Шари Лапена

Двойката от съседната къща

Първа глава

Мей усеща как киселините се надигат в стомаха ѝ и си проправят път нагоре към гърлото; главата ѝ се върти. Пила е твърде много. Синтия безразсъдно ѝ долива цяла вечер, така че не знае колко точно е изпила. Но не може да си представи как иначе би могла да изтърпи тази вечер. Всеки път, когато Синтия ѝ доливаше вино, съпругът на Мей я беше поглеждал многозначително, но тя умишлено не му обръщаше внимание. Няма никаква представа колко вино е изпила в продължение на тази безкрайна вечер. На сутринта ще трябва да изцеди и изхвърли кърмата си.

Тя наблюдава домакинята с присвити очи. Синтия открито флиртува със съпруга ѝ, Нико. Защо Мей позволява това? Защо съпругът на Синтия, Греъм, също го позволява? Мей е ядосана, но безпомощна; не знае как да прекрати това поведение, без да изглежда жалко и нелепо. Всички са леко пияни. Така че тя търпи, безмълвно се ядосва и пие още вино. Мей е научена да не прави сцени; тя не обича да привлича внимание върху себе си.

За разлика от Синтия.

И тримата — Мей, Нико и Греъм, съпругът на Синтия — я съзерцават като омагьосани. Нико, в частност, не може да откъсне поглед от нея. Синтия се приближава толкова близо до него, докато се навежда да напълни чашата му, че лицето на Нико едва ли не се отърква в изрязаното ѝ деколте.

Мей си напомня, че Синтия флиртува с всеки.

И все пак, колкото повече ги наблюдава, толкова повече започва да ѝ се струва, че между Нико и Синтия се случва нещо. Мей никога досега не е имала подобни подозрения. Може би алкохолът я прави мнителна.

Не, решава тя — ако наистина имаха какво да крият, нямаше да се държат по този начин. От двамата Синтия е тази, която флиртува, а той охотно приема нейното внимание. Мей си казва, че Нико със сигурност ѝ е верен. Знае, че той е изцяло отдаден на семейството си. Тя и бебето са всичко за него. Той ще бъде до нея, каквото и да се случи — отпива поредната голяма глътка вино — колкото и зле да станат нещата.

Но докато наблюдава как Синтия се усуква на съпруга ѝ, Мей се чувства все по-неспокойно и тревожно. Шест месеца след раждането тя все още не е свалила десетте килограма, които натрупа през бременността. Мислеше си, че би трябвало вече да си е върнала предишната фигура, но явно това щеше да отнеме поне година. Ще си наложи да не обръща внимание на жълтите списания на касата в супермаркета и да се сравнява с всички известни майки, които изглеждат страхотно след два-три месеца.

Но дори и в най-добрата си форма, Мей никога няма да може да се мери с жена като Синтия, нейната по-висока, по-пищна съседка — с дългите ѝ крака, тънката ѝ талия, големите ѝ гърди и вълнистите смолисточерни коси, която винаги ходи с високи токчета и секси дрехи. „Прилича на стриптийзьорка“, казва си безмилостно Мей. Казвала си го е и друг път.

— Виж… — започва Греъм.

Но Мей няма сили да слуша за какво говори Греъм. Той е ужасно скучен. Тя тромаво се протяга към мобилния си телефон, който стои върху масата, и поглежда колко е часът. Наближава един. Беше отишла да нагледа бебето в полунощ. Нико бе отишъл да го нагледа в дванадесет и половина. След това беше излязъл във вътрешния двор, за да изпуши една цигара заедно със Синтия, докато тя и Греъм останаха неловко да седят на масата, отрупана с остатъците от вечерята, и да се опитват да поддържат разговора. Трябваше да излезе на двора с тях. Но не го беше направила, защото Греъм не обичаше да диша цигарен дим и щеше да бъде ако не грубо, то поне неудобно да го остави да седи съвсем сам на собственото си празненство, така че тя не беше излязла от благоприличие. Греъм, възпитан в същите ценности като нея самата, има безупречни обноски. Пълна мистерия е защо се е оженил за кифла като Синтия.

Когато Нико и Синтия се върнаха от цигарената си пауза, Мей беше започнала да се държи хладно със съпруга си.

Мей поглежда към бебефона, който стои на ръба на масата със своята малка червена лампичка, светеща като въгленчето на запалена цигара. Изведнъж се разколебава и усеща колко сбъркано е всичко това. Що за човек отива на вечеря у съседите и оставя бебето си само вкъщи? Що за майка би направила подобно нещо? Тя чувства как познатата агония на самообвиненията започва да я завладява. Тя не е добра майка. Какво като бавачката не беше успяла да дойде? Трябваше да доведат Кора, да донесат преносимата ѝ кошара за игра и да я сложат да си легне в нея. Но Синтия беше казала да не идват деца. Вечерята щеше да бъде само за възрастни, в чест на рождения ден на Греъм. Това е още една причина Мей да не харесва Синтия. Какъв човек трябва да си, за да кажеш, че едно шестмесечно бебе не е добре дошло у вас? Как изобщо Мей беше позволила на Нико да я убеди, че това е нормално? Това беше безотговорно. Чуди се какво биха си помислили другите майки от нейната група, ако някой ден им разкаже. Оставихме шестмесечното си бебе само вкъщи и отидохме на вечеря у съседите. Представя си как зяпват и млъкват от неудобство. Но тя никога няма да им каже. Ако го направи, веднага ще я отлъчат от групата.

Двамата с Нико бяха спорили по въпроса, преди да отидат на вечерята. Когато бавачката се обади и каза, че няма да може да дойде, Мей беше предложила да остане вкъщи с бебето — бездруго не ѝ се ходеше на рождения ден. Но Нико беше непреклонен.

— Не може просто да си останеш вкъщи — настоя той.

Когато тя не отговори нищо, добави:

— Добре ще ти се отрази да излезеш малко. Нали помниш какво каза докторът?

Цяла вечер се беше опитвала да реши дали последното изречение беше подло и заядливо или се бе опитал да ѝ помогне. Накрая беше склонила. Нико я увери, че ако вземат бебефона със себе си, ще могат да чуят всеки път, когато бебето промърмори или се събуди. Освен това щяха да я наглеждат на всеки половин час. Нищо лошо не би могло да се случи.

Вече е почти един през нощта. Дали да отиде да нагледа бебето или просто да накара Нико да си тръгнат? Тя иска да се прибере вкъщи и да си легне. Иска тази вечер да свърши.

Тя хваща съпруга си за ръката.

— Нико — подканя го тя, — трябва да тръгваме. Един часът е.

— О, не си тръгвайте още — казва Синтия. — Не е толкова късно!

Очевидно на нея не ѝ се иска празненството да приключва. Тя не иска Нико да си тръгва. От друга страна, не би имала нищо против само Мей да си тръгне.

— Може би не и за теб — отговаря Мей и успява да прозвучи леко остро, въпреки че е пияна. — Но аз трябва да стана рано, за да нахраня бебето.

— Горката — въздъхва Синтия и по някаква причина това вбесява Мей.

Синтия няма деца и никога не е искала да има. Двамата с Греъм са бездетни по собствено желание и това е още нещо, което необяснимо безпокои Мей.

Да накара Нико да си тръгне, се оказва трудна задача. Той сякаш е твърдо решен да остане. Истински се забавлява, но Мей започва да се тревожи.

— Само още едно — казва Нико, като се обръща към Синтия, и вдига чашата си, без да поглежда към жена си.

Настроението му през цялата вечер е необичайно приповдигнато — сякаш насила. Мей се чуди защо. Напоследък у дома той винаги мълчи. Но тази вечер е душата на компанията. От известно време Мей усеща, че нещо с него не е наред — само да можеше да ѝ каже какво. Но не ѝ казва почти нищо. Не я допуска до себе си. А може би се отдръпва от нея заради променливите ѝ настроения след раждането, така наречената следродилна депресия. Разочарован е от нея. А и кой не е? Тази вечер той очевидно предпочита компанията на прекрасната, жизнерадостна и бляскава Синтия. Може би му липсват дните без грижи около детето, когато излизаха и стояха до късно, пиеха колкото си искаха и спяха до насита — може би му липсват повече, отколкото си е давала сметка досега.

Мей проверява колко е часът и изведнъж губи търпение.

— Аз си тръгвам. Трябваше да нагледам бебето в един часа.

Тя се обръща към Нико и напрегнато добавя:

— Ти стой колкото искаш.

Нико я поглежда остро, очите му блестят. Изведнъж Мей си казва, че всъщност изобщо не изглежда пиян, но нейната глава е замаяна. Ще се скарат ли сега? Пред съседите? Наистина ли? Мей започва да се оглежда за дамската си чанта, посяга да прибере бебефона и едва тогава вижда, че все още е включен в контакта, така че се пресята да го издърпа от стената, докато осъзнава как през цялото време всички са вперили погледи в дебелия ѝ задник. Ами нека. Чувства как се съюзяват срещу нея, сякаш са решили, че им разваля удоволствието. Усеща как сълзите парят в очите ѝ, но не им позволява да потекат. Не иска да избухне в плач пред всички. Синтия и Греъм не знаят нищо за следродилната ѝ депресия. Няма да я разберат. Мей и Нико не са казвали на никого за това, дори на родителите на Мей. Или поне така си мисли Нико. В действителност Мей наскоро беше споделила с майка си. Майка ѝ няма да каже на никого, дори на баща ѝ. Мей не иска никой друг да знае, а подозира, че и Нико не иска да се разчува за това, въпреки че не го беше признавал на глас. Но цялото това преструване я изтощава и я кара да се чувства като някаква измамница.

Докато все още е с гръб към останалите, тя чува как Нико изведнъж се съгласява с нея.

— Права си — казва той. — Стана късно, трябва да тръгваме.

Мей се обръща и отмята косата от очите си. Усмихва се насила:

— Следващият път е наш ред да ви поканим.

И добавя наум: „Заповядайте вкъщи, където живеем заедно с детето си. Надявам се да плаче цяла нощ и да ви съсипе вечерта. Ще гледам да ви поканя точно когато ѝ никнат зъби.“.

Тръгват си почти веднага след това. Само двамата са и нямат бебешки арсенал за събиране — освен бебефона, който Мей набутва в дамската си чанта. Мей и Нико си казват довиждане с домакините — Синтия е видимо недоволна от внезапното им тръгване — и се отправят към външната врата, после излизат на алеята пред къщата на Греъм и Синтия и няколко крачки по-надолу вече са на алеята пред собствената си врата, защото двете къщи са залепени една за друга, с обща стена. Мей върви пред Нико и не казва нищо. Може и да не му каже нищо повече тази вечер. Тя изкачва стъпалата на верандата и замръзва намясто.

— Какво има? — пита Нико, докато я настига.

Гласът му звучи напрегнато.

Мей гледа пред себе си с широко отворени очи. Входната врата е открехната.

— Сигурна съм, че я заключих! — извиква Мей, а гласът ѝ прозвучава пискливо от напрежение.

— Успокой се — казва Нико. — Може да си забравила. Доста пи.

Но Мей не го чува. Тя изтичва нагоре по стълбите и по коридора към стаята на бебето, докато Нико върви след нея.

Когато влиза и вижда празното креватче, изпищява.

Втора глава

Мей усеща писъка първо в главата си, а сетне го чува как отеква от стените — писъкът ѝ е навсякъде. След това млъква и остава неподвижна пред празното креватче с ръка на устата. Нико тромаво обръща ключа за осветлението и лампата светва. Двамата с широко отворени очи гледат празното креватче, в което би трябвало да бъде бебето им. Невъзможно е да не е там. Няма как Кора да е успяла да излезе сама от креватчето. Тя е едва на шест месеца.

— Обади се на полицията — прошепва Мей.

После повръща, навежда се напред и повръщаното изригва между пръстите ѝ право върху дървения под. Детската стая, боядисана в нежен масленожълт цвят и декорирана с рисунки на подскачащи агънца, мигновено се изпълва с мирис на повръщано и паника.

Нико не помръдва. Мей го поглежда ужасено. Той е парализиран, в шок, и гледа празното креватче така, сякаш не може да повярва. Мей вижда паниката и вината в погледа му и надава вой — ужасяващ, пронизителен звук, подобно на ранено животно.

Нико все така не помръдва. Мей се изстрелва по коридора към спалнята им, грабва телефона от нощното шкафче и набира 911, ръцете ѝ треперят и цапат целия апарат с повръщано. Докато го прави, гледа Нико в детската стая в отсрещния край на коридора. Той идва на себе си. Прави първата крачка и излиза от полезрението ѝ; чува го как бързо обикаля втория етаж, докато тя е вперила поглед в празното креватче в отсрещния край на коридора. Нико проверява банята, после минава покрай нея на път за другата стая в края на коридора, която са направили на кабинет. Но докато той прави това, Мей по някакъв абстрактен начин си задава въпроса защо проверява точно там. Все едно половината от ума ѝ се е откъснала от останалата част от нея и е започнала да обмисля нещата логично. Няма как бебето да излезе от креватчето си и да започне да пълзи из стаите, за да се скрие. Тя не е нито в банята, нито в кабинета.

Някой я е отвлякъл.

Когато операторът на спешната линия отговаря на обаждането, Мей изкрещява:

— Някой е отвлякъл бебето ни!

Едва успява да се успокои дотолкова, че да отговори на въпросите му. Операторът я уведомява, че към тях вече пътува екип.

Мей затваря телефона. Цялата трепери. Усеща, че отново ѝ се повдига. Замисля се как ще изглежда това отстрани. Оставили са бебето само вкъщи. Законно ли е това? Не би трябвало. Въпреки ужаса, който изпитва заради бебето си, някаква част от мозъка ѝ мисли за собственото ѝ оцеляване, за самосъхранение. Как да обяснят това, което се е случило?

Нико се показва на вратата на стаята блед и посърнал.

— Ти си виновен! — изкрещява Мей с налудничав поглед и го избутва настрани.

Втурва се в банята в горния край на стълбите и отново повръща, този път — в мивката, после измива повръщаното от разтреперените си ръце и си изплаква устата. Улавя отражението си в огледалото над мивката. Нико стои зад нея, видимо изплашен. Погледите им се срещат в огледалото.

— Съжалявам — прошепва той. — Ужасно съжалявам. Аз съм виновен.

Тя вижда, че той наистина съжалява. Въпреки това Мей вдига ръка и забива юмрук в лицето му в огледалото, то се строшава и тя избухва в плач. Нико се опитва да я прегърне, но тя го изблъсква встрани и побягва надолу по стълбите. Ръката ѝ кърви и оставя кървава следа по парапета.

Всички последвали събития сякаш са обгърнати в усещане за нереалност. Уютният дом на Мей и Нико се е превърнал в местопрестъпление.

Бебето им е изчезнало. Как е възможно това? Животът им никога повече няма да бъде същият.

Мей седи на дивана в дневната. Някой е загърнал раменете ѝ с одеяло, но тя продължава да трепери. В шок е. Пред къщата им е спряна пожарна кола, която мига с червените си светлини и сигнализира на целия квартал за кризисната ситуация. Червените светлини пулсират през панорамния прозорец и обикалят стените на стаята. Мей седи на дивана и ги гледа втренчено, като хипнотизирана.

Гласът на Нико трепери и той не знае какво да прави с ръцете си, докато дава на полицаите кратко описание на бебето — шестмесечна възраст, руса коса, около седем килограма, обуто с еднократна пелена и облечено в бледорозово боди без картинки. От креватчето липсва и едно чисто бяло тънко лятно бебешко одеяло.

Малката къща е пълна с полицейски служители. Те се разпръскват и методично се заемат да претърсят жилището. Носят ръкавици от латекс и използват комплекти за събиране на улики. Истеричният опит на Мей и Нико да претърсят къщата сами в продължение на няколко минути, преди да пристигне полицията, не беше дал резултат. Но това са експерти по криминалистика. Те действат бавно; те не търсят Кора, те търсят улики. Бебето вече го няма.

Нико сяда до Мей на дивана и я обгръща с ръка, за да я притисне до себе си. Тя иска да се отдръпне, но не го прави. Оставя ръката му на раменете си. Как би изглеждало, ако се отдръпне? Усеща миризмата на алкохол, която се носи от него.

Мей вече обвинява себе си. Иска ѝ се да обвини Нико, но тя е майката; тя носи отговорността. Нико не е особено отговорен човек. Тя трябваше да си остане вкъщи. Не — трябваше да вземе Кора заедно с тях, а Синтия да върви по дяволите. Не ѝ се вярва, че Синтия щеше наистина да ги изгони и да провали празника на Греъм. Осъзнава го едва сега, когато е твърде късно.

Ще ги обсъждат — и хората от полицията, и всички останали. Така им се пада, като си оставят бебето само вкъщи. Тя би си помислила същото, ако се беше случило на някой друг. Знае колко безпощадно осъдителни са майките, колко е приятно да седнеш и да критикуваш някого. Замисля се за майките от нейната група, които се срещат заедно с бебетата си веднъж седмично, за да пият кафе и да клюкарстват; представя си какво ще си кажат за нея. Ще се наложи да спре да ходи там.

