад, у РСГА створено робочу групу, якій було доручено розробити нові національні нарукавні відзнаки для польських робітників (для українців, росіян та білорусів їхні національні відзнаки офіційно запроваджено ще в червні 1944 р.). У березні 1945 р. В. Студніцкі звернувся до Гіммлера із пропозицією покращити німецько-польські стосунки, звільнивши з концтаборів поляків і створивши для них їх Національний Комітет для політичного очолювання боротьби проти більшовицької Росії (Internet: www.izrg.de/ zwangl 5.htm; Lukowski N. Epizody wspolpracy polsko-niemicckiej w okresie mifdzy-wojennym і podczas II Wojny Swiatowej’ // Internet: www.mw.k.pl/infopatria/ publicystyka/Epizody_wspolpracy.html).

Heeres-Verordnungsblatt.-Teil B.-Berlin, den 17 Juli 1944.-S. 181–183.

626

NAUS. -Т-454. - Roll 93. - Frame 001 490.

627

Тис-Крохмалюк Ю. Гайнріх Гіммлер… // Вісті Комбатанта. — 1982. -Ч. 1. — С. 43.

628

Український історик. — Мюнхен, 1998. — Ч. 1–4 (97-100). — С. 195–196.

629

Torzecki R. Kwestia ukrainska w politycc III Rzeczy. - Warszawa: Ksiqzka і Wiedza,

630

1972.-S. 285–286.

631

Українська Дійсність. — 10 лютого 1945. — Ч. 5. — С. 3.

632

Крьісько В. Г. Секрети психологической войньї… - С. 362.

633

Ми добровольцьі и наши немецкие товарищи. — Издатель: Скорпион, октябрь 1944. - № 2. — С. 1, 2.

634

ЦДАГО України. — Ф. 1. — Он. 23. — Спр. 931. — Арк. 115.

635

ЛНБ НАН України. — Фонд листівок. — № 482-с.

636

Мьі добровольцьі… - Октябрь 1944. - № 1. — С. 1.

637

ЦДАГО України. — Ф. 1. — Он. 23. — Сир. 929. — Арк. 10, 11.

638

Протокол засідання Військової Управи. XI. 1944 // Archive of the І st UD UNAby theÜCRDC in Toronto. -Tlic materials dcaling with the Division.-Military Board (Vijskova Uprava). a) General. - Doc. no. 45.

639

NAUS. — Т-454. - Roll 21.- Frames 000 763,000 765.

640

Ibid.-Roll 104.-Frame 001 173.

641

Fisher G. Soviel Opposition to Stalin: A Case Study in World War II. - Cambridge, Mass. (USA): Cambridge University Press, 1952. - P. 45.

642

Kleist P. Zwischen Hitler und Stalin… — S. 205.

643

Neulen H.-W. An deutscher Seite… — S. 330, 342.

644

645

Kamenetsky I. Hitlcr’s Occupation of Ukraine, 1941–1944: A Study ofTotalitarian Im-pcrialism.- Milwaukee (USA): Marquettc University Press, 1956,- P. 62.

Fisher G. Soviet Opposition to Stalin… — P. 48.

646

ЦДАВО України. — Ф. 4465. — Оп. 1. — Спр. 570. — Арк. 3.

647

Український Доброволець. — ЗО грудня 1944. — № 85. — С. 3.

648

Jurado С. С. Breaking the Chains… — Р. 40.

649

5" Siedler F. W. Die Organisation Todt. - Koblenz: Bemard & Graefe Verlag, 1987. - S. 1 3. Krakauer Zeitung.-24 Oktober 1944; Українська Дійсність. — 1 вересня 1944. — Ч. 25. — С. 4; Український Доброволець. — 11 листопада 1944. -

650

№ 78. — С. 3; 18 листопада 1944. - № 79. — С. 3.

651

Список поляглих вояків… — С. 146, 120, 51, 88, 33, 113, 17, 93, 127, 40, 117, 132, 24.

652

Schematische Gliederung der landeseigenen Verbände. General der Freiwilligen-Ver-bände im OKH. Stand: 8.10.44. Nr. 702/45 gKdos // NAUS. -T-78. - Roll 413.- Frames 6 381 25O-6 38I255.

653

Jurado С. С. Breaking the Chains… — Р. 96, 207–209.

654

Stein G. H. Hitler’s Elite Guard at War 1939–1945. The Waffen SS. - Ithaca, 1966. - P. 297–298.