Един следовател сяда на стола срещу тях, представя се, навежда се напред и ги подканва:

— Разкажете ми какво се случи.

Мей моментално забравя името на следователя или по-скоро изобщо не му обръща внимание. Чува единствено „следовател“. Опитва се да се концентрира върху загриженото му лице. Опитва се да мисли. Но не може да мисли. Едновременно е обезумяла и вцепенена. Оставя на Нико да разкаже.

— Бяхме в къщата до нас — започва притеснено Нико. — При съседите.

После млъква.

— Да? — казва следователят.

Нико се колебае.

— Къде беше бебето? — пита следователят.

Нико не отговаря. Не иска да каже.

Мей отговаря вместо него, докато сълзите се стичат по лицето ѝ.

— Оставихме я тук, в креватчето ѝ, с бебефона.

Тя не откъсва очи от лицето на следователя, за да улови някаква реакция, но то не издава нищо.

— Другият бебефон беше с нас, а освен това непрекъснато я наглеждахме. На всеки половин час.

Тя поглежда към Нико.

— Не си представяхме, че… — започва, но не успява да довърши.

— В колко часа я нагледахте за последно? — пита следователят и изважда малък бележник от вътрешния джоб на сакото си.

Мей мачка в ръцете си една усукана салфетка.

— Аз я нагледах в полунощ — отговаря. — Помня точно часа. Бяхме я наглеждали на всеки половин час и тогава беше мой ред. Тя беше добре. Спеше.

— Аз я нагледах отново в дванадесет и половина — казва Нико.

— Напълно ли сте сигурен за часа? — пита следователят.

Нико кимва утвърдително.

— Както и че това е бил последният път, в който някой я е нагледал, преди да се приберете вкъщи?

— Да — отговаря Нико, като нервно прокарва пръсти през тъмната си коса. — Отидох да я нагледам в дванадесет и половина. Беше мой ред. Имахме си разписание.

— Той отиде в дванадесет и половина — потвърждава Мей.

— Колко сте пили тази вечер? — обръща се следователят към Нико.

Лицето на Нико почервенява.

— Съседите бяха устроили малко празненство. Изпих няколко чаши — признава си той.

Следователят се обръща към Мей.

— А вие? Пила ли сте нещо тази вечер?

Лицето ѝ пламва. Кърмачките не бива да пият. Иска ѝ се да излъже.

— Пих малко вино с храната. Не знам колко точно — отговаря. — Бяхме на вечеря.

Тя започва да се пита колко пияна изглежда и какво ли си мисли за нея този следовател. Сеща се за повръщаното в детската стая на горния етаж. Дали подушва алкохола в дъха ѝ така, както самата тя подушва Нико? Сеща се за строшеното огледало в банята на горния етаж, за окървавената си ръка. Срамува се от начина, по който сигурно изглеждат в неговите очи — пияни родители, зарязали шестмесечната си дъщеря. Пита се дали ще повдигнат някакви обвинения срещу тях.

— Какво значение има това? — обръща се Нико към следователя.

— Възможно е да има отражение върху достоверността на отговорите ви — отвръща спокойно следователят.

Не ги съди. Просто се интересува от фактите, така изглежда.

— В колко часа си тръгнахте от празненството? — пита той.

— Беше почти един и половина — отговаря Мей. — Помня, защото постоянно проверявах на телефона си колко е часът. Исках да си тръгвам. Аз… аз трябваше да я нагледам в един часа, беше мой ред, но си мислех, че ще си тръгнем всеки момент, и се опитвах да накарам Нико да побърза.

Чувства се ужасно виновна. Ако беше отишла да нагледа дъщеря си в един часа, дали всичко това щеше да бъде предотвратено? От друга страна, можеше да бъде предотвратено по толкова много други начини, още преди да се стигне дотам.

— Обадили сте се на телефона за спешни случаи в 1:27 — казва следователят.

— Входната врата беше отворена — припомня си Мей.

— Входната врата беше отворена? — повтаря следователят.

— Беше отворена поне на три пръста. Сигурна съм, че заключих вратата, след като нагледах бебето в полунощ — казва Мей.

— Колко сигурна?

Мей се замисля. Сигурна ли беше? Когато за първи път видя отворената врата, тя си каза, че я беше заключила. Но сега, след всичко, което се случи, как може да е сигурна в каквото и да било? Тя се обръща към мъжа си:

— Сигурен ли си, че не остави отворена входната врата?

— Сигурен съм — отсича той. — Аз изобщо не влизах оттук. Нали знаеш, че когато отивах да я нагледам, минавах отзад?

— Влизал сте през задната врата? — повтаря следователят.

— Възможно е да не съм я заключвал всеки път — признава си Нико.

— Мамка му, ти сериозно ли? — казва Мей и се обръща срещу него.

Следовател Расбак наблюдава внимателно двойката. Има изчезнало бебе. Бебето е взето от креватчето си — поне ако се съди по думите на родителите му, Нико и Мей Конти — между приблизително 00:30 и 1:27 през нощта, от един или повече неизвестни извършители, докато родителите са били на вечеря у съседите. Входната врата е намерена отворена. Възможно е бащата да е оставил задната врата отключена — при пристигането си полицаите са я намерили затворена, но отключена. Майката несъмнено е съкрушена. Бащата също изглежда дълбоко разтърсен. Но цялостната ситуация е съмнителна. Расбак се пита какво ли се е случило наистина.

Полицай Дженингс мълчаливо му махва да се приближи.

— Извинете ме за малко — казва следовател Расбак и оставя скърбящите родители да седят притиснати един в друг на дивана.

— Какво има? — пита тихо Расбак.

Дженингс вдига едната си ръка, в която държи шишенце с хапчета.

— Намерих ги в шкафчето в банята — казва той.

Расбак взима прозрачното пластмасово шишенце от ръцете на Дженингс и се зачита в етикета. „Мей Конти, сертралин, 20 мг“. Расбак знае — защото в работа като неговата човек научава такива неща — че сертралинът е мощен антидепресант.

— Огледалото в банята е строшено — казва му Дженингс.

Расбак кимва.

— Нещо друго?

Дженингс поклаща глава.

— За момента нищо. Къщата изглежда чиста. След няколко часа ще научим повече от съдебните експерти.

— Добре — отговаря Расбак, като връща на Дженингс шишенцето с хапчета.

Той се връща при двойката на дивана и подновява разпита. Обръща се към съпруга, Нико Конти:

— Нико, какво направихте, след като нагледахте бебето в дванадесет и половина?

— Върнах се на празненството у съседите. Изпуших една цигара в задния двор на къщата им.

— Сам ли бяхте, докато пушихте?

— Не. Синтия излезе заедно с мен. Тя е тази, която ни покани на вечеря.

— Това непосредствено след дванадесет и половина ли се случи?

— Да, след дванадесет и половина — непосредствено след като бях нагледал Кора.

— Да, той излезе веднага, щом се върна, така че трябва да е било след дванадесет и половина — потвърждава Мей.

— Вие не пушите ли, госпожо Конти?

— Не, аз не. Но Синтия пуши — добавя Мей.

„Аз останах на масата за вечеря заедно с Греъм, нейния съпруг. Той не понася цигарен дим, а имаше рожден ден и аз си казах, че би било грубо да го оставя сам.“

После изневиделица тя допълва:

— Синтия цяла вечер беше флиртувала с Нико и на мен ми стана жал за Греъм, а освен това май се ядосах и на Нико.

— Разбирам — казва Расбак.

Той внимателно наблюдава съпруга, който изглежда потънал в отчаяние. Освен това е видимо притеснен и обзет от вина. Расбак се обръща към него:

— Значи малко след дванадесет и половина вие бяхте в задния двор на съседите. Имате ли представа колко време останахте там?

Нико безпомощно поклаща глава:

— Около петнадесет минути?

— Да сте видели или чули нещо?

— Какво имате предвид?

Съпругът изглежда в шок. Леко заваля думите си, когато говори. Расбак се чуди колко точно алкохол е изпил.

Следовател Расбак отвръща:

— Изглежда някой е отвлякъл бебето ви в промеждутъка между дванадесет и половина и 1:27. Вие сте бил в задния двор на съседите в продължение на няколко минути малко след дванадесет и половина.

Той наблюдава съпруга и го изчаква да осмисли казаното.

— Според мен не е особено вероятно някой да се опита да изнесе бебе през входната врата посред нощ.

— Но входната врата беше отворена — възразява Мей.

— Нищо не съм видял — казва Нико.

— От вашата страна на улицата зад къщите има алея — уточнява следовател Расбак.

Нико кимва утвърдително.

— Забелязахте ли някой да минава по тази алея през това време? Чухте ли нещо, някоя кола?

— Не… не мисля — казва Нико. — Съжалявам, нищо не видях и не чух.

Той скрива лице в ръцете си:

— Не обърнах внимание.

Следовател Расбак беше огледал района още преди да влезе вътре и да разпита родителите. Според него е малко вероятно — но не и невъзможно — непознат човек да изнесе спящо бебе през входната врата и да рискува да бъде забелязан. Почти всички къщи са залепени една за друга и са разположени в близост до улицата. Тя е добре осветена и по нея се движат прилично количество автомобили и пешеходци, дори късно вечерта. Затова му се струва странно — може би нарочно се опитват да го подведат — че входната врата е била отворена. Съдебните експерти в момента снемат отпечатъци от вратата, но нещо подсказва на Расбак, че по нея няма да открият никакви улики.

Задният вход изглежда по-обещаващ. Зад къщите от тази страна на улицата минава алея и повечето къщи, включително и тази на семейство Конти, имат гараж, който гледа към нея. Задните дворове са дълги и тесни, разделени с огради един от друг. Освен това отзад е сравнително тъмно; там няма улични лампи, както отпред. Нощта е тъмна, няма луна и гъсти облаци затулват звездите. Ако наистина е излязъл от задната врата на къщата, похитителят на детето е трябвало да прекоси задния двор, за да отиде до гаража, а оттам да стигне до алеята. Вероятността да бъде забелязан как изнася детето през задния вход и го занася до колата, която го чака в гаража, е значително по-малка от тази да бъде видян как го изнася през входната врата.

В този момент къщата, дворът и гаражът са подложени на щателно претърсване. Засега няма и следа от изчезналото бебе. Гаражът на семейство Конти е празен, а вратата му, която води към алеята, е намерена широко отворена. Въпросният двор от всички страни завършва с дървена ограда, която в горната си част е украсена с декоративна решетка, така че общата ѝ височина е около метър и седемдесет. Къщата на семейство Конти, както и тази на съседите, нямат веранда в задния си двор; задната врата на всяка от тях води право към двора. Съседският двор е застлан с каменни плочи, върху които тук-там са разпръснати плетени столове. Дори да е имало някой, който седи там, е възможно да не е забелязал нищо. Но не е съвсем сигурно. Което стеснява вероятния период на отвличането между часовете 00:45 и 1:27 сутринта.

— Бяхте ли седнали, докато пушехте? — пита Расбак.

— Да, бяхме седнали на столовете във вътрешния двор.

— Известно ли ви е, че сензорът ви за движение не работи?

— Моля? — казва съпругът изненадано.

— В задния си двор имате поставен сензор за движение и лампата би трябвало да светне, когато някой мине оттам, или по-точно, когато се приближи до задната врата на къщата. Известно ли ви е, че сензорът не работи?

— Не — прошепва съпругата.

Съпругът енергично поклаща глава:

— Не, аз… когато отидох да я нагледам, работеше — какво му има?

— Крушката е развинтена.

Следовател Расбак внимателно наблюдава родителите, докато го казва. Той прави кратка пауза и продължава:

— Това ме навежда на мисълта, че детето е изнесено през задната врата, към гаража, а оттам — с автомобил по алеята.

Той изчаква, но никой от двамата родители не отговаря.

— Къде е колата ви? — пита Расбак, като се навежда напред.

— Колата ни? — повтаря Мей.

Трета глава

Расбак чака да му отговорят.

Тя започва първа:

— На улицата.

— Паркирате колата си на улицата, при положение че в задния си двор имате гараж? — пита Расбак.

— Всички правят така — отговаря Мей. — По-лесно е, отколкото да минеш по алеята, особено през зимата. Повечето хора си изваждат разрешително и просто паркират на улицата.

— Разбирам — казва Расбак.

— Защо? — пита остро съпругата. — Какво значение има?

Расбак се заема да обясни:

— Това вероятно е улеснило похитителя. Ако гаражът е бил празен, а вратата му — отворена, би било сравнително лесно някой да вкара вътре автомобил и да сложи бебето в него незабелязано. Очевидно би било по-трудно — и със сигурност по-рисковано — ако в гаража вече е имало кола. Похитителят би рискувал да бъде забелязан на алеята заедно с бебето.

Расбак вижда как лицето на съпруга пребледнява още повече, ако това изобщо е възможно. Цветът му е поразителен.

— Надяваме се да свалим отпечатък от следите от гуми — добавя Расбак.

— Говорите така, сякаш случилото се е било планирано — казва майката.

— Според вас не е ли било? — пита я Расбак.

Сега е ред на майката да пребледнее още повече.

— Аз… не зная. Просто си мислех, че са я отвлекли, защото я оставихме вкъщи сама. Че някой се е възползвал от възможността. Както би я отвлякъл в парка, докато съм се обърнала на другата страна.

Расбак кимва в знак на съгласие, сякаш се опитва да види ситуацията от нейната гледна точка.

— Разбирам какво имате предвид — казва той. — Както когато майката оставя детето си да поиграе в парка и отива да купи сладолед от близкия павилион. Може би дори моли някоя друга да наглежда детето ѝ вместо нея и другата се разсейва за малко. И някой отвлича детето, докато майката я няма. Случва се.

Прави кратка пауза:

— Но все пак би трябвало да виждате разликата във вашия случай.

Тя го поглежда безизразно. Следователят си припомня, че вероятно все още е в шок. Но се е нагледал на такива неща, това му е работата. Води се от разума си, а не от чувствата. Налага му се да прави така, ако иска да постигне нещо. Той ще открие това дете, живо или мъртво, и освен това ще намери човека, който го е отвлякъл.

Продължава с равен глас:

— Разликата е тази, че похитителят на вашето бебе най-вероятно е знаел, че то е само в къщата.

И добавя наум: „А това значително стеснява кръга на заподозрените.“

Родителите се споглеждат, видимо вцепенени от шок.

— Но никой не знаеше това — прошепва майката.

— Разбира се — добавя Расбак, — възможно е да я бяха отвлекли, дори и вие да спите спокойно в собствената си спалня. Няма как да разберем.

Родителите се споглеждат отчаяно, сякаш им се иска да повярват, че в крайна сметка не са виновни за това, че са оставили бебето си само. Че би могло да се случи така или иначе.

Расбак пита:

— Винаги ли оставяте вратата на гаража отворена по този начин?

Съпругът отговаря:

— Понякога.

— Не затваряте ли вратата му през нощта? За да избегнете обир?

— В гаража не държим нищо ценно — обяснява съпругът. — Обикновено затваряме вратата, ако колата е вътре, но освен нея там няма почти нищо друго. Всичките ми инструменти са в мазето. Живеем в хубав квартал, но на хората постоянно им разбиват гаражите, какъв е смисълът да го заключваме?

— Някои хора нарочно оставят вратите отворени, така че да попречат някой да нарисува графити върху тях — допълва съпругата.

Расбак кимва. След това пита:

— Каква кола имате?

— Ауди — отговаря Нико. — Струва ни се по-малко вероятно да я разбият, ако е на улицата. Защо?

— Бих искал да я огледам. Може ли да ми дадете ключовете? — пита Расбак.

Нико и Мей се споглеждат учудено. После Нико се изправя и отива до една помощна масичка до входната врата, от която взима връзка с ключове от една купа. Подава ги мълчаливо на следователя и отново сяда.

— Благодаря — отвръща Расбак.

След това се навежда към тях и решително казва:

— Ще разберем кой стои зад всичко това.

Те срещат втренчения му поглед, без да избягват очите му — цялото лице на майката е подуто от плач, очите на бащата са подпухнали и зачервени от скръб и алкохол, а лицето му е призрачно бяло. Расбак ги наблюдава внимателно, но не забелязва нищо, което да му покаже нещо повече.

Расбак дава знак с очи на Дженингс и двамата излизат заедно от къщата, за да огледат колата. Съпрузите остават безмълвни на дивана, откъдето ги проследяват с поглед.

Мей изпитва смесени чувства към следователя. Струва ѝ се, че намеква нещо. Тя знае, че когато изчезне някоя омъжена жена, обикновено основният заподозрян е съпругът — значи сигурно важи и обратното. Но когато изчезне дете, дали се смята същото и за родителите? Едва ли е така. Кой би направил нещо лошо на собственото си дете? Освен това и двамата имат непоклатими алибита. Знае се къде са били, Греъм и Синтия ще потвърдят. Очевидно е, че няма как да са отвлекли и скрили собствената си дъщеря.

Тя си дава сметка, че в този момент кварталът се претърсва, полицаи тършуват из храстите край улицата, тропат по вратите на хората и ги измъкват от леглата им, за да ги разпитат. Нико е предоставил на полицаите скорошна снимка на Кора, направена едва преди няколко дни. На нея се вижда едно щастливо бебе, което се усмихва на камерата, с големи сини очи и рехави руси къдрици. Мей знае, че в някакъв момент тя и Нико ще трябва да говорят пред медиите — вероятно съвсем скоро, на сутринта. Трябва да се подготвят за това. Тя изпитва ужас от тази перспектива.

Мей е ядосана на Нико — иска ѝ се да му се разкрещи и да го обсипе с юмруци — но къщата гъмжи от полиция и не смее да го направи. А и всеки път, когато погледне бледото му печално лице, вижда как той се самообвинява. Тя си дава сметка, че няма да може да преодолее всичко това сама. Има нужда от него. Обръща се към Нико и ридаеща се отпуска на гърдите му. Ръцете му я обгръщат, притиска я силно към себе си. Тя усеща как той трепери, усеща болезнените удари на сърцето му. Казва си, че заедно ще преодолеят всичко това. Трябва да си върнат дъщерята.

Ако ли не, никога няма да му прости.

Следовател Расбак, облечен в своя тънък летен костюм, излиза през входната врата на дома на семейство Конти и пристъпва в горещата лятна нощ, следван неотлъчно от униформения Дженингс. Работят заедно от много години. И двамата са виждали много неща, които биха искали да могат да забравят.

Расбак вдига връзката с ключовете от колата и я разклаща. Дженингс кимва утвърдително. Двамата се отправят към улицата, на която плътно една зад друга са паркирани коли. Расбак натиска едно копче на дистанционното и фаровете на колата, която търсят, присветват срещу тях. Съседите вече са излезли на верандите си, облечени с пижами и летни хавлиени халати, и жадно наблюдават оживлението пред дома на Конти. Сега гледат как Расбак и Дженингс вървят към колата на семейството. Расбак се надява, че някой от живеещите на тази улица може да знае нещо, или е видял нещо.

Дженингс тихо се обажда:

— Какво мислиш?

Следователят отговаря също толкова тихо:

— Не съм оптимист.

Расбак си слага латексовите ръкавици, които му е подал Дженингс, и отваря вратата от страната на шофьора. Поглежда набързо вътре и после мълчаливо заобикаля откъм задната част на колата. Дженингс го следва.

Расбак отваря багажника. Двамата служители на реда поглеждат вътре. Багажникът е празен. И много чист. Колата е на малко повече от една година. Все още изглежда нова.

— Обичам миризмата на нов автомобил — казва Дженингс.

Детето не е вътре. Което не означава, че не е било там, макар и за кратко. Възможно е съдебните експерти да открият влакна от розово боди, ДНК от бебето — косъм, следи от лиги, а може би и кръв. Без труп ще му бъде трудно да състави обвинителен протокол. Но човек не слага бебето си в багажника на колата, в случай че има добри намерения. Намерят ли вътре каквато и да е следа от бебето, той ще се погрижи родителите да горят в ада вечно. Защото ако Расбак е научил нещо за близо двадесет години на тази служба, това е фактът, че хората са способни почти на всичко.

Известно му е, че бебето може да е изчезнало във всеки един момент преди вечерята в съседите. Все още не е разпитал родителите за подробностите около предния ден, все още не е установил кой, освен тях, е видял последен детето живо. Но ще разбере. Може би идва бавачка, която помага на майката, или чистачка, или съсед — някой, който да е видял детето живо и здраво предишния ден. Всичко това с включения бебефон, наглеждането през половин час, докато вечерят в съседите, изключения сензор за движение, отворената входна врата — възможно е цялата история да е просто умела измислица, внимателно изфабрикувана лъжа, която да им осигури алиби, за да прикрие следите им пред властите. Може да са убили бебето по всяко време на същия ден или дори по-рано — умишлено или случайно — да са го сложили в багажника и да са изхвърлили тялото, преди да отидат на рождения ден в съседите. Или ако все още са били в състояние да разсъждават трезво, дори не биха го сложили в багажника, а в столчето за кола. Едно мъртво бебе не би изглеждало много по-различно от едно спящо бебе. В зависимост от това как са го убили.

Расбак знае, че разсъждава като циник. Но невинаги е бил такъв.

Той се обръща към Дженингс:

— Нека кучетата да започват да душат за труп.

Четвърта глава

Расбак и Дженингс се връщат обратно в къщата. На влизане Расбак вижда Мей все така превита на две на дивана, захлупила лицето си с ръце. Нико не е до нея. Привлечен от мириса на прясно кафе, Расбак се отправя към кухнята. Нико е там, застанал до машината за кафе, и го чака да се свари. Той вдига очи, когато следователят влиза, после се обръща на другата страна, вероятно засрамен от очевидния си опит да изтрезнее.

Настъпва неловко мълчание. После Нико тихо задава въпрос, без да откъсва поглед от машината за кафе:

— Мислите ли, че ще получим искане за откуп?

За Расбак това е любопитен въпрос. На пръв поглед случаят по нищо не прилича на отвличане с цел откуп. Семейство Конти не са богаташи или поне по нищо не личи. Скоро може би ще се разрови по-обстойно във финансовите им дела. Към момента няма никакъв поглед върху финансовото им състояние. Не знае абсолютно нищо за тази двойка, освен че явно са оставили бебето си само, сега то е изчезнало, между тях двамата сякаш има някакво напрежение и съпругата изглежда страда от следродилна депресия. Към този момент той едва се е докоснал до върха на айсберга. Опитът му показва, че повечето двойки в подобна ситуация веднага решават, че детето им е отвлечено от някой перверзник, сексуален маниак; това е ужасът, който ги обзема изцяло. От друга страна, това дете е много малко, просто едно бебе.

— Очаквате ли искане за откуп? — пита Расбак.

Нико отговаря почти ядосано:

— Не знам какво да очаквам. За пръв път ми се случва.

Расбак усеща, че съпругът не го харесва. Нико вдига каната с кафе и започва да налива в три чаши върху кухненския плот. Следователят забелязва, че докато налива, ръката на мъжа трепери. Нико му предлага една от чашите и той я приема с благодарност.

— Заможни ли сте? — пита го Расбак.

Може би разполагат с пари, а той просто не ги вижда. Изглежда съпругът се опитва да му намекне нещо. Може би знае повече, отколкото му казва.

Но мигът отминава и Нико поклаща глава отрицателно:

— Не, не сме особено богати. Свързваме двата края, това е.

Съпругът излиза от кухнята и се връща в дневната с двете чаши кафе.

Расбак замислено го наблюдава как се отдалечава. Това не е първият му случай с отвлечено дете. Но такива случаи са най-неприятните. Най-малкото защото при тях винаги се шуми в медиите, а това само усложнява ситуацията. Пък и тези случаи почти никога не завършват добре.

Расбак си сипва от млякото и захарта, които са оставени за него, и се връща обратно в дневната с чашата кафе в ръка. Отново заема предишното си място срещу двамата съпрузи. Ръката на Нико трепери, докато поднася чашата към устата си. Мей просто държи своята в скута си, сякаш топлината, която излъчва, може да ѝ донесе някакво успокоение. Изглежда така, сякаш е вцепенена от потрес, или все едно в този момент не е съвсем с всичкия си.

Пожарната кола си е отишла заедно с мигащите светлини. Експертите от съдебния екип продължават да вършат работата си в къщата тихо и ефективно. Атмосферата в дома е унила, потисната. Отвън пресата вече започва да се събира. Сложната полицейска машина, която се активира, когато има изчезнало дете, вече се е задвижила. Всяка нова информация ще бъде докладвана директно на Расбак.

Той е изправен пред деликатна задача. Трябва да остави родителите с впечатление, че работи за тях и прави всичко възможно да открие изчезналото им бебе — което е така — но в същото време е наясно, че в повечето подобни случаи са отговорни именно родителите. А тук определено са налице фактори, които го карат да бъде подозрителен. Той обаче ще полага усилия, за да запази обективността си.

— Много съжалявам — започва Расбак. — Дори не мога да си представя колко ви е трудно.

Мей вдига поглед към него. Съчувствието кара очите ѝ мигновено да се напълнят с още сълзи.

— Кой би откраднал нашето бебе? — жално пита тя.

— Точно това трябва да разберем — отговаря Расбак, оставя чашата си на холната масичка и изважда бележника си. — Забелязали ли сте напоследък някой да се навърта наоколо — някого, когото не познавате? Някой да е проявявал интерес към бебето ви?

И двамата поклащат отрицателно глава.

— Имате ли идея, каквато и да е, кой би искал да ви направи нещо лошо? — продължава той, като премества погледа си от Мей към Нико.

Двамата родители се споглеждат въпросително и отново поклащат глава в знак на отрицание, еднакво безпомощни и объркани.

— Моля ви, помислете малко — продължава Расбак. — Не бързайте. Отвлечено е вашето дете, а не нечие друго. Трябва да има някаква причина. Винаги има причина — ние просто трябва да я открием.

Нико изглежда така, сякаш иска да каже нещо, но се отказва в последния момент.

— Какво има? — пита го Расбак. — Сега не е моментът да премълчавате нещо.

— Твоите родители — казва накрая Нико и се обръща към жена си.

— Какво за моите родители? — пита тя, видимо изненадана.

— Те имат пари.

— И?

— Те имат много пари.

„Ето, започва се“, казва си Расбак.

— Може би ще получим искане за откуп — продължава Нико.

Мей го поглежда невярващо. Не е изключено да е невероятно добра актриса.

— Предполагам, че не е невъзможно — съгласява се тя.

Расбак я наблюдава внимателно.

— Това би било добре — казва Мей, като поглежда следователя. — Нали? Ако просто искат пари, може да ми върнат бебето? Без да ѝ направят нищо лошо?

Надеждата в гласа ѝ е сърцераздирателна. Расбак е почти сигурен, че тя няма нищо общо с това, което се е случило.

— Сигурно е ужасно изплашена — простена Мей.

С тези думи тя изгубва всякакъв контрол върху себе си и избухва в неконтролируем плач.

Расбак иска да я разпита за родителите ѝ. В случаите на отвличане времето е от ключово значение. Но тя не може да говори. Трябва да я остави да се наплаче.

— Как се казват родителите ѝ? — обръща се Расбак към Нико.

— Ричард и Алис Уелс — отговаря съпругът. Следователят си записва имената им в бележника си. Мей най-сетне успява да се съвземе и казва:

— Родителите ми имат много пари.

— Какво значи много? — пита Расбак.

— Не зная точно — отговаря Мей, — но мисля, че състоянието им възлиза на около двадесет милиона, може би повече. Само че това не е известно на всички, нали разбирате.

Расбак поглежда към Нико. Лицето му е напълно безизразно.

— Искам да се обадя на майка ми — казва Мей.

Отношенията между Мей и нейните родители са сложни. Когато се карат за нещо, а това се случва често, Нико твърди, че те не са просто сложни, а тотално сбъркани. Дори да е така, тя няма други родители. Нуждае се от двамата. Старае се да се оправя с тях, доколкото може, но не ѝ е лесно.

Нико произлиза от съвсем различна среда. Семейството му е голямо и шумно. Крещят си дружелюбно един на друг, щом се видят, което не се случва често. Родителите му са емигрирали от Италия, преди Нико да се роди, и се занимават с химическо чистене и поправки на дрехи. Не може да се каже, че са заможни, но се оправят. За разлика от майката и бащата на Мей, те не се месят особено много в живота му. Нико и четиримата му братя и сестри е трябвало да се грижат сами за себе си още като юноши, далеч от семейното гнездо. Нико се справя с живота, както прецени, още от осемнадесетгодишен. Издържал се е сам по време на следването си. От време на време се вижда с родителите си, но те не са кой знае колко важна част от живота му. Никой не би казал за него, че е издънка, освен родителите на Мей и заможните им приятели от техния клуб. Нико произлиза от средната класа, от семейство на хора, които работят здраво, уважават закона и се справят, но само толкова. Никой от приятелите на Мей от университета не смята, че Нико е издънка.

Единствено потомствените богаташи мислят за него по този начин. А майката на Мей е точно такава. Баща ѝ — по-точно доведеният ѝ баща, защото родният ѝ е починал, когато е била на четиригодишна възраст — има успешен бизнес, но майка ѝ притежава милиони. Той идва от скромно, почти бедно семейство и е постигнал всичко сам. Харесва му да се преструва, че охолният им начин на живот е резултат от неговите успехи в бизнеса, но това не е съвсем така. Бракът също му е донесъл пари — и то много.

Доведеният ѝ баща се гордее с факта, че преди не е имал нищо, а сега разполага с милиони. Обича парите си и богатите си приятели. Къщата в Роуздейл, членството в престижния клуб, почивките на хубави места, екстрите на висшата класа. Възможността да запише Мей в частно девическо училище и гимназия, а след това и в добър университет. Но колкото повече остарява, толкова по-силно се увлича по илюзията, че сам е спечелил всичките си пари. Парите са му размътили ума. Пада си малко парвеню.

Когато Мей се „хвана“ с Нико, родителите ѝ реагираха така, сякаш е дошъл краят на света. Не може да се отрече, че на пръв поглед Нико олицетворяваше най-големия кошмар за всеки родител. Беше поразително красив — със светла кожа, като за италианец — с тъмна коса и замечтан поглед, а и като цяло имаше леко бунтарски вид, особено когато не се беше избръснал. Но очите му грейваха всеки път, щом видеше Мей, и имаше усмивка за милиони. А и как само ѝ казваше „мила“. Първият път, когато той се появи с мотоциклета си пред дома на нейните родители, за да я изведе на среща, беше един от най-значимите моменти в живота на младата Мей. Тогава беше на двадесет и две. Майка ѝ беше разказвала за някакъв чудесен млад мъж, адвокат, син на неин приятел, който искал да се запознае с нея. Мей ѝ беше обяснила с леко раздразнение, че вече се среща с Нико.

— Е, да, но… — въздъхна майка ѝ.

— Но какво? — попита Мей и скръсти ръце пред гърдите си.

— Не може да си мислиш, че от това ще излезе нещо сериозно.

Мей още си спомня изражението, което се изписа на лицето на майка ѝ. Ужас и неудобство. Тя не мислеше как дъщеря ѝ да бъде щастлива, а как би изглеждало това в очите на хората. Мислеше как щеше да обясни на приятелите си, че се е „хванала“ с някакъв младеж, който работи като барман в италианския квартал и кара мотоциклет. Защото майка ѝ щеше да избере да гледа на него именно по този начин. Нямаше да обърне внимание на дипломата му по финанси, получена от същия този университет, който беше достатъчно добър за собствената им дъщеря. Нямаше да им се стори достоен за възхищение фактът, че беше успял да плати за образованието си, като работи нощни смени в бар. Може би никой никога нямаше да бъде достатъчно добър избор за малкото им момиченце.

И точно тогава — получи се идеално — Нико беше пристигнал с ръмжащото си дукати и Мей беше изхвърчала от къщата право в прегръдките му, докато майка ѝ гледаше зад завесите. Той я целуна страстно, без да слиза от мотоциклета си, и ѝ подаде другата каска. Тя се качи зад него и двамата се отдалечиха с рев, а след тях от изрядно поддържаните алеи се разхвърча чакъл. В този момент тя беше решила, че е влюбена.

Но не можеш да останеш вечно на двадесет и две. Порастваш. Нещата се променят.

— Искам да се обадя на майка ми — повтаря Мей.

Случили са се толкова много неща — възможно ли е да е минал само час, откакто се прибраха вкъщи и завариха празното креватче? А тя още не се е обадила на майка си.

Нико грабва телефона и ѝ го подава, после сяда обратно на дивана и скръства ръце видимо напрегнат.

Тя набира телефонния номер. Започва да плаче още преди да е набрала всички цифри. Телефонът позвънява и майка ѝ отговаря.

— Мей?

— Мамо… — започва, а после избухва в неразбираем плач.

— Какво? Какво има?

Майка ѝ отговаря така, все едно вече е съвсем будна.

Мей най-сетне успява да изрече думите:

— Някой е отвлякъл Кора.

— За какво говориш? Посред нощ е — казва майка ѝ.

— Полицията е тук — продължава Мей. — Можеш ли да дойдеш?

— Идваме веднага — отсича майка ѝ решително. — Дръж се. Идваме с баща ти.

Мей затваря телефона и продължава да плаче. Родителите ѝ ще дойдат. Те винаги са ѝ помагали, дори когато са ѝ били ядосани за нещо. Сега също ще бъдат ядосани, на нея и на съпруга ѝ, но най-вече на него. Те обичат мъничката Кора, единственото им внуче. Какво ли ще си помислят, като разберат какво са направили тя и Нико? Мей се чувства така, сякаш пропада в черна дупка.

— Идват — казва и се обръща към Нико и следователя.