655

Див.: Fleischer W.,Eisermann R. Das letzte Jahr der Waffen SS. Mai 1944-Mai 1945. -Friedberg: Podzun-Pallas, 1997.

656

Гриф секретности снят: Потери Вооруженньїх сил СССР в войнах, боевьіх действиях и воєнних конфликтах: Статистическое исследование. — Москва: Воениздат, 1993. — С. 385.

657

Landwehr R. Ukrainian Voluntecrs in Other Waffen-SS Divisions // Siegrunen. The Waffen SS in historical perspective.-Vol. IX, — Brookings.OR (USA), 1987. -No.55.-P. 13.

658

w

Munoz А. J. Forgottcn Legions: Obscure Combat Formations of the Waffen-SS. - Boul der, CO (USA): Paladin Press, 1991. - P. 313.

Про суворі расові вимоги до членів СС див.: SmcIserR., Syring Е. Die SS Elite unter dem Totenkopf. - Paderborn: F. Schöningh, 2000.

BA.-NS l9.-Kom.Befchl4.-S.258.

659

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 7. — Арк. 54.

660

Landwehr R. Fighting for Freedom… — P. 216.

661

Список поляглих вояків… — С. 80, 81.

662

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 286–287.

663

Про бої дивізії у Франції див.: Hastings М. Das Reich: The March of the 2nd SS Panzer Division through France. - New York: Holt, Rinehart & Winston, 1981.

664

Див.: Mabire J. Die SS-Panzer-Division “Wiking”. Germanische Freiwillige im Kampf für Europa. Aus dem französischen übersetzt von Dr. Erich Kopp. - Preussisch Oldendorf: K. W. Schütz Verlag, 1983; Strassncr P. European Voluntecrs: 5. SS-Panzet Division Wiking. - Winnipeg: J. J. Fedorowicz Publishing, 1988.

665

ҐоцькийВ. Рекрутський Кіш // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 5–6. — С. 111.

666

Павло П’янчук народився 24 травня 1911 р. в с. Кривуїиі Кременчуцького повіту на Полтавщині. У 1930 р. він вступив до технікуму зв’язку в Харкові, після закінчення якого в травні 1933 р. був мобілізований до Червоної армії й після служби зарахований до літунсько-штур-манської школи, яку закінчив у 1937 р. Від 1942 р. діяв в ескадрильї з колишніх військовослужбовців радянської армії. "Уже ставши добровольцем УВВ, я зробив 31 бойовий виліт”, - писав він в автобіографії наприкінці листопада 1944 р. (Український Доброволець. — 2 грудня 1944. - № 81. — С. 2).

667

Ukrainians in other formations. Luftwaffe // Internet: http://geocities.com/ssgalitsija/ Luftwaffe.html

668

Український Доброволець. — 21 жовтня 1944. - № 75. - C. 1.

X. C. "Дінстштеллє Нікель” (До історії українських СС-юнаків) // Вісті… - Квітень-травень 1952. — Ч. 4–5 (18–19). — С. 3.

669

ЦДАВО України. — Ф. 4465. — Оп. 1. — Спр. 571. — Арк. 1, 4, 5.

За Нову Европу. Вишкільний орган для військ SS й охоронних відділів.

670

- № І/ІІ. 1944. — Берлін: DerReichsführerSS.SS-Hauptamt.BerlinGrünewald, Douglasstr. 7-11; Видавництво Б. Кравціва, 1944. — С. 1–32.

671

672

Український Доброволець. — 11 листопада 1944. - № 78. — С. 4.

ЦДАВО України. — Ф. 4465. Оп. 1. — Спр. 571. — Арк. 6.

673

674

Український Доброволець. — 11 листопада 1944. — С. 1.

Там само. — 25 листопада 1944. - № 80. — С. 1.

675

Völkischer Beobachter. - 15 November 1944.

Ibid.-21 Dezember 1944; За Україну. -11 січня 1945. — Ч. 4. — С. 1.

676

Ленивов А. К. Под казачьим знаменем… — 157.

BA.-R-43.-Akt. II/5O4A.-S.63–71.

677

Жила В. Парашутна бриґада Української Національної Армії (спомин про спроби її формування) // Вісті Комбатанта. — 1995. — Ч. 4. — С. 64.

678

"5 (bid.-P. 189, 191.

679

ЦДАВО України. — Ф. 3676. — Оп. 4. — Спр. 199. — Арк. 1.

680

681

Шандрук П. Це було так! // Розбудова Держави. Академічний журнал. — Клівленд, осінь 1954. — Ч. З (14). — С. 39–40.