Очите ѝ се спират на Нико, после извръща поглед от него.

Пета глава

Нико се чувства като второстепенен актьор в драматична пиеса, в която главните действащи лица са други; чувството му е познато от многобройните пъти, в които е бил в една и съща стая с родителите на Мей. Дори сега, когато е в ролята на бащата на отвлеченото бебе, той се чувства избутан от сцената, незначителен, докато те тримата — разстроената му жена, нейната властна майка и надменният ѝ доведен баща — сформират познатия си тричленен съюз. Понякога го пренебрегват деликатно, понякога — не. За тях Нико не е нищо повече от спътник. Той знаеше в какво се забърква, когато се ожени за нея. Сделката му се беше сторила приемлива.

Стои прав до стената на дневната, чувства се безполезен и наблюдава Мей. Тя седи по средата на дивана, майка ѝ е до нея и я придърпва към себе си, за да я успокои. Доведеният ѝ баща е по-сдържан, седи с изправен гръб и потупва дъщеря си по рамото. Никой не поглежда към Нико. Никой не му предлага утеха. Нико се чувства на чуждо място в собствения си дом.

Но има и нещо по-ужасно от това — призлява му от собствената му постъпка, потресен е от себе си. Ако можеше да върне времето назад и да промени нещата, би го сторил. Всичко, което иска в този миг, е любимото му бебе отново да бъде в креватчето си; иска нищо от това да не се беше случвало.

Усеща погледа на следователя върху себе си. Единствено той му обръща внимание. Нико го отбягва умишлено, макар да знае, че вероятно не би трябвало да го прави. Знае, че е заподозрян. От момента, в който се появи, следователят го беше намеквал по всякакъв начин. Нико беше дочул полицаите да си шушукат, че ще доведат кучетата. Той не е глупав. Биха правили това само ако мислеха, че Кора е била мъртва още преди да напусне къщата. Полицаите очевидно са на мнение, че двамата с Мей са убили собственото си бебе. Нека пуснат кучетата — не го е страх. Може би полицията се занимава с такива случаи ден и нощ, но той никога не би могъл да направи нещо лошо на своето бебе. Кора е всичко за него. През последните месеци, когато всичко наоколо беше започнало необратимо да се руши, тя беше единствената светлина в живота му, единственият истински и неизменен източник на радост, докато Мей беше потъвала все по-дълбоко в объркването и депресията си. Нико вече почти не познава жена си. Всичко е отишло по дяволите. Но той и мъничката Кора бяха споделяли едно щастливо разбирателство.

Сега родителите на Мей ще го презират повече от всякога. Ще простят на нея бързо — биха ѝ простили почти всичко, знае това от личен опит — дори да изостави детето им в лапите на похитител, дори това; но на него никога няма да простят. Просто ще се държат назидателно, без да казват нищо. Ще запазят хладнокръвие, изправени пред връхлетялото ги нещастие; те винаги запазват хладнокръвие, за разлика от чувствителната си дъщеря. Вероятно дори ще успеят да оправят положението, да избавят Мей и Нико от собствените им грешки. В това са най-добри. Даже в този момент вижда как бащата на Мей е отправил поглед отвъд самата Мей и нейната майка и със свъсени вежди се е съсредоточил върху проблема — проблема, който Нико създаде — и върху това как да го разреши. Умува как да даде всичко от себе си и да се справи с гордо вдигната глава. Може би ще успее да засенчи зет си за пореден път — сега, когато това би било от най-голямо значение.

Нико презира своя тъст. Чувството е взаимно.

И все пак, най-важното нещо е да си върнат Кора. Нищо друго няма значение.

Следовател Расбак долавя студенината между родителите на Мей и техния зет. В повечето случаи подобни кризисни ситуации размиват установените граници, било то и за кратко. Но това не е обикновена кризисна ситуация. Става дума за двойка, която уж е оставила бебето си само вкъщи, а впоследствие то е било отвлечено. Докато наблюдава сгушеното на дивана семейство, веднага му става ясно, че родителите ще опростят всяка вина на своята обична дъщеря. Съпругът е удачен избор за ролята на изкупителната жертва — той единствен ще бъде обвинен, заслужено или не. И изглежда така, сякаш е наясно с този факт.

Доведеният баща на Мей става от дивана и се приближава към него. Нещо в уверените му маниери подсказва агресия.

— Следовател…?

— Следовател Расбак — допълва той.

— Ричард Уелс — казва мъжът срещу него и подава ръката си. — Какво е предприето за откриването на моята внучка?

Изказът му е властен; свикнал е да се разпорежда. Не би се оставил да бъде размотаван.

Расбак му обяснява:

— Служителите ни претърсват района и разпитват всеки евентуален свидетел, за да разберат дали някой е видял нещо.

Той прави кратка пауза, преди да продължи:

— Екип от съдебни експерти изследва къщата и прилежащите райони. Подали сме описанието на бебето към всички необходими източници. Скоро и обществото ще научи от репортажите в медиите. Може да ни провърви и да попаднем на нещо полезно, записано от някоя охранителна камера. Надяваме се в най-скоро време да разполагаме с някакви улики.

Дори докато изрича тези думи, Расбак си дава сметка за собствения си цинизъм. „Правим всичко възможно. Но то вероятно няма да бъде достатъчно, за да върнем вашата внучка“, мисли си той. Расбак знае от опит, че освен ако няма някакво значително развитие още в самото начало, такива случаи обикновено се разплитат доста бавно. Момиченцето не разполага с много време, ако изобщо все още е жива.

Уелс се приближава до него — приближава се толкова близо че Расбак успява да помирише афтършейва му. Уелс хвърля поглед през рамо към дъщеря си и пита малко по-тихо:

— Проверявате ли всички извратеняци?

Расбак поглежда мъжа срещу себе си, по-висок е от него. Той единствен е изрекъл немислимото.

— Проверяваме всички, които са ни известни, но винаги има и такива, за които не знаем.

— Дъщеря ми няма да издържи — прошепва Ричард Уелс на следователя, като поглежда към нея.

Расбак се пита дали бащата знае за следродилната депресия на дъщеря си. Може би сега не е най-подходящият момент за този въпрос. Вместо това, той замълчава за миг и после казва:

— Мислите ли, че е възможно това престъпление да има финансова мотивация?

Мъжът изглежда учуден, но въпреки това се замисля.

— Не зная. Не бих предположил.

Расбак кимва утвърдително.

— Сещате ли се за някого, може би човек от бизнес средите, който би искал да ви навреди?

— Мислите, че някой е отвлякъл внучката ми, защото иска да ми отмъсти за нещо?

Човекът изглежда искрено учуден.

— Просто питам.

Уелс все пак не отхвърля веднага тази мисъл. Или егото му е достатъчно голямо, или през годините си е създал достатъчно врагове, че идеята да не му се струва невероятна. В крайна сметка поклаща глава.

— Не, не мисля, че някой би сторил това. Нямам врагове — доколкото ми е известно.

— Не е много вероятно — съгласява се Расбак, — но са се случвали и по-необичайни неща.

После добавя между другото:

— Вашият зет изрази предположение, че някой би могъл да поиска откуп.

— Така ли?

— Твърди, че сте доста заможни. Така ли е наистина?

Уелс кимва:

— Може да се каже.

Той поглежда към Нико, който в момента не гледа към него, а е вперил поглед в Мей.

— Какъв точно е вашият бизнес, господин Уелс?

— Опаковки и етикети — отговаря той. — Но какво значение има това? Трябва да намерим Кора. Тя е единственото ми внуче.

Уелс тежко слага ръка на рамото на Расбак и докато се обръща на другата страна, подхвърля:

— Дръжте ме в течение, става ли?

После му подава визитната си картичка:

— Обаждайте се по всяко време. Искам да знам какво се случва.

В този момент Дженингс се приближава към Расбак и прошепва в ухото му:

— Кучетата пристигнаха.

Расбак кимва.

— Извинете ме — казва той на Уелс и излиза от дневната.

Отива на улицата, за да посрещне паркиралия пред къщата камион на звено „Водачи на служебни кучета“. Той разпознава водача, едно доста способно ченге на име Темпъл. Работил е с него и преди.

— Какъв е случаят? — пита Темпъл.

— Обадиха се за бебе, изчезнало от креватчето си посред нощ — отвръща Расбак.

Темпъл кимва разбиращо, погледът му е сериозен.

— Детето е едва на шест месеца, така че не може да се придвижва само.

Не става дума за наскоро проходило или още съвсем малко дете, което се е събудило през нощта, излязло е на улицата и като се е уморило, се е скрило в някоя дренажна тръба. Ако случаят беше такъв, щяха да накарат кучетата да го проследят по миризмата. Не, някой беше изнесъл това бебе от дома му.

Расбак поиска да доведат следови кучета, за да установят дали момиченцето вече е било мъртво вътре в къщата или пък в колата. Добре обучените следови кучета могат да подушат смъртта — върху различни повърхности, върху дрехи — дори само два или три часа, след като е настъпила. Смъртта променя химичния състав на тялото бързо, но не моментално. Ако бебето е било убито и преместено веднага, кучетата няма да могат да го надушат, но ако не е било така — тогава си струва да се опита. Всяка евентуална информация, придобита чрез кучетата, не би имала никаква уличаваща стойност без наличието на потвърждаващи вината преки улики — като труп например. Но Расбак отчаяно се опитва да се сдобие с каквито и да било сведения; иска да знае дали бебето е било мъртво, преди да напусне къщата. Расбак е човек, който би се възползвал от всички разследващи методи по време на работата си, и е непреклонен в търсенето на истината.

Темпъл кимва:

— Да започваме.

Той отива до задния край на камиона и отваря преградата. Две кучета изскачат навън — идентични английски спрингър шпаньоли с черно-бяла окраска. Темпъл ги насочва с помощта на жестове и гласови команди. Не носят каишки.

— Да започнем с колата — предлага Расбак.

Завежда ги до автомобила на семейство Конти. Кучетата следват неотлъчно Темпъл с пълно покорство. Съдебните експерти вече са там. Щом виждат животните, мълчаливо отстъпват назад.

— Готови ли сте тук? Мога ли да ги пусна да подушат наоколо? — пита Расбак.

— Да, приключихме. Вие сте — отговаря началникът на екипа.

— Тръгни — нарежда Темпъл на двете кучета.

Кучетата се залавят за работа. Обикалят около колата, като не спират да душат внимателно. Скачат в багажника, на задната седалка, после — на предната седалка, и излизат обратно от автомобила. Приближават се до водача си, сядат до него и го поглеждат. Той им подава по една кучешка бисквитка и поклаща отрицателно глава:

— Нищо.

— Да пробваме вътре — казва Расбак с облекчение.

Надява се, че изчезналото момиченце все още е живо. Иска му се да е сбъркал в преценката си за родителите. Иска да го открие. После си припомня, че не бива да се надява на нищо. Трябва да запази обективност. Не може да си позволи да се ангажира емоционално със случаите, върху които работи. Никога не би издържал.

Кучетата подушват въздуха по пътя към входната врата и влизат в къщата. След като вече са вътре, водачът ги отвежда към втория етаж и те започват от стаята на бебето.

Шеста глава

Мей се размърдва, когато кучетата влизат в къщата, измъква се изпод ръката на майка си и се изправя неуверено. Наблюдава как водачът и животните безмълвно се изкачват по стълбите към втория етаж.

Усеща как Нико застава до нея.

— Довели са кучета, които надушват изчезнали хора — казва тя. — Слава богу. Сега може би ще узнаем нещо.

Тя усеща как Нико слага ръката си върху нейното рамо, но я отърсва с нежелание.

— Искам да гледам.

Следовател Расбак вдига ръка пред нея, за да я спре.

— По-добре стойте тук и оставете кучетата да си свършат работата — моли я меко.

— Да донеса ли някоя нейна дрешка? — пита Мей. — Нещо, което е носила наскоро, което все още не е изпрано? Мога да сляза и да донеса от коша за пране.

— Това не са следови кучета — казва Нико.

— Какво? — Мей се обръща към него.

— Това не са следови кучета, които надушват изчезнали хора. Тези душат за трупове — отговаря той.

Едва тогава ѝ става ясно. Обръща се към следователя, а лицето ѝ е пребледняло.

— Мислите, че ние сме я убили? — извиква тя на ръба на истерията.

Никой не е очаквал от нея да избухне така. Всички наоколо застиват в шок. Майката на Мей е сложила ръка на устата си. Баща ѝ изглежда обезумял от гняв.

— Това е пълен абсурд — разкрещява се Ричард Уелс с почервеняло като тухла лице. — Няма как сериозно да твърдите, че дъщеря ми би направила нещо лошо на собственото си дете!

Следователят не отговаря.

Мей гледа как баща ѝ се застъпва за нея. Откакто си спомня, той винаги се е застъпвал за нея. Но точно сега няма как да ѝ помогне особено много. Някой е отвлякъл Кора.

Мей осъзнава, че откакто го познава, за пръв път вижда доведения си баща да изпитва страх. Личи му, че го е страх. За Кора ли се страхува? Или за нея самата? Дали смята, че тя е убила внучката му? Мей не смее да погледне към майка си.

Дълго време всички мълчат. Ситуацията е толкова необичайна, че никой не знае какво да каже. Всички слушат как ноктите на кучетата потракват по дървения под, докато обикалят някъде над главите им.

Расбак се обажда:

— Правим всичко по силите си, за да открием вашата внучка.

Мей е напрегната до краен предел, нервите ѝ са опънати до скъсване. Иска да ѝ върнат бебето. Иска да ѝ върнат дъщеричката невредима, непокътната. Не може да понесе мисълта за това, че тя страда, че някой може да ѝ навреди. Ами ако Кора вече е мъртва? Мей се чувства така, сякаш ще припадне, и се свлича обратно на дивана. Майка ѝ мигновено я обгръща грижовно с ръка. Тя вече дори не иска да поглежда към следователя.

Чува се тропотът от кучетата, които се връщат обратно. Мей вдига глава и обръща поглед към тях, докато слизат по стълбите. Водачът им поклаща отрицателно глава. После кучетата се насочват към дневната и Мей, Нико, Ричард и Алис Уелс застиват намясто, сякаш за да не привлекат вниманието им. Мей седи вцепенена на дивана, докато животните душат наоколо, обхождат килимите и изучават стаята. После се приближават, подушват нея и дрехите, с които е облечена, в търсене на улики, че бебето ѝ е мъртво, че тя го е убила. До нея стои полицай, който чака да види какво ще направят кучетата и евентуално да арестува двамата с Нико намясто. „Ами ако започнат да лаят?“, пита се Мей. Тревогата я залива като потоп.

Светът около нея губи равновесие, сякаш всеки момент ще припадне. Мей е наясно, че тя и Нико не са убили собственото си бебе. Но е безпомощна и се страхува — и знае, че кучетата надушват страха.

Като малка имаше един особено труден за нея период, през който беше убедена, че другите хора могат да четат мислите ѝ. Спомня си за него сега, когато поглежда в кучешките очи, които толкова приличат на човешки. Кучетата душат около нея и по дрехите ѝ — усеща тежкия им дъх върху себе си, топъл и вонящ, отблъскващ. Опитва се да не диша. След това я оставят и се отправят към родителите ѝ, а после и към Нико, който стои малко встрани от тях. Мей се срива отново върху дивана, облекчена, когато кучетата не откриват нищо в дневната и се отправят към кухнята. Чува как лапите им сноват по кухненския балатум и след това се втурват надолу по стълбите към мазето. Расбак излиза от стаята и тръгва след тях.

Останалите седят в дневната и чакат всичко това да приключи. Мей не иска да погледне към никого, вперила поглед в часовника над камината. С всяка изминала минута отчаянието я завладява все по-силно. Усеща как детето ѝ си отива все по-далеч и по-далеч.

Мей чува как се отваря задната врата. Представя си как животните обикалят задния двор, гаража, алеята. Не откъсва поглед от часовника над камината, но вижда кучетата в гаража как се ровят из счупените керамични саксии и ръждясалите гребла. Седи скована в очакване да чуе техния лай. Чака и се тревожи. Сеща се за изключения сензор за движение.

Най-сетне Расбак се връща.

— Кучетата не откриха нищо — съобщава той. — Това е добре.

Мей чувства облекчението на майка си, седнала до нея.

— Сега вече може ли да се заемем сериозно с нейното издирване? — пита Ричард Уелс.

Следователят отговаря:

— Заели сме се сериозно с нейното издирване, можете да бъдете сигурен в това.

— Щом вече не сме заподозрени — намесва се Нико леко язвително, — каква е следващата стъпка? Какво можем да направим?

Следователят казва:

— Ще трябва да зададем и на двама ви много въпроси. Възможно е да знаете нещо, без дори да го осъзнавате — нещо, което може да ни бъде от полза.

Мей поглежда неуверено към Нико. Какво биха могли да знаят те?

Расбак добавя:

— Също така можете да се обърнете към медиите. Трябва да ви покажем на всички, да помолите за информация. Задължително е случаят да придобие обществена важност. Може някой да е видял нещо или пък да види нещо по-късно, и освен ако не знае за случая, да не успее да направи връзката.

— Добре — съгласява се Мей.

Готова е да направи всичко, за да си върне дъщерята, въпреки че срещата с медиите я ужасява. Нико също кимва в знак на съгласие, но изглежда притеснен. Мей се сеща за мръсната си коса, за подутото си от плач лице. Нико протяга ръка към нейната и я стисва силно.

— А някаква награда? — предлага доведеният баща на Мей. — Бихме могли да предложим парична награда срещу информацията. Аз ще набавя средствата. Ако някой е видял нещо, но не иска да излезе наяве, може и да се замисли дали да не го направи, при положение че сумата е достатъчно добра.

— Благодаря ти, татко — прошепва Мей.

Мей държи здраво ръката на Нико. Преди срещата с медиите дишането ѝ се учестява до краен предел. Налага ѝ се да седне и да наведе глава между коленете си. Часът е седем сутринта, едва няколко часа след отвличането на Кора. Репортерите са на улицата пред къщата и чакат, подобно на глутница чакали. Мей е човек, който държи на личното си пространство; подобна публичност я ужасява. Никога не е целяла да търси внимание. По природа е срамежлива, недоверчива. Но тя и Нико се нуждаят от интереса на медиите. Лицето на Кора трябва да се появи по всички вестници, телевизионни канали и в интернет. Все някой ще е видял нещо. Някой, някъде, трябва да знае нещо. Не може просто да вземеш нечие бебе от къщата му през нощта и никой да не забележи. Кварталът им е доста оживен. Мей и Нико трябва да преминат през това, дори да знаят, че ще бъдат на мушката на ужасните репортери, след като всичко излезе наяве. Те са родителите, които са изоставили бебето си само вкъщи, едно невръстно момиченце. И сега някой ненормалник я е взел. Двамата са шоуто на седмицата.

Разбраха се какво да напишат в изявлението си пред медиите. Надраскаха го на масичката в хола с помощта на следовател Расбак. В него не се споменаваше фактът, че бебето е било само в къщата по време на отвличането, но Мей няма никакво съмнение, че и това ще се разбере. Как биха могли да запазят в тайна подобно нещо? Кутията на Пандора е отворена. Има чувството, че веднъж навлезли в живота им, медиите никога няма да ги оставят на мира. Край с личното им пространство. Да го запазят, би означавало да върнат духа обратно в бутилката — няма начин. Тя е потресена от мисълта какво им предстои. Всички ще разберат за нея и Нико, лицата им ще бъдат във всички жълти вестници в супермаркета. Но те трябва да продължат напред, колкото и да им е трудно. Трябва да бъдат силни заради Кора. Трябва да направят всичко по силите си, за да си върнат детето.

Двамата излизат през входната врата и пристъпват на верандата; от страната на Мей застава следовател Расбак, а Дженингс застава до Нико. Тя се е вкопчила здраво в съпруга си, като че всеки момент ще падне. Разбрали са се изявлението да прочете Нико — Мей просто няма сили за това. Изглежда така, сякаш един по-силен порив на вятъра би я съборил на земята. Нико пристъпва напред, поглежда към тълпата, все едно се смалява, и свежда очи към листа, който видимо потреперва в ръцете му. Светкавиците на фотоапаратите не спират да проблясват.

Мей вдига очи, зашеметена от всичко това. Улицата е изпълнена с репортери, микробуси, телевизионни камери, технически екипи, оборудване, кабели и хора, които държат микрофони пред силно гримираните си лица. Гледала е подобни сцени по телевизията. Но сега тя е в центъра на всичко. Усещането е нереално, сякаш не се случва на самата нея, а на някой друг. Чувства се странно, извън тялото си, като че докато стои на верандата и гледа напред, наблюдава цялата сцена отгоре и леко отстрани.

Нико вдига ръка, за да покаже, че иска да каже нещо. Тълпата утихва.

— Бих искал да прочета изявление — започва тихо и несигурно.

— По-силно! — провиква се някой от моравата.

— Ще прочета изявление — казва Нико по-силно и ясно.

После започва да чете, а гласът му става по-уверен.

— Рано днес, някъде между дванадесет и тридесет и един и тридесет през нощта, нашето прекрасно момиченце Кора е било отвлечено от леглото си от един или няколко неизвестни извършители. Тя е на шест месеца. Има руса коса и сини очи и тежи около седем килограма. Беше обута с еднократна пелена и облечена със светлорозово боди без картинки. Няма отличителни белези. От леглото липсва и едно бяло одеяло. Обичаме Кора повече от всичко. Искаме да си я върнем обратно. Обръщаме се към онзи, който я е взел, с молбата, с горещата молба да ни я върнете невредима.

Нико вдига поглед от листа. Разплакал се е и трябва да избърше сълзите си, преди да продължи да чете. Мей тихо хлипа до него, неспособна да погледне към морето от лица.

— Не знаем кой е отвлякъл нашето прекрасно, невинно момиченце. Обръщаме се към вас със зов за помощ. Ако знаете или сте видели нещо, молим ви, обадете се в полицията. Можем да ви предложим солидна награда за всяка информация, която би довела до намирането на нашето бебе. Благодарим ви.

Нико се обръща към Мей и двамата се отпускат в прегръдките си, заобиколени от светкавици.

— Колко голяма награда? — провиква се нетактично някой.

Седма глава

Никой не проумява как са допуснали да остане незабелязано. Но малко след пресконференцията един от полицаите открива следовател Расбак в дневната и се приближава към него, като държи с ръкавица едно бледорозово боди. Погледите на всички в стаята — Расбак, Нико, Мей, както и родителите на Мей — моментално се приковават върху дрешката.

Следователят е разтърсен от прилив на адреналин; може би най-сетне са открили някаква следа.

— Къде го намерихте? — пита той рязко.

От устата на Мей се отронва стон.

Погледите на всички се отместват към нея. По лицето ѝ не е останала и следа от руменина.

— Това в коша за пране в стаята на бебето ли беше? — прошепва Мей и се изправя.

— Не — отговаря полицаят, който държи дрехата. — Беше напъхано зад масата за повиване. Пропуснахме го при първоначалния оглед.

Расбак чувства раздразнение. Как са могли да го пропуснат?

Мей започва да възвръща цвета на лицето си, изглежда объркана.

— Съжалявам. Явно съм забравила. Кора беше облечена с него в началото на вечерта. Преоблякох я след последното ѝ хранене. Повърна върху него. Нека ви покажа…

Тя прави крачка и протяга ръка към бодито, но полицаят отстъпва назад, така че да не може да го достигне.

— Не го пипайте, моля — казва той.

Мей се обръща към Расбак.

— Съблякох ѝ това боди и ѝ облякох друго. Мислех, че след това съм го сложила в коша за пране, който стои до масата за повиване.

— Значи описанието, което имаме, е грешно? — пита Расбак.

— Да — признава объркано Мей.

— Тогава с какво беше облечена? — пита следователят.

Когато вижда, че се колебае, той повтаря:

— С какво беше облечена?

— Ами… не съм съвсем сигурна — отговаря Мей.

— Как така не сте сигурна? — настоява следователят.

Тонът му е остър, обвинителен.

— Не зная. Бях пила малко. Бях уморена. Беше тъмно. Последното ѝ хранене е на тъмно, за да не се разбуди напълно. Тя повърна малко върху бодито си и когато преобух еднократната ѝ пелена, заедно с нея преоблякох и дрехата ѝ. Хвърлих розовото боди за пране и извадих друго от чекмеджето. Тя има много. Не зная какъв цвят беше.

— А вие знаете ли? — обръща се Расбак към Нико.

Нико гледа като сърна, осветена от фарове в тъмното. Поклаща отрицателно глава.

— Не забелязах, че я е преоблякла. Не светнах лампата, когато отидох да я нагледам.

— Може би, ако преровя чекмеджето ѝ, ще успея да разбера с какво е облечена — предлага Мей, засрамена.

— Да, направете го — съгласява се Расбак. — Трябва ни точно описание.

Мей изтичва нагоре по стълбите и отваря чекмеджето на скрина, в който държи бодитата и пижамите, блузките и панталонките. Цветенца и точици, пчелички и зайчета.

Следователят и съпругът се качват след нея и я наблюдават, докато тя коленичи на пода и изважда всичко, едно по едно, без да спира да хлипа. Но не успява да си спомни, нито да отгатне. Кое го няма? С какво е облечена дъщеря ѝ?

Обръща се към Нико:

— Може би трябва да качиш и мръсните дрехи.

Нико се обръща и слиза долу, за да изпълни молбата ѝ. Малко след това се връща с кош. Слага го на пода в детската стая. Някой вече е почистил повръщаното от него. Мръсните дрехи на бебето са хвърлени за пране заедно с техните, но Мей сграбчва една по една всички бебешки дрешки и ги отделя настрани.

Най-сетне казва:

— Ментовозеленото, с петното на гърдите.

— Сигурна ли сте? — пита Расбак.

— Трябва да е то — отвръща жално Мей. — Само то липсва.

Съдебните експерти не откриват почти нищо, след като претърсват дома на Нико и Мей в часовете непосредствено след отвличането на Кора. Няма следи от нечие подозрително присъствие в стаята на бебето, нито в цялата къща на семейство Конти. Няма абсолютно никакви улики — нито един отпечатък, нито едно влакънце, чийто произход да няма невинно обяснение. Изглежда никой друг не е стъпвал в дома им, освен самите тях и чистачката, възрастна жена от Филипините, която никой не би заподозрял в отвличане. Така или иначе, в момента тече проверка както на нея самата, така и на всички нейни близки и далечни роднини. За сметка на това съдебните експерти са забелязали нещо извън къщата. В гаража са открити скорошни следи от автомобилни гуми, които на пръв поглед не съвпадат с тези на семейното ауди. Расбак все още не е споделил информацията с родителите на изчезналото бебе.

— Вероятно е бил с ръкавици — отвръща Нико, когато следовател Расбак му казва за липсата на веществени доказателства за наличието на външен човек в къщата.

Отдавна е сутрин. Мей и Нико са изтощени от напрежението около отвличането и от липсата на сън. Но дори и не помислят за почивка. Родителите на Мей са били поканени да отидат в кухнята и да пият кафе, докато следователят разпитва по-обстойно Мей и Нико. Те видимо негодуват от този разпит. Налага му се постоянно да ги уверява, че правят всичко по силите си да открият бебето им и че всичко това не е просто загуба на време.

— Напълно е възможно — съгласява се следователят.

Въпреки това допълва:

— От друга страна, очаквахме да открием все някаква следа или признак за наличието на външен човек в къщата — или отвън, в пръстта или по моравата в задния двор, или пък в гаража — които да се различават от вашите.

— Освен ако не е излязъл през главния вход — казва Мей.

Спомня си какво е видяла: входната врата беше отворена. Сега, след като е изтрезняла напълно, си го спомня съвсем ясно. Според нея похитителят е изнесъл бебето през главния вход, минал е по дървената веранда и после по алеята към тротоара, затова и не са намерили необичайни отпечатъци от обувки.

— Дори да е било така — отговаря Расбак, — би трябвало да открием нещо.

Поглежда и двамата.

— Разпитахме всички възможни свидетели. Никой не каза да е видял някого да изнася бебе през входната ви врата.

— Това не означава, че не се е случило — натъртва Нико с ясно доловим гняв.

— Не сте открили и никого, който да потвърди, че е видял да я изнасят през задния вход — изтъква троснато Мей. — Не сте открили абсолютно нищо.

— Освен развинтената крушка на сензора за движение — припомня им следовател Расбак.

После прави кратка пауза, преди да добави:

— Открихме и следи от автомобилни гуми, които не съвпадат с тези на вашата кола.

Той ги изчаква да осмислят новата информация.

— Известно ли ви е някой друг да е ползвал гаража ви в последно време? Позволявате ли на някой друг да паркира там?

Нико поглежда настрани.

— Не, не ми е известно — отвръща той.

Мей поклаща отрицателно глава.

Всички са изнервени, времето напредва. Мей и Нико са видимо напрегнати, готови да избухнат всеки момент въпреки изтощението си.

— Съжалявам, но трябва да поговорим за вашите хапчета в шкафчето в банята — казва Расбак и поглежда към Мей. — Сертралинът.

— Какво за него? — пита Мей.

— Може ли да ми кажете защо го взимате?

— Имам лека форма на депресия — отговаря Мей отбранително. — Предписа ми ги лекар.

— Личният ви лекар?

Тя се поколебава.

— Психиатърът ми — признава си тя.

— Разбирам — кимва Расбак. — Бихте ли ми казали името на вашия психиатър?

Мей поглежда към Нико и казва:

— Доктор Ан Лъмсден.

— Благодаря ви — промърморва Расбак, докато записва в бележника си.

— Много майки страдат от следродилна депресия, господин следовател — обяснява Мей с отбранителен тон. — Среща се доста често.

Расбак кимва неопределено.

— А огледалото в банята? Бихте ли ми казали какво се е случило с него?

Мей отново поглежда неуверено към Нико.

— Аз го счупих — признава. — Когато се прибрахме вкъщи и видях, че Кора е изчезнала, строших огледалото с юмрук.

После показва превързаната си ръка.

Расбак отново кимва и записва това в бележника си.

По казаното от родителите той е разбрал, че последният път, в който някой друг, освен тях самите е видял детето им живо, е бил около два следобед в деня на отвличането. Мей е минала да си вземе кафе от близкия „Старбъкс“ и твърди, че жената зад щанда може би си я спомня. По думите на майката бебето е било будно в количката си, усмихвало се е и си е смучело пръстите в два следобед в деня на отвличането, а служителката е помахала с ръка на малкото ѝ момиченце.

По-рано тази сутрин Расбак вече бе говорил със същата служителка, която за щастие вече беше дошла на работа. Тя си спомняше Мей и бебето в количката. Но изглежда никой друг не можеше да потвърди, че детето е било живо след два следобед в деня на отвличането.

— Какво направихте, след като си тръгнахте от „Старбъкс“ вчера? — пита я сега Расбак.

— Прибрах се вкъщи. Кора беше неспокойна — следобед обикновено е така. Затова я гушках и я носих из къщата — разказва Мей. — Опитах се да я сложа да спи, но тя не искаше. Затова я гушнах отново и я разхождах из къщата.

— После какво се случи?

— Продължих да я гушкам, докато не се прибра Нико.

— По кое време беше това?

— Прибрах се към пет. Тръгнах си малко по-рано, понеже беше петък и щяхме да излизаме — отговаря Нико.

— А след това?

— Взех Кора на свой ред и изпратих Мей да дремне малко на горния етаж.

— Имате ли деца, господин следовател? — интересува се Мей.

— Не.

— Значи не знаете колко изтощително може да бъде това.

— Не. В колко часа отидохте на празненството у съседите? — пита Расбак.

— Около седем — отговаря Нико.

— А какво правихте в часовете между пет и седем?

— Защо ни задавате тези въпроси? — прекъсва го Мей. — Мислех, че вече не сме заподозрени.

— Трябва да знам всичко, което се е случило. Моля ви, отговорете ми колкото можете по-пълно — настоява Расбак.

— Поиграх си с Кора, докато Мей спеше. Тя се събуди някъде към шест — отвръща Нико.

Мей си поема дълбоко дъх, преди да добави:

— И после се скарахме дали да ходим на рождения ден.

Нико видимо се напряга от нейните думи.

— Защо се скарахте? — пита Расбак.

— Бавачката беше казала, че няма да дойде — отговаря Мей. — Ако не беше отменила уговорката ни, всичко това нямаше да се случи.

Казва го така, сякаш едва сега го осъзнава.

Това е нова информация. Расбак не знае, че е трябвало да дойде бавачка. Защо му го казват чак сега?

— Защо не ми казахте това по-рано?

— Не ви ли казахме? — чуди се Мей.

— Коя е бавачката ви? — пита Расбак.

— Едно момиче на име Кълаяпи — отговаря Нико. — Редовно ѝ се обаждаме. Ученичка е в дванадесети клас. Живее на една пресечка от вкъщи.

— Вие ли разговаряхте с нея?

— В смисъл? — Нико изглежда разсеян.

Може би изтощението започва да му се отразява.

— Кога отмени уговорката ви?

— Обади се някъде около шест часа. Вече беше късно да потърсим друга — обяснява Нико.

— Кой разговаря с нея?

— Аз — отговаря Нико.

— Можеше поне да се опитаме да намерим друга бавачка — обажда се горчиво Мей.

— Тогава не мислех, че е нужно. Сега, разбира се…

Нико не довършва, вперил поглед в пода.

— Бихте ли ми дали телефонния ѝ номер? — моли Расбак.

— Ще го взема — казва Мей и отива в кухнята, за да го потърси.

— За какво се скарахте? — пита Расбак, след като Мей се връща и му подава смачкано листче с написани на ръка име и адрес.