Бульба-Боровець Т. Армія без держави… — С. 311.

682

За Україну. Орган Українського Визвольного Війська. — Р. 1.-4 січня 1945. — С. 4.

683

Там само. — 25 січня 1945. — Ч. 8. — С. 1.

684

Там само. — ЗО березня 1945. - № 46 (372). — С. 1.

685

Вісті Комбатанта. — 1999. — Ч. 5–6. — С. 133.

686

Ґодлеувскі Л. Білоруські збройні сили… — С. 20.

687

NAUS.-Т-78. - Roll HO.-Frame 6031 961.

688

Шафета II. Г. Чорний легіон. Художньо-документальні нариси. — К.: Політвидав України, 1988. — С. 46.

689

Геббельс Й. Последние записи. Пер. с нем. — Смоленск: Фирма "Русич”, 1993. — С. 115.

690

NAUS. -Т-454.— Roll 104. -Frame 001 195.

691

Ibid. - Roll 39. - Frames 000 205,000 211 — 000 213.

1 19

ЦДАВО України. — Ф. 3971. — Оп. 1. — Спр. 9. — Арк. 10, 18.

692

X. С. "Дінстштеллє Нікель”… - С. 2–4.

693

NAUS.-Т-454,-Roll 167.-Frames001 010 — 001 015.

694

Рідна земля. — 18 червня 1944.

695

Краківські вісті. - 2 липня 1944. — Ч. 143. — С. 2.

696

Львівські вісті. - 2–3 липня 1944. — Ч. 151. — С. 1.

697

Führungsgruppe Р 5. Entwurf eines Schreibens des Chefs des Führungs-Stabes Politik an das Oberkommando der Wehrmacht. Berlin, den 3.7.1944 // NAUS. -T-454. - Roll

698

— Frame 000 233.

FsPolitik. Bearb.: ORR Dr.Wetzel. Berlin, den 12. Juli 1944. An den Leiter der Führungsgruppe P 5 Hauptbannführer Nickel im Hause. Betr.: Fremdvölkische Lüftwaffenhelfer // NAUS. -T-454.- Roll 104. - Frame 000 813.

NAUS.-T-454.-Roll 167.-Frame001 173.

IM Ibid. - Frame 001 007.

699

Littlejohn D. Foreign Legions… — Vol. 4. - P. 346.

700

Dziennik Hansa Franka [Das Diensttagebuch des Hans Frank], - Vol.XXXVI.-S. 164.

701

Зелений 3. Українське юнацтво… — С. 158, 222, 223.

702

Голос. Український часопис. — 3 січня 1945. — Ч. 1 (207). — С. 1.

703

Вісті Комбатанта. — 1962. — Ч. 1. — С. 77.

704

Горбач О. Українські юнаки ("Протилетунські помічники”) // Вісті Комбатанта. — 1993. — Ч. 2. — С. 90.

705

Гриневич 1. До генези… — С. 59, 65.

706

Дробязко С., Каращук А. Восточньїе добровольцьі в вермахте, полиции и СС. — Москва: Фирма "Издательство "АСТ”, 2000. — С. 10, 32, 36, 40, 45; Дробязко С., Каращук А. Русская Освободительная Армия. — Москва: Фирма "Издательство ”АСТ”, 1998. — С. 11.

707

. . ….

Загальну інформацію про групи помічників зенітної артилерії в німецьких частинах зосереджено в: BA.-RL21 — Verbände und Einheiten der Flakartillerie.

708

Горбачевський Я. Денник добровольця // Вісті Комбатанта. — 1999. -Ч. 5–6. — С. 91.

709

Пастернак С. Спомини юнака протиповітряної оборони // Вісті Комбатанта. — 1997. — Ч. 4. — С. 84–86.

710

Баран Б. Юнацький табір… — С. 10–11.

711

Зелений 3. Українське юнацтво… — С. 35, 107.

712

Протокол засідання Військової Управи. XI. 1944 // Archiveof the Ist LUD ONA by the LJCRDC in Toronto. - The materials dcaling with the Division. - Military Board (Vijskova Uprava). a) General. - Doc. no- 45. - P. 9.10.

713

Кордибан Є. Спогади одного юнака // Вісті Комбатанта. — 1988. -Ч. 4. — С. 55.

714

Крохмалюк Р. Вишкільний табір українських юнаків у Мальті (Каринтія) // Вісті Комбатанта. — 1978. — Ч. 4. — С. 55.

715

Габа В. В українському юнацтві // Вісті Комбатанта. — 1970. — Ч. 5–6. — С. 50, 52.