— Аз не исках да оставяме бебето само вкъщи — отговаря направо Мей. — Предложих да остана вкъщи с нея. Синтия не искаше да я водим с нас, защото много плаче. Тя държеше на рождения ден да има само възрастни, затова извикахме бавачка. Но в последния момент бавачката каза, че няма да дойде. Нико прецени, че би било невъзпитано от наша страна да заведем и бебето, а аз не исках да я оставяме сама вкъщи. Затова се скарахме.

Расбак поглежда Нико, който кимва жално.

— Нико каза, че ако вземем с нас бебефона и я наглеждаме на всеки половин час, всичко ще бъде наред. Нищо лошо няма да се случи, нали така каза?!

Мей се обръща към съпруга си с внезапен прилив на жлъч. Той ѝ отговаря също толкова рязко:

— Сбърках! Съжалявам! Аз съм виновен! Колко пъти трябва да го кажа?

Следовател Расбак наблюдава как пукнатините в отношенията на двамата съпрузи се разширяват. Напрежението помежду им, което беше забелязал още когато първоначално съобщиха за изчезването на дъщеря си, вече е разцъфнало в нещо повече — обвинение. Сплотеността, която демонстрираха в първите минути и часове на разследването, започва да се руши. Как би могло да бъде иначе? Подложени са на неистово напрежение. Дъщеря им е изчезнала. В дома им има полиция, медиите хлопат по входната им врата. Майката откровено обвинява бащата за това, че я е убедил да оставят бебето само вкъщи.

Расбак би могъл да използва това срещу тях, точно като Яго от пиесата на Шекспир. Ако тук има нещо скрито, той ще го открие.

Осма глава

Следовател Расбак излиза от къщата и се отправя към близкия дом на бавачката, за да я разпита и да потвърди казаното от семейство Конти. Докато изминава краткото разстояние, той си преговаря наум фактите около случая. До момента няма свидетели, изявили желание да съдействат с информация. Няма никакви улики, че външен човек е влизал в къщата и в двора, само по циментовия под на гаража има следи от автомобилни гуми. Подозираше родителите, но току-що разбра за въпросната бавачка.

Когато пристига на адреса, който му е дала Мей, входната врата отваря една видимо разстроена жена. Очевидно току-що е плакала. Той ѝ показва значката си.

— Казаха ми, че тук живее Кълаяпи Германакос.

Жената кимва.

— Това дъщеря ви ли е?

— Да — отговаря с пресипнал глас майката на момичето. — Извинете ме, моментът не е много подходящ, но все пак заповядайте.

Расбак влиза в къщата. Коридорът води към дневна стая, пълна с разплакани жени. Три на средна възраст и една тийнейджърка седят около холна масичка, отрупана с храна.

— Майка ни почина вчера — обяснява госпожа Германакос. — Със сестрите ми се опитваме да организираме каквото трябва.

— Много съжалявам, че трябва да ви обезпокоя — извинява се следовател Расбак, — но се опасявам, че случаят е важен. Тук ли е дъщеря ви?

Така или иначе, вече е успял да я разпознае измежду лелите ѝ на дивана. Едно пълничко шестнадесетгодишно момиче, протегнало ръка към чинията с шоколадов сладкиш точно когато следователят влиза в стаята.

— Кълаяпи, един полицай иска да говори с теб.

Кълаяпи и лелите ѝ зяпват следователя. Може би все още не са чули за отвличането. А може би са.

Момичето отново избухва в искрен плач.

— За Кора ли?

Расбак кимва утвърдително.

— Не мога да повярвам, че някой я е отвлякъл — простенва момичето, като притиска корема си с ръце. — Ужасно ми е мъчно. Баба ми почина и трябваше да отменя уговорката ни.

Всичките ѝ лели веднага протягат ръце към нея, за да я прегърнат, а майка ѝ се отпуска на колене на пода пред нея.

— В колко часа се обадихте на семейство Конти? — пита Расбак. — Спомняте ли си?

Момичето се е предало на скръбта и се къса от плач.

— Не зная.

Майка ѝ се обръща към следовател Расбак:

— Около шест часа. Горе-долу по това време ни се обадиха от болницата, за да ни повикат да отидем, защото е дошъл краят. Казах на Кълаяпи да се обади и да отмени уговорката си, за да дойде заедно с нас в болницата.

Тя отпуска ръка на коляното на дъщеря си.

— Чувстваме се ужасно заради това, което се е случило с мъничката Кора. Кълаяпи е много привързана към нея. Но тя няма никаква вина.

Майката иска всички да бъдат наясно по този въпрос.

— В никакъв случай — съгласява се енергично следовател Расбак.

— Надявам се, че ще я намерите — казва майката на момичето, като поглежда разтревожено към собствената си дъщеря. — И че всичко с нея ще бъде наред.

— Ще направим всичко по силите си — обещава следовател Расбак и се обръща, за да си тръгне. — Благодаря ви за отделеното време.

Казаното от семейство Конти е потвърдено. Почти сигурно е, че бебето все още е било живо в шест часа вечерта, иначе как биха се справили с пристигането на бавачката? Расбак пресмята, че ако родителите са убили и скрили бебето, то трябва да са го сторили след телефонния разговор в шест часа. Или още преди седем часа, когато са отишли на гости в съседите, или по време на самото празненство. Което означава, че едва ли биха имали време да се отърват от тялото.

Расбак си казва, че може би казват истината.

Вече е следобед на първия ден от изчезването на Кора. Следователят е излязъл и все още не се е върнал. Сега, когато той не е в къщата, Мей като че ли диша малко по-спокойно. Сякаш ги наблюдава и очаква да направят някоя грешна крачка, да се издадат с нещо. Но как биха могли да се издадат за каквото и да било? Мей предполага, че може би се е насочил към тях само защото няма други следи. Ако бяха намерили някакви доказателства за наличието на външен човек, казва си тя, то тогава следователят не би ги подозирал, при това съвсем неоснователно. Но който и да е отвлякъл Кора, очевидно е бил много предпазлив.

Или пък полицаите са некадърни, мисли си Мей. Тревожи се, че ще оплескат всичко.

— Къде може да бъде? — прошепва на Нико, когато остават сами. — Кой може да я е отвлякъл?

Полицаите най-сетне са им оставили малко лично пространство, може би с надеждата двамата да допуснат така жадуваната грешка. Мей е изпратила родителите си, които също не им оставят лично пространство, обратно у дома — поне засега, макар че те настояваха да останат в свободната стая долу. Но Мей, колкото и да разчита на тях, особено в моменти на напрежение и неприятности, все пак е открила, че те изнервят и нея самата, още повече когато е предостатъчно изнервена. Освен това в тяхно присъствие нещата с Нико винаги стават по-трудни, а той вече прилича на ходещ труп. И двамата не са мигвали цяла нощ, а денят вече наполовина си е отишъл. Мей е изтощена, но дори не може да си представи да заспи.

— Трябва да помислим, Нико! Кой би искал да отвлече Кора?

— Нямам никаква представа — отговаря безпомощно той.

— Не мога да разбера как така не са намерили никакви следи от чужд човек. Няма логика. Ти виждаш ли някаква логика?

Мей изпитва отчаяна нужда да вярва, че детето им не е отвлечено от перверзник, от сексуален маниак. Тя е твърде мъничка за това, нали така?

— Освен развинтената крушка на сензора за движение — добавя. — Това очевидно е следа, че в къщата е имало чужд човек.

Нико вдига очи към нея:

— Те смятат, че ние сами сме развили крушката.

Тя отвръща на погледа му с широко отворени очи.

— Но това е абсурдно! Просто искат да ни превърнат в изкупителни жертви, защото не могат да я открият!

В гласа ѝ се долавя истерична нотка.

— Не сме ние. Поне това знаем със сигурност — казва Нико. — А след като човекът, който я е отвлякъл, го е направил толкова внимателно, поне на мен не ми прилича на сексуален маниак. Ако не за друго, следователят е прав за това, че всичко изглежда предварително планирано. Но ако някой я е отвлякъл за откуп, не трябваше ли вече да ни се обадят?

Той поглежда часовника на ръката си.

— Вече е почти три следобед. Няма я повече от дванадесет часа.

В гласа му се прокрадва паника.

Точно това си мисли и Мей. Към този момент със сигурност трябваше да им се обадят. Какво се случваше обичайно при отвличане? Когато беше задала този въпрос на следовател Расбак, той беше отговорил: „При отвличанията няма нищо обичайно. Всяко отвличане е само за себе си. Ако поискат откуп, това може да се случи в рамките на няколко часа или на няколко дни. Но в общия случай похитителите се опитват да не задържат жертвата по-дълго, отколкото им се налага. Колкото повече време минава, толкова повече се увеличават рисковете.“.

Полицаите са монтирали подслушвателно устройство на телефона им, за да запишат всеки евентуален разговор с похитител. Но до този момент не се е обадил никой, който да твърди подобно нещо за себе си.

— Трябва да е някой, който знае кои са родителите ти — казва Нико. — Може би е някой от техните познати.

— Много ти се иска да ги обвиниш за това, нали? — тросва се Мей.

— Един момент — прекъсва я грубо Нико. — Не ги обвинявам, но все пак помисли малко! Ние сме почти фалирали. В тази ситуация единствените, които имат пари, са твоите родители. Никой няма да отвлече нашето бебе, за да изкара пари от нас, а от вашите. Значи е някой, който знае кои са, и знае, че са богати. Никой не е толкова глупав да си мисли, че ние имаме пари.

— Какво искаш да кажеш с това, че сме почти фалирали? — пита го Мей.

Нико скрива лице в ръцете си.

— Няма значение, забрави за това. Добре сме.

— Добре ли сме наистина?

— Да, виж, нека да се съсредоточим върху Кора.

— Може би трябва да подслушват и телефона на нашите — казва Мей, като се изправя от мястото си и започва да кръстосва дневната.

Нико вдига поглед към нея и добавя:

— А може би трябва да сме по-активни по отношение на наградата.

— Как така? Ние вече предложихме награда. Петдесет хиляди долара.

— Да, но предложихме петдесет хиляди долара за информация, която ще ни помогне да открием Кора… Каква е ползата от това, ако никой не е видял нищо? Ако някой наистина беше видял нещо, според теб нямаше ли вече да са съобщили на полицията?

Той изчаква Мей да осмисли думите му.

— Трябва да задействаме нещата — казва настоятелно Нико. — Колкото по-дълго Кора е при тях, толкова по-голям е рискът да ѝ направят нещо лошо.

Той забелязва новия прилив на паника в очите на Мей.

— Полицаите сякаш се интересуват повече от възможността да ни изкарат виновни, отколкото да върнат Кора жива — продължава горчиво Нико. — Искат просто да арестуват някого. Според мен дори не ги интересува дали ще арестуват истинския виновник. Просто искат да изглежда така, все едно си вършат работата — няма значение дали си я вършат както трябва.

— Те смятат, че аз съм го направила — простенва Мей. — Смятат, че аз съм я убила заради следродилната депресия.

Погледът ѝ е налудничав.

— Има толкова много случаи на майки със следродилна депресия, които са убили децата си — удавили са ги във ваната, удушили са ги или са ги наръгали с нож — и онзи следовател ме гледа така, все едно вече си е направил изводите за мен! Сигурно просто се опитва да разбере дали и ти имаш нещо общо!

Нико скача от дивана и се опитва да я прегърне.

— Ш-ш-шт — прошепва той. — Изобщо не го мислят.

Но в действителност се тревожи, че смятат точно така. Следродилната депресия, антидепресантите, психиатърът. Не знае какво да ѝ каже, за да я успокои. Усеща как емоциите ѝ напират и му се иска да предотврати евентуалната криза.

— А какво ще стане, ако отидат да говорят с доктор Лъмсден? — пита го Мей.

„Естествено, че ще отидат да говорят с доктор Лъмсден“, мисли си Нико. Как изобщо си представя, че няма да се срещнат с нейния психиатър?

— Вероятно ще го направят — отговаря Нико с преднамерено спокоен, дори равен глас. — Но това няма значение. Защото ти нямаш нищо общо с изчезването на Кора и всички го знаем.

— Но тя ще им каже някои неща — изтъква Мей, очевидно изплашена.

— Какви неща? — пита разтревожено Нико.

Мей избягва да му отговори, като се изправя и започва отново да кръстосва дневната и да кърши ръце. Доктор Лъмсден е нейният психиатър от години насам, с известни прекъсвания. Да, тя се срещаше с нея заради следродилната депресия. Но това беше само тази година.

— Няма значение — успокоява я Нико. — Тя е лекар. Няма право да им казва нищо, за което сте говорили. Лекарска тайна, конфиденциалност на пациента и така нататък. Те просто не могат да накарат твоя психиатър да им каже нещо за теб.

Мей кимва и малко се успокоява.

— Точно така. Разбира се.

Тя дълбоко си поема дъх няколко пъти. Но след това тревогата ѝ отново започва да се връща. Може би доктор Лъмсден наистина няма право да каже на полицията за какво са си говорели, но вероятно ще трябва да им съобщи каква е психиатричната ѝ история, от колко време приема Мей и по каква причина. Дали могат да я задължат да им разкрие нещо за това? Мей усеща как паниката пълзи нагоре по гърлото ѝ.

Нико се изправя и я спира по средата на дневната. Отпуска ръцете си на раменете ѝ и силно ги притиска, като не откъсва очите си от нейните, сякаш иска да я закотви на едно място.

— Мей, не искам да се тревожиш за това — казва твърдо той. — Ти нямаш нищо общо с изчезването на Кора и двамата го знаем. Няма от какво да се страхуваш. Няма какво да криеш. Какво толкова, ако разберат, че си имала известни проблеми с депресията още преди бебето да се роди? Сигурно половината хора на света страдат от депресия. Сигурно и самият проклет следовател има депресия.

Той не откъсва очи от нейните, докато дишането ѝ не се успокоява и тя не кимва в знак на съгласие.

Едва тогава Нико отпуска ръцете си от раменете ѝ.

— Трябва да се съсредоточим върху това да си върнем Кора. Това е единственото важно нещо в този момент. Ако успеем да си върнем Кора, ние самите ще излезем извън подозрение и полицията ще изчезне от живота ни. Трябва да си я върнем!

— Но как ще си я върнем? — пита Мей. — Струва ми се, че полицаите не правят нищо кой знае какво.

Тя отново е започнала да кърши ръце. За миг му се струва, че прилича на лейди Макбет от пиесата на Шекспир.

— Ще направим това, за което бях започнал да говоря преди — казва Нико. — Може би не подхождаме правилно, като предлагаме петдесет хиляди за информация на евентуални свидетели, които да ни се обадят. Ами ако никой не е видял нищо? Може би трябва да се обърнем директно към похитителя — да предложим голяма сума за откуп направо на похитителя, и да видим дали няма да се свърже с нас.

Мей се замисля за момент.

— Ако тя наистина е отвлечена за откуп, нямаше ли вече да ни го поискат?

— Не знам! Може би похитителят е изпаднал в паника. Което адски ме плаши, защото в такъв случай може просто да убие Кора и да се отърве от трупа!

Мей сяда обратно при него.

— Но как да започнем преговори с похитителя, ако той не ни се обажда? — тревожи се тя.

Нико вдига глава.

— През медиите.

Мей кимва, като мисли усилено.

— Колко пари трябва да предложим според теб, за да ни я върнат?

Нико отчаяно поклаща глава.

— Нямам представа. Но ако имаме само един шанс да го направим, трябва да го направим както трябва. Може би два-три милиона?

Мей дори не трепва, когато чува това.

— Родителите ми ще ги платят. Да им се обадим да се върнат тук заедно със следовател Расбак.

Расбак влетява в дневната на семейство Конти, призован от Нико по мобилния си телефон.

Нико и Мей стоят прави. По лицата им се чете, че току-що са плакали и изглеждат твърдо решени да направят нещо. Расбак за миг решава, че ще си признаят.

Заговаря Мей.

— Обадих се на родителите ми да дойдат тук. Двамата с Нико смятаме, че трябва да предложим пари директно на похитителя. Голяма сума. Дори да е отвлечена от сексуален маниак, ако му предложим достатъчно пари и му гарантираме, че няма да има съдебно преследване, може би ще ни я върне!

Погледът ѝ е отчаян. Нико стои наблизо и гледа жена си, а не следователя.

— Трябва да направим нещо — простенва жално тя. — Не можем просто да седим и да чакаме той да я убие!

В този момент пристига и доведеният баща на Мей, нахлувайки в дневната с изражението на човек, тръгнал да гаси пожар.

— Какво се е случило? — настоява да узнае той, като мести поглед от дъщеря си към следователя с разтревожено изражение. — Открихте ли я?

Алис, майката на Мей, го следва по петите.

— Не, татко — отговаря Мей. — Но имаме нужда от помощта ти.

Расбак не откъсва поглед от тях, Нико мълчи.

— Мислим, че трябва да предложим пари директно на похитителя — продължава Мей. — Някаква сериозна сума. Трябва да ни помогнеш, татко.

— Разбира се, Мей. Колко ви трябват?

— Как смятате? — пита Мей, като се обръща към следовател Расбак. — Колко пари ще са нужни според вас, за да мотивират някого да ни я предаде?

Расбак се замисля, преди да отговори. Ако наистина са невинни, желанието да предложат пари на похитителя на детето си е най-естественото нещо на света. А това семейство явно разполага с неограничени средства. Със сигурност си струва да се опита. Полицията не разполага с никакви следи. Родителите може би нямат нищо общо с изчезването. А времето изтича.

— Какво си мислехте вие за размера на сумата? — отговаря с въпрос Расбак.

— С Нико си говорихме за два-три милиона. А може би повече?

Мей поглежда към майка си и доведения си баща като малко дете, което иска да му подарят кученце и не очаква да му откажат.

Ричард поглежда към съпругата си, която кима в знак на съгласие.

— Ще ни трябва известно време, за да съберем такава сума, но да, миличка — естествено, че можем да го направим. Разбира се. Ще направим всичко за Кора — заявява Ричард. — И за теб, Мей.

— Благодаря ти, татко! — възкликва през сълзи Мей и силно прегръща доведения си баща.

После се обръща и прегръща майка си, а раменете ѝ се разтърсват от ридания.

В продължение на няколко мига Расбак си мисли единствено за това колко по-лесен е животът на богатите.

Ричард се обръща към своя зет. Очевидно е, че очаква големи благодарности и от Нико.

— Благодаря, Ричард — казва Нико, като едва не се задавя при тези думи.

Но всеки, който го гледа в този момент, би си помислил единствено това, че е в плен на емоциите си.

Девета глава

В крайна сметка се спират на сумата от три милиона долара. Това са много пари, но Ричард и Алис Уелс няма да фалират. Двамата имат още милиони долари. Могат да си го позволят. Тези пари не са нищо за тях, но са всичко за Мей и Нико, И за Кора, разбира се. А ако се стигне до преговори, те могат и да увеличат сумата. Трябва да си върнат момиченцето на всяка цена.

По-малко от двадесет и четири часа, след като съобщиха за изчезването на своето бебе, рано вечерта на първия ден, в който я няма, Мей и Нико отново се изправят пред репортерите. Не са се обръщали към медиите от седем часа на същата сутрин. Отново са съставили изявлението си на масичката в хола с помощта на следователя, а след това са излезли на верандата пред къщата, за да застанат пред медиите с предварително подготвено обръщение.

Този път Мей се е преоблякла в чисти дрехи. Взела е душ, измила си е косата и дори си е сложила малко грим. Изглежда така, все едно се опитва да не се предава. Нико също е взел душ, избръснал се е и е облякъл чисти дрехи.

Когато излизат на верандата си точно преди новинарските емисии в шест часа, светкавиците отново започват да проблясват, както преди. Интересът към случая е нараствал през целия ден. Нико изчаква шумотевицата да затихне, преди да се обърне към репортерите.

— Бих искал да направя още едно изявление — заговаря Нико със силен глас, но го прекъсват веднага още преди да започне.

— Как ще обясните грешката за дрехите на бебето? — пита го някой отдолу.

— Как може да направите такава грешка? — настоява да узнае друг глас.

Въпросите звучат агресивно, обвинително.

Нико се поколебава и поглежда към Расбак, преди да отговори, без да крие раздразнението си.

— Доколкото знам, полицията вече е направила изявление по този въпрос, но пак ще ви кажа. По-рано вечерта сложихме Кора да спи с розовото боди. Когато жена ми я е нахранила в единадесет вечерта, бебето е повърнало малко. Съпругата ми я е преоблякла с друго боди, ментовозелено на цвят, без да светва лампата, но в тревогата около отвличането просто бяхме забравили за това.

Гласът на Нико е студен, когато го казва.

Тълпата от репортери замълчава, за да смели тази информация. Мълчанието им е изпълнено с подозрение.

Нико решава да се възползва от него и започва да чете предварително подготвения текст:

— Двамата с Мей обичаме нашето бебе. Готови сме на всичко, за да си я върнем. Умоляваме онзи, който я е отвлякъл, да ни върне детето. Можем да предложим сумата от три милиона долара…

Тълпата отдолу ахва, когато чува това, и Нико ги изчаква, преди да продължи.

— Можем да предложим три милиона долара на онзи, при когото е бебето ни. Обръщам се директно към човека, при когото е Кора — обадете ни се и ще говорим за това. Знам, че сигурно ни гледате в този момент. Моля ви, свържете се с нас и ние ще намерим начин да си получите парите в замяна на това да ни върнете нашата дъщеря жива и здрава.

В този момент Нико вдига глава и заговаря направо на камерите:

— Обръщам се към човека, при когото е тя — обещавам ви, че няма да има съдебно преследване, искаме само да си я върнем.

Последните му думи не са подготвени предварително и следовател Расбак леко повдига дясната си вежда, когато ги чува.

— Това е всичко.

Светкавиците започват да проблясват яростно, когато Нико отпуска ръката си, в която държи листа с изявлението. Репортерите го заливат с въпроси, но той им обръща гръб и повежда Мей обратно в къщата. Расбак и Дженингс ги следват.

Расбак знае, че независимо от посланието на Нико похитителят — който или която и да е той или тя — няма да бъде освободен от съдебно преследване. Това решение не може да бъде взето от родителите. Без съмнение, похитителят също знае това. Идеята е парите да стигнат до човека, при когото е бебето, а бебето да бъде върнато невредимо, без някой да изпадне в паника и да направи нещо глупаво. След това Расбак ще има на разположение цял живот, за да открие похитителя. Отвличането няма срок на давност. Но е сериозно престъпление, така че ако нещата се объркат, изкушението за похитителя да убие жертвата и да се отърве от трупа, за да не го заловят, е твърде силно.

Когато влизат обратно в къщата, Расбак им казва:

— А сега ще чакаме.

Мей най-сетне се оставя да бъде убедена да се качи горе. Хапнала е супа и солени бисквити — общо взето, единственото, което е слагала в устата си през целия ден. През деня няколко пъти ѝ се наложи да изпомпва кърмата си, като всеки път се оттегляше в детската стая на горния етаж, за да го направи насаме. Но помпата не е толкова ефективна, колкото едно кърмаче, и тя вече чувства гърдите си напращели, подути, парещи и болезнено чувствителни.

Тя се отпуска на стола за кърмене и плачът отново я завладява. Как е възможно да седи на този стол и вместо да гледа малкото си момиченце, което суче от гърдата ѝ, като отваря и затваря мъничките си пръстчета и се взира нагоре към нея с големите си кръгли сини очи с дълги мигли — как е възможно вместо това да изпомпва кърмата си на ръка в пластмасов контейнер, за да я изхвърли в банята? Отнема ѝ дълго време. Първо — едната гърда, после — и другата.

Най-сетне приключва с това. Оправя си дрехите, изправя се от стола за кърмене и отива в банята в горния край на стълбите. Докато излива кърмата си в умивалника, тя се взира в отражението си в счупеното огледало. Изглежда натрошена и разкривена. Огледалото отразява съвсем точно начина, по който се чувства.

Тя не вярва, че някога отново ще види дъщеря си. Но не може да повярва и в това, че няма да я види отново. В съзнанието ѝ едновременно съжителстват две противоположни вярвания.

Действителността ѝ се струва непоносима.

Единственият резултат от разследването са пресните следи от гуми в гаража, които не съвпадат с отпечатъците от гумите на семейното ауди. От друга страна, вратата на гаража почти винаги се оставя отворена — така всеки може да е използвал отворения гараж, за да обърне колата си на тясната алея зад къщите.

Но после изведнъж се появява нова следа. Рано вечерта един от подчинените на Расбак му се обажда по мобилния телефон.

— Може би имаме свидетел — съобщава той.

Само след няколко минути Расбак вече пристига в къщата на улицата, която се намира почти точно зад дома на семейство Конти.

Расбак почуква на вратата и веднага му отваря жена на видима възраст малко над четиридесетте. Русата ѝ коса е вързана на конска опашка, а самата тя изглежда в доста добра форма.

— Аз съм следовател Расбак — представя се той, като показва значката си.

Другият полицай — Годард, който му се е обадил току-що — стои зад жената в дневната.

— Пола Демпси — представя се тя.

— Госпожа Демпси е видяла нещо, което може да се окаже важно — обажда се Годард, като пристъпва напред.

— Заповядайте, господин следовател — казва жената, отваря вратата широко пред него и го въвежда в дневната.

Има излъчване на разумен човек. Не прилича на откачалка.

Тримата се настаняват в дневната и Годард се обръща към нея:

— Разкажете на следовател Расбак това, което разказахте на мен. Какво сте видяла снощи.

— Така — започва тя. — Не знам дали е важно и дали има някаква връзка.

Звучи така, сякаш се извинява.

— Сигурно няма нищо общо с изчезването на онова бебенце. Не искам да ви губя времето.

— Не се тревожете — успокоява я Расбак. — Просто ми разкажете какво видяхте.

Тя поклаща глава и облизва устни.

— Бях в банята на горния етаж. Станах да изпия нещо болкоуспокояващо, защото краката ме боляха от работата в градината по-рано през деня.

Расбак кимва окуражително.

— Нощта беше много гореща, така че бяхме вдигнали прозореца в банята докрай, за да става течение. Той гледа към алеята зад къщите. А тази на семейство Конти е на две къщи по-натам.

Расбак отново кимва; вече е отбелязал за себе си разположението на домовете. Слуша я внимателно.

— Бях отворила шкафчето в банята, за да извадя лекарството, и случайно погледнах навън през прозореца. Алеята се вижда доста добре. И аз виждах чудесно навън, защото не бях светнала лампата.

— И какво видяхте? — пита Расбак.

— Една кола. Видях една кола, която минаваше по алеята.

— Къде точно беше колата? В каква посока се движеше?

— Караше по алеята към онази къща, която е след тази на семейство Конти. Може би идваше от техния гараж, а може би от някоя къща по-нататък — по алеята сигурно има още десетина гаража като техния.

— Каква беше колата? — пита Расбак, като вади бележника си.

— Не знам. Не разбирам много от коли. Иска ми се мъжът ми да я беше видял, той щеше да ви бъде по-полезен.

— Можете ли да ми я опишете?

— По-скоро малка кола, тъмна на цвят, поне така мисля. Но не беше със светнати фарове — точно затова я забелязах. Помислих си, че е странно да кара със загасени светлини.

— Успяхте ли да видите шофьора?

— Не.

— Можете ли да ми кажете дали на седалката до него имаше някой друг?

— Не мисля, че имаше друг човек, но не мога да бъда съвсем сигурна. Не виждах кой знае какво, защото беше тъмно и фаровете не бяха светнати. Мисля си, че колата може да е била електрическа или с хибридно задвижване, защото се движеше много тихо.

— Сигурна ли сте?

— Не, не съм сигурна. Но от алеята всичко се чува, а тази кола се движеше много тихо — и все пак може и да е било само заради ниската скорост.

— Знаете ли в колко часа се случи това?

— Ами, аз погледнах часовника, когато станах. Имам будилник със светещ циферблат на нощното шкафче. Часът беше 00:35.

— Абсолютно ли сте сигурна за този час?

— Да.

— Госпожо Демпси, през миналата нощ, след като е изчезнало бебето, в този квартал имаше много полицаи. Почукахме на вратите на всички къщи в квартала, като търсехме свидетели. Тогава говорихте ли с някой полицай?

Жената изглежда така, сякаш се чувства неудобно.

— Да.

— Споменахте ли за колата?

Расбак вече знае, че не го е направила.

— Не.

— Защо не?

— Не мислех, че е важно. По тази алея постоянно минават коли. Не исках да се изложа, като разкажа за това. Но после започнах да си мисля, че сигурно е имало някаква причина да се движи със загасени фарове.

— Добре направихте, че ни се обадихте сега — уверява я Расбак.

— Съжалявам, че не го казах по-рано.

— Можете ли да си спомните нещо друго за колата, каквото и да е? Дали беше с две врати? Или с четири?

— Съжалявам — отговаря тя. — Не си спомням. Не забелязах. Беше малка кола — не колкото смарт, но не беше голяма колкото обикновен седан. И определено не беше микробус или джип.

— Бих искал да погледна през прозореца на банята ви, ако нямате нищо против — казва Расбак.

— Разбира се.

Тя ги отвежда нагоре по стълбите до малката баня в дъното на къщата. Расбак поглежда навън през отворения прозорец. Алеята наистина се вижда добре. Той открива гаража на семейство Конти вляво от себе си. Забелязва, че вратата му все още е отворена. Колко жалко, че жената не е дошла на това място едва няколко минути по-рано — тогава може би щеше да види как колата със загасени фарове излиза от гаража, ако изобщо е дошла оттам. Трябва му само един свидетел, който да потвърди, че е видял автомобилът да стои в гаража на семейство Конти или да излиза от него в 00:35 сутринта. Но тази кола можеше да е дошла от всяка една къща по-нататък по алеята.

След като благодари на жената и оставя визитната си картичка, Расбак си тръгва заедно с Годард. Двамата спират на тротоара пред къщата. Със спускането на вечерта е започнало да става малко по-хладно.

— Какво мислите? — пита Годард.

— Интересно е — отговаря Расбак. — Съвпадението във времето. И фактът, че фаровете на колата са били загасени.

Другият полицай кима в знак на съгласие. Нико беше нагледал бебето в дванадесет и половина. Колата се беше отдалечила от гаража на семейство Конти в 00:35 сутринта със загасени фарове. Може би в нея е имало съучастник.

Нико току-що се е превърнал в основния му заподозрян.

— Вземи няколко полицаи, за да разпитате всички, които имат гаражи с изход на тази алея — нарежда Расбак. — Искам да знам кой е карал кола по нея в 00:35 през нощта. Освен това искам отново да обиколите и двете съседни улици и да разпитате дали някой друг не е гледал през прозореца си към алеята и не е видял нещо.

— Ясно — кимва Годард.

— Аз ще се обадя на съдебните експерти, за да разбера какви гуми търсим. Би трябвало вече да знаят.

Расбак се отбива в един ресторант наблизо, за да хапне набързо и в усамотение. Преговаря си всичко, което знае. Бавачката неочаквано се е обадила в шест вечерта, за да откаже уговорката — трябва да приеме, че в този момент бебето все още е било живо. Семейство Конти са били у съседите към седем, така че вероятно не са разполагали с достатъчно време, за да убият бебето и да се отърват от него, след като са говорили с гледачката и преди да излязат. И двамата твърдят, че Нико е нагледал бебето в дванадесет и половина, като е минал през задния вход. Съпругът казва, че по това време сензорът за движение е работел. Съдебните експерти откриха в гаража им пресни следи от гуми, които не съвпадат с тези от колата на семейството. Пола Демпси е видяла кола със загасени фарове, която тихо е карала по алеята откъм къщата на Конти в 00:35 сутринта. Крушката на сензора за движение очевидно беше развита. От това следваше, че похитителят бе нанесъл своя удар след дванадесет и половина, както и че колата, видяна от Пола Демпси, не беше свързана със случая — или че Нико лъжеше и собственоръчно бе развил крушката на сензора. Нито в къщата, нито в задния двор или в гаража имаше отпечатъци или каквито и да било следи от други хора, освен от родителите. Шофьорът/съучастникът, ако изобщо беше имало такъв, така и не бе излязъл от колата.

Ето какво си мисли Расбак: Нико е развил крушката на сензора и е влязъл в къщата в дванадесет и половина, взел е бебето от креватчето и го е изнесъл през задната врата в гаража, където го е оставил в колата на съучастника, която го е очаквала там. След това колата — може би електрическа или с хибридно задвижване — се е отдалечила по алеята със загасени фарове, а Нико се е върнал на празненството, където е седял в задния двор на съседите си, пушил е цигара и е флиртувал със съпругата на своя съсед, все едно нищо не е станало.

Каква е вероятността хипотезата му за престъплението да се окаже вярна? В нея има един проблем и това е бавачката. Нико не е можел да знае, че бавачката ще се откаже от уговорката. Фактът, че изобщо е трябвало да дойде бавачка, говори против хипотезата за внимателно планирано отвличане с цел откуп.

От друга страна, не е невъзможно да става дума за нещо по-спонтанно.

Дали съпругът или съпругата не бяха убили бебето неволно, може би в пристъп на гняв, или между шест и седем вечерта — може би когато се бяха скарали помежду си — или в някакъв по-късен момент, когато бяха наглеждали бебето през нощта? Не беше нечувано майки, които страдат от следродилна психоза, да убият собствените си бебета „в състояние на нарушен умствен баланс“. Дали тук не се беше случило точно това? Но жената не изглеждаше обзета от психоза. И ако се беше случило нещо подобно, дали съпругът не беше организирал набързо някой да му помогне да се отърве от бебето в ранните часове на утрото?