716

[R6

Littlejohn D. Foreign Legions… — Vol. 4. - P. 48.

717

181 Білостоцький Т. Спогади… — С. 164–185.

718

Частина ЛҐК, на які була поділена територія Німеччини на початок Другої світової війни, фактично перестали існувати як окремі самостійні адміністративні команди після приєднання до сусідніх обласних команд люфтваффе.

Білостоцький Т. Спогади… — С. 147–164.

719

_

Зелений 3. Українське юнацтво… — С. 186.

Паньківський К. Юнацтво протиповітряної оборони // Вісті… — 1968. -Ч. 130. — С. 69–71.

720

Aus dem Osten//Das Reich.-Berlin, den II.Juni 1944.-S.6; Колісник P. Українська дивізія і Військова Управа "Галичина”. Німецька політика відносно українського національного війська 1941–1945. — Торонто: Вид-во НТІП в Канаді, 1990,- С. 121.

721

Neubauer Н. Р. [Brief.] Wennemannswissch N 19,25746. Norderwöhrden/Holst., October 29th 1994 // Копія листа в архіві автора.

722

B. Л. Про спомини юнаків // Вісті Комбатанта. — 1997. — Ч. 4. -

C. 95–96.

Holtztrager Н. In а Raging Inferno: Combat Units of the Hitler Youth, 1944–1945. -Solihull (UK): Helion & Company, 2001. - P. 46–91.

723

Музьічук С. "Помощники Люфтваффе”, 1942–1945 // Однострій. Форменная одежда. Украинский информационно-популярнмй и научно-практический журнал. — Ровно, май-август 2000. - № 4. — С. 9.

Лаба С. Дівчата в мундурах… // Вісті… - Липень 1965. — Ч. 118. — С. 40.

724

Яцина Л. Спомин юначки протилетунської оборони // Вісті Комбатанта. — 1996. — Ч. 5–6. — С. 93.

725

Лаба С. Дівчата в мундурах… // Вісті… - Липень 1965. — Ч. 118. — С. 40.

726

Tessin G. Verbände und Truppen… — Bd. I… — S. 462.

727

Ibid.-S. 465.

Про долю українських юнаків у військово-повітряних силах Німеччини див. також спогади: Волицький І. В юнацькій частині (Спогад) // Вісті… - 1968. — Ч. 128. — С. 16–18; Кордибан Є. Спогад одного юнака // Вісті Комбатанта. — 1988. — Ч. 3. — С. 70–75 та ін.

728

NAUS. — Т-175. - Roll 125. - Frame 2 650 654.

729

Детальна інформація про створення УНА міститься у першоджерелах, одним з яих є неопубліковані спомини Ф. Арльта: Arlt Е R. Tagung der General Schandruck mit General Wlassow; Organisation und Schicksal der 2. ukrainische Division; General Schandruck in letzten Monats des Krieges; Organisation der Ukrainische Nationalkommittee; Waffen-SS und Freiwilligen der Ost [Europa]; Sozialdienst für Ostformationen und Familie Angehörigen der Ostsoldaten.

730

Колісник Р. Українська дивізія… — С. 124.

731

ВА. - R 70. - Slowakei 223. - S. 27.

732

Ibid.-S. 37–38.

733

Ibid.-S. 43–44.

734

Див.: Dulles А. From Hitlers Doorstep: The Wartime Intelligence Reports of Allen Dulles, 1942–1945. Edited with Commentary by Neal H. Patterson. - University Park: Pennsylvania State University Press. 1996.

735

Arlt F. Polcn-Ukrainer-Juden… — S. 113, 115.

736

За Україну. — 11 березня 1945. — Ч. 14. — С. 1.

737

Музей 1-ої УД УНА у Львові. — Колекція документів і матеріалів. — Док. № 1949. — Арк. 2.

738

За Україну. — 14 березня 1945. - № 2. — С. 1.

739

Там само. — 21 березня 1945. - № 45 (371). — С. 1.

740

До Бою. Український вояцький часопис Ґрен. Дивізії Зброї СС. —

22 квітня 1945. — Ч. 8. — С. 1.

741

Олександр Вишнівський народився в 1890 р. У 1918 р. став командиром сформованого в Німеччині полку дивізії "синьожупанників”. У 1919 р. воював проти анархістських загонів Нестора Махна. У 1-му Зимовому поході був командиром кінного полку 3-ої "Залізної” стрілецької дивізії. Після поранення був начальником канцелярії військової місії армії УНР у Варшаві. У міжвоєнний період проживав на еміґрації в Польщі, у воєнний період — на території райху, де присвятив себе громадській праці (Вісті Комбатанта. — 1976. — Ч. 2. — С. 62–63). Вісті Комбатанта. — 1976. — Ч. 2. — С. 62–63.

742

Fisher G. Soviel Opposition to Stalin… — P. 96.

743

Тис-Крохмалюк Ю. У штабі дивізії // Вісті Комбатанта. — 1983. -Ч. 2. — С. 61.

744

Шандрук П. В справі військових відзначень // Вісті… - Листопад-грудень 1955. — Ч. 11–12 (61–62). — С. 26.

745

З огляду на те, що українці не хотіли присягати Гітлеру, ще в середині листопада 1944 р. СС-ГА затвердило компромісний варіант присяги для вояків 1-ої Української дивізії. У цьому тексті присяги згадувалися український народ і Україна. Новий текст був дещо видозміненим варіантом присяги вояків УВВ, поєднаним із розробленою в липні 1943 р. присягою вояків дивізії "Галичина”. Зокрема було затверджено такий текст присяги: ”Я присягаю святочно перед Богом, що в боротьбі проти большевизму, для визволення мойого Українського Народу, моєї Української Батьківщини, виявлятиму безумовний послух Найвищому командувачеві Німецьких Збройних Сил і всіх борців молодих європейських народів проти большевизму, Адольфові Гітлеру, і не вагатимуся кожної хвилини віддати за це життя” (Колісник Р. Українська дивізія… — С. 155).

746

Присяга вояка Української Національної Армії // Літопис Червоної Калини. — Львів, 1992. - № 6–7. — С. 45.

747

Arlt F. Polen-, Ukrainer-… - S. 115.

748

За Україну. — ЗО березня 1945. - № 46 (372). — С. 1.

749

Шандрук П. Спомин про дивізію "Галичина” // Вісті… - Червень 1963. — Ч. 110. — С. 35.

750

Білостоцький Т. Спогади… — С. 103.

751

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 288.

752

Шандрук П. Правда про 1-шу Українську дивізію… — С. 66.

753

Підраховано автором на підставі офіційних німецьких даних, наведених

754

у тексті й в таблицях № 6, 9-13, 17, 19, 21.

755

Голос-Українські Вісті. — Берлін, 29 березня 1945. — Ч. 13. — С. 1.

756

Гриньох І. Дивізія "Галичина”… - С. 54.

757

Див.: KaczmarekК. Polacy w bitwiepod Budziszynem.-Warszawa: Interpress, 1970.

758

Гончарук В. Дещо про бриґаду… — С. 65.

759

Буртик І. Тернистий шлях… — С. 24–26, 51, 65, 101.

760

Которович Ґ. Українське Визвольне Військо… — С. 6.

761

Сірський В. УПА й дивізія "Галичина”. Факти й фантазія. — Канада:

762

Накладом автора, 2000. — С. 18–19.

763

[Петренко Р.) Спомин про ген. — хорунжого… — С. 77–78.

Жила В. Парашутна бриґада… — С. 62–69; Бульба-Боровець Т. Армія без держави… — С. 307.

764

Британська таємна служба (British Secret Service), наприклад, захопила й розшифрувала понад 100 повідомлень, що стосувалися галицької дивізії, більшість з яких зберігаються в Бюро громадських записів у Лондоні. Відомі випадки, коли у Словаччині та Словенії українські вояки цього з’єднання контактували з вояками об’єднаних альянтських сил. В архіві згаданої установи в Лондоні зберігається офіційний звіт сержанта авіації Паркера, якого захопила в полон галицька дивізія; він пережив війну і повернувся до Англії (Public Records Office in London. - Radio messages, refcrence to the Galician Division (1944–1945).- Doc. WO 108/107, AIR 402315).

Shandruk P. Arms of Valor… — P. 273.

765

Гришко В. І. Молода Україна пореволюційного сорокаліття під Совєтами. Загальний огляд і деякі підсумки боротьби за молодь та боротьби молоді в підсовєтській Україні за 40 років (1918–1958). -Н. Ульм: Видавництво "Україна”, 1958. — С. 145.

766

Колісник Р. Німецьке "братерство зброї” в українській дивізії // Вісті Комбатанта. — 2000. — Ч. 2. — С. 72.

767

Додатки. — Док. № 18.

768

Літопис УПА… — Т. 8. — С. 57.

769

Ву іппі mogti zyc spokojnie. Z dziejow walk o utrwalenie wladzy ludowej na Dolnym Slqsku. Pod red. M. Orzechowskiego. - Wroztaw-Warszawa-Krakow: Zaklad Narod. im. Ossolinskich, Druck RSW Prasa, 1967. - S. 63.

770

.

771

Особисто відповідальним за прийняття Ялтинських угод у цьому питанні був президент США Франклін Рузвельт, див.: ClaussM.W.Der Weg nach Jalta. Präsident Roosevelts VerantwoHung. - Heidelberg: Kurt Vorwinkel Verlag, 1952. Про роль західних країн (союзників СРСР) в примусовій репатріації формально радянських громадян до Радянського Союзу див. також: Smith F. N. The American Role in the Repatriation of Certein Soviet Citizens, Forcible and Otherwise, to the USSR following World War II. - Georgetown: Georgetown University Press, 1970.

Гор О. В американському полоні // Вісті Комбатанта. — 1962. — Ч. 1. — С. 23.

772

Про долю в радянському полоні вояків козацьких формувань при німецькій армії детальніше див. спогади: Краснов П. Незабьіваемое, 1941–1956. — Сан-Франсиско: Издательство "Русская жизнь”, 1957.

773

Про настрої репатріантів див.: ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 23. -Спр. 1478.

774

Elliott М. Pawns of Yalta: Soviet Refugees and America’s Role in Their Repatriation. -Urbana, IL(USA): University of Illinois Press. 1982.- P. 104.

775

Thorwald J. Wenn sie verderben wollen. Bericht der grossen Verrats. - Stuttgart: Stein-griiben-Verlag, 1952. - S. 579.

776

777

Landwehr R. Fighting for Freedom… — P. 203.

Ленивов А. K. Под казачьим знаменем… — С. 215.

778

Осетр Б. Нова Винниця в українському таборі // Український Самостійник. — 4 червня 1950. — Ч. 21. — С. 5.

779

Казанцев А. Третья сила (история одной попьітки). — Западная Германия: Посев, 1955. — С. 361.

780

Munoz А. J. Hitler’s Eastern Legions. Vol. II. The Osttruppen. - Bayside, NY (USA): Axis Europa Books, 1997. - P. 30.

781

Гареев M. А. О мифах старих и нових // Военно-исторический журнал. — 1991. - № 4. — С. 48–49.

782

Крохмалюк Р. Заграва на Сході… - С. 108.

783

ЦДАГО України. — Ф. 1. — Оп. 16. — Спр. 16. — Арк. 93–95, 98–99.

784

Беляев В., Рудницкий М. Под чужими знаменами… — С. 128.

785

Див.: Черон Ф. Немецкий плен и советское освобождение (Всероссий-ская мемуарная библиотека. Серия: Нашее недавнєє; ИССН). ~ Париж: УМСА-Пресс, 1987.

786

Колесник А. Грехопадение… — С. 171–172.

787

Военно-исторический журнал // 1991. - № 8. — С. 34.

788

Бугай М. Ф. Депортації населення з України в 30-50-ті роки // Україн

789

ський історичний журнал. — К.: Наукова думка, 1990. - № 11. — С. 25.

790

Санников Г. С. Воспоминания [Рукопись]. — Москва, 2000. — С. 31–49. Максимов С. История одного предательства // Клятвопреступники. Сост. М. Е. Карьішев. — Москва: Воениздат, 1987. — С. 188–189, 192.

791

Anders W. Hitler’s defeat in Russia. - Chicago: Henry Rognery Company, 1953. - P. 208. Згадуючи про підготовку відкритого суду над Власовим та його оточенням, один із причетних до цього радянських офіцерів згодом признався генералові ЧА Петрові Григоренку: ”До відкритого суду й готувалися, та поведінка власовців все зіпсувала: вони відмовились визнати себе винними у зраді Батьківщини. Усі вони (головні керівники руху) заявили, що боролися проти сталінського терористичного режиму, і тому вони не зрадники, а російські патріоти. їх катували, але нічого не домоглися. То після того додумалися "підсадити” до кожного їхніх приятелів з минулих часів… Дехто вже й захитувався, але більшість, серед них і Власов та Трухін, твердо стояли на одній незмінній позиції: "Зрадником не був і визнавати зраду не буду. Сталіна ненавиджу. Вважаю його за тирана свого народу і скажу про це на суді”. Тож не помогли наші обіцянки життєвих благ. Не помогли й наші заляку-вальні слова про їхнє жахливе майбутнє. Ми їм казали, що коли вони не погодяться, то судити їх не будуть, а закатують на смерть. Власов на ці погрози сказав: ”Я знаю. І мені страшно. Але ще страшніше звести на себе наклеп. А муки наші не проминуть даремно. Настане той час, коли народ добрим словом нас пом’яне”. Трухін повторив те ж саме. І з відкритого суду нічого не вийшло. Я чув, що їх довго катували й напівмертвих повісили” (Григоренко П. Спогади. — Детройт: Видавництво "Українські вісті”, 1984. — С. 205–206).

792

Иосиф Сталин — Лаврентию Верни: ”Их надо депортировать!..” Документи, факти, комментарии / Вступ, ст., сост., послесл. Н. Бугай. — Москва: Дружба народов, 1992. — С. 9–12.

Шумук Д. За східнім обрієм. Спомини. — Париж-Балтимор: Перша Українська Друкарня у Франції; Українське видавництво "Смолоскип” ім. В. Симоненка, 1974. — С. 346–347.

793

Підстаршина дивізії "Галичина” і член ОУН-Б Богдан Соболь, наприклад, після поранення в битві під Бродами потрапив у полон й опинився в Красноярському краї. Видавши себе за польського чеха, 1946 року під час повернення чехів на Батьківщину втік у Львові з ешелону й перейшов у підпілля. У 1951 р. його було вистежено, заарештовано і під час слідства піддано тортурам. Навідріз відмовився співпрацювати зі сталінськими органами держбезпеки, які через його знання англійської мови мали намір відправити його до Канади для розвідувальної роботи в середовищі української діаспори. Унаслідок катувань став інвалідом і у 1960 р. помер у віці тільки 45 років. Подібні трагічні життєві долі спіткали сотні інших колишніх вояків українських формацій у збройних силах Німеччини (детальніше див.: Вісті Комбатанта. — 2001. — Ч. 2. — С. 59–62).

794

Гринів О. Жертва окупантів, патріотичний порив чи вимушений вибір? // Порив. Правда про Першу Українську дивізію "Галичина” (УНА). Статті, нариси, спогади. — Львів: Основа, 1994. — С. 165.

795

Тис-Крохмалюк Ю. Вояки дивізії "Галичина” в Українській Повстанській Армії // Вісті Комбатанта. — 1975. — Ч. 6. — С. 32.

796

Сергієнко М. В кігтях тиранів… — С. 163.

797

bridge: Russian Research Centre by Harvard University. August 1952.- P. 3–15.

798

Детальніше про категорії українських біженців у таборах для переміщених осіб див.: TheRefugeeExperience: UkrainianDisplaced Persons afterWorld War II. Ed. by Wsevolod W. Isajiw, J. Boshyk, R. Scnkus. - Edmonton: Canadian Institute of Ukrainian Studies Press, University of Alberta, 1992.

799

Wyle F. Memorandum on Statistical Data on Soviet Displaced Persons. Report. -Cam

800

Shandruk Р. Anns of Valor… — Р. 291.

801

Вісті… - Березень — квітень 1953. — Ч. 3–4 (29–30). — С. 20.

802

Завдяки розповідям Дацька, Багряний виявився першим літератором, який у своїй книзі написав про українські військові формації у збройних силах Німеччини. Згадуючи про зустріч між окремими бійцями УВВ та вояками дивізії "Галичина”, він писав у повісті "Огненне коло”: "Хлопці ж побачили перед собою зразу відзнаку ”УВВ” на рамені спостерігача (”А-а! Он воно що!”), що звівся їм назустріч, а разом з тим побачили і всю компанію, що розташувалася на канаві — це була група стрільців тяжко озброєних, ”до зубів”, з наплечниками, в шоломах; були там дивізійники з "левиками” і були хлопці з ”УВВ”. Зібралися, бач! Це не був так собі уламок розбитої частини, не здеморалізована купа утікачів, а боєва одиниця. Безперечно! Здисциплі-нована, сильна духом, ціла тілом” (Багряний І. Огненне коло. Повість про трагедію під Бродами // Київ. — К.: Дніпро, 1991. - № 4. — С.28). Вісті… - Весна 1966. — Ч. 121. — С. 10.

803

Вісті Комбатанта. — 1965. — Ч. 2. — С. 63.

804

Там само. — 1983. — Ч. 2. — С. 86.

805

Білостоцький Т. Спомини… — С. 7.

806

Буртик І. Тернистий шлях… — С. 25, 27.

807

Богатьірчук Ф. Против проповеди антироссийского геноцида // Голос

808

народа. — 19 июля 1951. - № 22–26; Багряний І. Публіцистика. Доповіді, статті, памфлети, рефлексії, есе. Упорядник Олексій Коновал. — К.: Видавництво "Смолоскип”, Фундація ім. Івана Багряного, 1996. — С. 284. Вісті… - Грудень 1958. — Ч. 92. — С. 123.

809

Там само. — 1963. — Ч. 110. — С. 63.

810

Там само. — Червень 1961. — Ч. 102. — С. 35.

Джерела наклепів проти куреня пояснено й спростовано в книзі:

811

Raschhofer F. Der Fall Oberländer. - Tübingen: Fritz Schlichtenmeycr, 1962.

812

Корчак-Городиський О. Міркування щодо історії… - С. 39.

Не менш несправедливим було вітчизняне трактування цих вояків урядом незалежної України, тоді як Росія виплачувала пенсії всім ветеранам Другої світової війни включно з цією категорією осіб. Відомий парадоксальний випадок: колишній вояк 1-ої УД УНА, який прибув на Донеччину, не отримував жодної матеріальної допомоги й змушений був повернутися до дочки в Сибір, де йому платили пенсію.

Вісті… - Травень-червень 1953. — Ч. 5–6 (31–32). — С. 38.

813

Поритко І. Допомога воєнним інвалідам // Вісті Комбатанта. — 1972. -Ч. 5–6. — С. 98.

814

Андрусяк Т. С. Проблеми правового статусу учасників Другої світової війни // Перша Українська дивізія Української національної армії: історія створення та національно-політичне значення. Матеріали науково-практичної конференції. Доповіді та повідомлення. — Львів: Новий час, 2002. — С. 164.

815

Вісті Комбатанта. — 1979. — Ч. 5–6. — С. 121–122.

816

Детальніше див.: Buss Р. Н.The Non-Germans in theGerman Armed Forces 1939–1945. PhD dissertation. - Canterbury, 1974; Mühlen P. Zwischen Hakenkreuz und Sowjetstern. DerNationalismusdersowjetischenOrientvolkerimZweitenWeltkrieg.- Düsseldorf, 1971.

817

Neulen H.-W. An deutscher Seite… — S. 330.

818

Мюллер-Гиллебранд Б. Сухопутная армия Германии… — Т. III. -С. 323–324.

Content

Боляновский Андрей Українські військові формування в збройних силах Німеччини (1939–1945)

Боляновський А. Українські військові формування в збройних силах Німеччини (1939–1945)

Вступ

РОЗДІЛ І УКРАЇНЦІ В ДОПОМІЖНИХ ЗБРОЙНИХ ЧАСТИНАХ (1939–1942 рр.)

1. Українські легіони

а) Військові Відділи Націоналістів (літо — осінь 1939 р.)

б) Дружини Українських Націоналістів (ДУН) — курені "Нахтіґаль” і ”Роланд (весна — літо 1941 р.)

в) Підрозділ ”Пума” (літо 1941 р.)

2. Допоміжні добровольчі формування

а) Загони ”гіві”

б) Охоронні батальйони

РОЗДІЛ II РЕГУЛЯРНІ ВІЙСЬКОВІ ФОРМУВАННЯ

1. Українське Визвольне Військо (1943–1944 рр.)

а) Неніліецькі національні формування у воєнній політиці Третього райху

б) Структура українських батальйонів і проблема їх єдиної організації

в) УВВ і український рух Опору

г) Українські збройні формування і РОА

ґ) УВВ у радянських оцінках

2. Дивізія "Галичина”

а) Формування

б) Участь у бойових діях

РОЗДІЛ III ЗМІНИ В НІМЕЦЬКІЙ СХІДНІЙ ПОЛІТИЦІ й УКРАЇНСЬКІ ВІЙСЬКОВІ ФОРМУВАННЯ (червень 1944 — травень 1945 рр.)

1. Частини УВВ у нових умовах

2. Українські юнацькі протиповітряні формації

3. Українська Національна Армія (лютий — 8 травня 1945 р.)

Висновки

ДОДАТКИ

SUMMARY

ZUSAMMENFASSUNG

ВИКОРИСТАНІ ДЖЕРЕЛА ТА ЛІТЕРАТУРА

ЛІТЕРАТУРА

ОСНОВНІ ВИКОРИСТАНІ СКОРОЧЕННЯ

ІМЕННИЙ ПОКАЖЧИК

ГЕОГРАФІЧНИЙ ПОКАЖЧИК

Примечания