Розовото боди го притеснява. Майката твърди, че го е пуснала в коша за пране до масата за повиване. Но го намериха смачкано между стената и задния край на масата. Защо? Може би е била достатъчно пияна, за да не успее да улучи коша за пране с изцапаното боди, и то е паднало отзад. Ако е била достатъчно пияна, за да си мисли, че е пуснала бодито в коша, без да го е направила, дали е била достатъчно пияна, за да изпусне бебето? Може би е изпуснала дъщеря си, бебето си е ударило главата и е починало. Може би майката е задушила собствената си дъщеря. Но ако се беше случило това, как родителите бяха успели да организират толкова бързо някой да отнесе бебето? На кого се бяха обадили?

Трябва да открие съучастника. Трябва да разследва всички познати на Нико и Мей. Трябва да се снабди със записи от телефонните компании за разговорите по стационарния им телефон и мобилните апарати, за да провери дали някой от тях двамата се е обаждал на някого между шест вечерта и дванадесет и половина във въпросната нощ.

А ако бебето не беше убито от който и да е от двамата родители, защо щяха да го представят като отвличане?

Расбак може да направи предположение по този въпрос. Става дума за три милиона долара. А вероятно и повече. Това беше достатъчна мотивация за почти всекиго. Лекотата, с която бабата и дядото на детето бяха предложили парите на разстроените родители, говореше сама по себе си. А може би бебето все пак беше убито, неволно или нарочно, и Нико се беше отървал от трупа както за да ги предпази от съдебно преследване, така и за да представи случая като отвличане, като се надява все пак да изкара някакви пари от откупа и по този начин да направи лимонада от лимоните, които му е поднесъл животът.

Расбак вече е поръчал на някои от хората си да проверят какво е финансовото състояние на Мей и Нико Конти.

Сега е време да разпита съседите.

Десета глава

Расбак минава през дома на семейство Конти, за да вземе Дженингс. Следователят и полицейският служител отиват в къщата на съседите, без да се обадят предварително, и откриват, че съпругът — Греъм Стилуел — не си е вкъщи.

Расбак вече се е запознал накратко с двамата съседи някъде по средата на миналата нощ, когато беше ходил в тяхната къща и задния им двор. Синтия Стилуел беше облечена с дълъг копринен халат и чехли на високи токчета, които му напомниха за филмовите звезди от петдесетте години. Двамата със съпруга ѝ стояха като вцепенени от шокиращото отвличане на бебето и не казваха нищо, докато полицаите претърсваха имота им непосредствено след откритието, че бебето е изчезнало. Тогава Расбак беше съсредоточил цялото си внимание върху задния двор, оградата и пътеката между двете къщи. Но сега иска да разговаря със Синтия, домакинята на празненството от миналата нощ, за да провери дали може да хвърли някаква светлина върху събитията от предишната вечер и ранните часове на сутринта.

Следователят веднага вижда, че тя е красива жена. На възраст между тридесет и тридесет и пет години, с дълга черна коса и големи сини очи. Фигурата ѝ е от онзи вид, който кара уличното движение да спре и привлича неприлични подсвирквания. Освен това тя е напълно наясно със собствената си привлекателност и прави така, че всички наоколо също да бъдат напълно наясно с нея. В момента е облечена с блуза с множество разкопчани копчета на деколтето, ленени панталони, които представят фигурата ѝ в особено ласкава светлина, и сандали на високи токчета. Гримът ѝ е перфектен, въпреки че някой е отвлякъл бебето на нейните гости, докато са били в дома ѝ късно предишната вечер. Но под перфектния грим ясно се вижда, че е уморена, все едно не е спала добре или изобщо не е спала.

— Открихте ли нещо? — пита ги Синтия Стилуел, след като ги е поканила да влязат.

Посочва им дневната, където всички сядат. Тя заема креслото и елегантно кръстосва краката си, така че да поклаща единия от тях, с перфектен яркочервен педикюр.

Расбак се усмихва извинително и отговаря:

— Нямам право да съобщавам подробности от разследването.

Докато гледа жената срещу себе си, той открива, че изглежда притеснена.

— Доколкото разбрах, вие се занимавате професионално с фотография? — пита Расбак.

— Да, точно така. Най-вече на свободна практика.

— Ужасно е как са отвлекли бебето — отбелязва Расбак. — Сигурно сте много разстроена.

— Не мога да спра да мисля за това. Имам предвид, че те бяха тук, когато се случи. Всички бяхме тук и се забавлявахме, без да подозираме нищо. Чувствам се отвратително.

Тя облизва устни.

— Можете ли да ми разкажете малко повече за миналата вечер? — пита Расбак. — Просто ми разкажете какво се случи със собствени думи.

— Добре — казва тя и дълбоко си поема дъх. — Бях организирала празненство за четиридесетия рожден ден на Греъм. Той искаше нещо по-дискретно. Затова поканих Нико и Мей на вечеря — понякога вечеряме заедно и сме добри приятели. Преди да се роди бебето, се виждахме много често с тях — сега не толкова.

— Вие ли предложихте да оставят бебето у дома си? — пита Расбак.

Лицето ѝ почервенява.

— Не знаех, че не могат да си намерят бавачка.

— Доколкото разбрах, те са намерили бавачка, но тя се е отказала от уговорката в последния момент.

Жената кимва.

— Точно така. Но аз никога нямаше да им кажа, че не могат да доведат бебето, ако не бяха извикали бавачка. После те се появиха с бебефона и казаха, че бавачката е отказала уговорката, но те ще включат бебефона в контакта и непрекъснато ще я наглеждат.

— Какво си помислихте за това?

— Какво съм си помислила?

Расбак кимва и продължава да очаква отговора.

— Нищо не си помислих. Аз нямам дете. Предположих, че знаят какво правят. Те изглеждаха така, сякаш няма проблеми. Аз бях твърде заета с приготвянето на вечерята, за да се замисля особено.

Тя помълчава, преди да добави:

— Честно казано, като се има предвид, че единият от двамата ставаше на всеки половин час, за да я наглежда, сигурно щеше да бъде по-удобно просто да я доведат.

Жената отново прави пауза и продължава:

— От друга страна, тя е доста капризно бебе.

— А Мей и Нико — казвате, че са излизали на всеки половин час, за да ходят да наглеждат бебето?

— О, да. Бяха непоклатими в това отношение. Перфектните родители.

— По колко време ги нямаше, когато ходеха да я наглеждат? — пита Расбак.

— Различно.

— Как така?

— Ами, когато ходеше Нико, се връщаше доста бързо. За пет минути или дори по-малко. Но Мей се бавеше повече. Спомням си, че в някакъв момент се пошегувах с Нико, че тя може би няма да се върне.

— Кога се случи това?

— Мисля, че беше около единадесет. Нямаше я дълго. Спомням си, че се чудех дали изобщо ще се върне, след като я нямаше толкова време. Когато дойде, я попитах дали всичко е наред. Тя отговори, че всичко е чудесно, просто е трябвало да нахрани бебето.

Тя решително кимва.

— Точно така, беше в единадесет, защото тя винаги храни бебето в единадесет, така че да може да спи без прекъсване до около пет сутринта.

Синтия изглежда неуверена, когато добавя:

— Когато се върна след храненето в единадесет, изглеждаше така, все едно е плакала.

— Плакала? Сигурна ли сте?

— Така ми се стори. Мисля, че след това си беше наплискала лицето с вода. Нико я изгледа доста остро, все едно се раздразни от това.

— Защо смятате, че се е раздразнил?

Синтия свива рамене.

— Мей понякога изпада в разни настроения. Според мен майчинството се е оказало по-трудно за нея, отколкото си е представяла. В последно време не е точно душата на компанията.

— Двамата с Нико разговаряха ли насаме след това?

— Какво имате предвид?

— Случваше ли се с вашия съпруг да отидете до кухнята и да ги оставите сами? Отидоха ли да седнат само те двамата в някой ъгъл, за да си поговорят?

— Не знам. Не мисля. Нико си говореше предимно с мен, защото беше ясно, че Мей не е в много добро настроение.

— Значи не си спомняте двамата да са разговаряли насаме през цялата вечер?

— Не, защо?

Расбак не отговаря на нейния въпрос.

— Опишете ми как премина остатъкът от вечерта, ако нямате нищо против.

— Седяхме предимно в дневната, защото има климатик. Говорехме най-вече Нико и аз. Мъжът ми е доста мълчалив. Двамата с Мей си приличат в това отношение. Разбират се.

— А вие с Нико разбирате ли се?

— Двамата с Нико сме по-екстровертни, без съмнение. Аз внасям живец в живота на моя съпруг, а Нико прави същото с Мей. Предполагам, че противоположностите се привличат.

Расбак замълчава и оставя тишината да изпълни стаята. След това пита:

— Когато Мей се върна от храненето в единадесет часа, освен че изглеждаше така, все едно може би е плакала, промени ли се настроението ѝ? Стори ли ви се различна?

— Не съм забелязала. Имам предвид, че тя и без това си беше мълчалива през цялата вечер. Изглеждаше уморена.

— Кой нагледа бебето следващия път?

Синтия се замисля, преди да отговори.

— Ами, Мей се върна около единадесет и половина, така си мисля, затова Нико не отиде. Тя ходеше на всеки точен час, а той отиваше половин час след нея — така се бяха уговорили. Така че Мей отиде пак в дванадесет, а след това Нико отиде в дванадесет и половина.

— Колко време я нямаше Мей, когато отиде да нагледа бебето в полунощ?

— О, не много, няколко минути.

— А след това Нико отиде в дванадесет и половина.

— Да.

— Къде бяхте вие, когато той излезе в дванадесет и половина?

— Бях в кухнята, за да поразчистя малко. Той се измъкна през задната врата, като ми каза, че ще отскочи да нагледа бебето и веднага ще се върне. И ми намигна.

— Намигна ли ви?

— Да. Беше пил доста. Всички бяхме пили.

— И колко време го нямаше?

— Не много, две или три минути. Може би пет.

— Къде бяхте вие, докато го нямаше?

— В кухнята.

— А в какво настроение беше той, когато се върна?

— Чудесно. Същото.

Тя се размърдва на мястото си и отново кръстосва крака.

— Продължете.

— Покани ме да излезем в задния двор, за да изпушим по една цигара.

— И какво се случи после?

— Той ми запали цигарата.

Расбак не казва нищо, докато я чака да продължи.

— После започна да ме гали по краката. Бях с рокля с цепка отстрани.

Тя изглежда така, сякаш се чувства неудобно.

— Според мен всичко това няма връзка със случая, вие как мислите? Какво общо може да има това с отвличането на бебето?

— Просто ни разкажете какво се случи.

— Той ме галеше по краката. После съвсем се разгорещи и ме дръпна в скута си. И ме целуна.

— Продължете — подканя я Расбак.

— Беше доста възбуден. И двамата малко се отнесохме. Беше тъмно, а ние бяхме пияни.

— Колко време продължи това? — пита Расбак.

— Не знам, няколко минути.

— Не се ли тревожехте, че вашият съпруг или Мей може да излязат и да видят как двамата с Нико се… прегръщате?

— Честно казано, според мен и двамата не разсъждавахме много трезво. Бяхме изпили доста.

— Във всеки случай никой не излезе и не ви видя.

— Не, в крайна сметка аз го отблъснах, но го направих мило. Не ми беше лесно, защото той много ми се беше нахвърлил. Беше доста настоятелен.

— Двамата с Нико имате ли извънбрачна връзка? — пита направо Расбак.

— Какво? Не. Нямаме извънбрачна връзка. Мислех си, че това е просто безобиден флирт. Той никога не ме е докосвал преди това. И двамата бяхме пили твърде много.

— Какво се случи, след като го отблъснахте?

— Оправихме се и се върнахме обратно вътре.

— По кое време се случи това?

— Беше почти един часът. Мей искаше да си тръгва. Не ѝ хареса това, че Нико беше излязъл с мен в задния двор. Тя е от ревнивите.

— Излизали ли сте в задния двор по-рано вечерта?

— Не. Защо?

— Питах се дали не сте имала възможност да забележите дали лампата на сензора за движение светваше по-рано, когато Нико влизаше в къщата?

— О, не знам. Не го виждах, когато влизаше там.

— С изключение на вас и вашия съпруг, както и на Нико и Мей, разбира се, знаете ли дали някой друг е бил наясно, че бебето е останало само в къщата на съседите?

— Не знам за такъв човек. Имам предвид, кой друг би могъл да знае за това?

— Това ли е всичко, госпожо Стилуел? Има ли нещо друго, което да добавите?

Тя поклаща глава.

— Не, съжалявам. На мен ми се стори съвсем обикновена вечер. Как би могъл някой да си помисли, че може да се случи нещо подобно? Струва ми се невъзможно.

— Благодаря ви за отделеното време — казва Расбак и се изправя, за да си тръгне, като ѝ подава визитната си картичка. — Ако си спомните още нещо, каквото и да е, обадете ми се.

След като излизат от къщата, Дженингс хвърля един поглед към Расбак и повдига вежди.

— Вярваш ли ѝ? — пита го Расбак.

— За кое по-точно? — отговаря другият мъж.

— За натискането в задния двор.

— Не знам. Защо да лъже? Освен това наистина е доста секси.

— Мен ако питаш, хората лъжат непрекъснато, често по необясними причини — отвръща Расбак.

— Ти мислиш ли, че лъже?

— Не. Но в нея има нещо, което не е съвсем както трябва, и не знам какво е то. Стори ми се притеснена, все едно не казва всичко, което знае.

Двамата спират на тротоара пред къщата, като говорят тихо помежду си.

— Въпросът е, ако приемем, че тя казва истината, защо Нико е решил да я сваля точно след дванадесет и тридесет? Дали го е направил, защото е нямал никаква представа, че отвличат бебето му горе-долу по същото време, или го е направил, защото току-що е предал бебето на съучастника си и е искал да създаде впечатление, че точно в този момент нищо не го притеснява?

— А може и да е социопат — предполага Дженингс. — Може да е предал бебето на съучастника си и това наистина да не го е притеснявало.

Расбак кимва:

— Може би.

Единадесета глава

Мей и Нико чакат в дневната, до телефона. Ако похитителят се обади, Расбак или някой друг ще съветва Нико какво да говори. Но похитителят не се обажда. Обаждат се роднини и приятели, репортери и откачалки, но никой не твърди, че е похитителят на бебето.

Ако той наистина се обади, с него ще говори Нико. Мей не вярва, че ще издържи; никой не вярва, че Мей ще издържи. Полицаите не ѝ се доверяват, че ще запази самообладание и ще следва инструкциите им. Тя е твърде емоционална и понякога се доближава до истерията. Нико разсъждава по-рационално.

Около десет вечерта телефонът звъни. Нико протяга ръка към слушалката. Всички забелязват, че ръката му трепери.

— Ало? — казва той.

От другата страна на линията се чува единствено дишане.

— Ало! — извиква Нико. — Кой се обажда?

Човекът от другата страна на линията затваря.

— Какво обърках? — пита Нико, стреснат.

Расбак веднага се озовава до него.

— Нищо не сте объркал.

Нико се изправя и започва да кръстосва дневната.

— Това вероятно не беше похитителят — успокоява го Расбак. — Сигурно е бил някой, който се обажда без причина, просто за удоволствие. Вероятно ще звънят доста такива хора. Ако наистина е бил похитителят, ще се обади пак. Той също се притеснява.

Следователят не откъсва поглед от съпруга. Нико е много разтревожен, което е разбираемо. Подложен е на силно напрежение. Поел е голяма отговорност. Ако всичко това е представление, мисли си Расбак, той е много добър актьор. Не прилича на социопат. Практически всички социопати, с които се е сблъсквал следователят — а работата му е такава, че се е сблъсквал с доста — се отличаваха със самоувереност, дори мания за величие. Нико изглежда така, сякаш всеки момент ще се срине от напрежение. Мей тихо плаче на дивана, като се поклаща напред-назад.

Особено го дразни това, че разполага с толкова оскъдни улики, с които да работи. Няма никакви отпечатъци от пръсти или от обувки, няма коса, нишки — само следите от гуми на пода на гаража, които не отговарят на гумите на семейното ауди.

Старателната полицейска работа е разкрила, че никой от собствениците на гаражи с изход към алеята зад къщите не е шофирал колата си в 00:35 предишната нощ. Алеята се използва и от други хора, не само от собствениците на гаражи — в двата си края тя излиза на две успоредни пресечки и шофьорите минават по нея, за да избегнат проблема с еднопосочните улици. Пола Демпси е единственият им свидетел, който е видял колата във въпросния час. Въпреки това Расбак си мисли, че нейната информация е надеждна.

Може би, мисли си той, никога няма да се обади похитител. Може би родителите са убили бебето и са се обадили на някого, за да им помогне да се отърват от трупа, а всичко това е сложна схема, за да отклонят подозренията от себе си. Проблемът е, че Расбак вече се е сдобил със записите от телефонните компании и нито един от двамата не е използвал стационарен или мобилен телефон, за да се обади на някого след шест часа предишната вечер, освен на телефона за спешни случаи 911.

А това означава, че ако наистина те са го направили, вероятно не са го направили спонтанно. Може би всичко е било планирано от самото начало. Или пък Нико е разполагал с мобилен телефон с предплатена карта, който не може да бъде проследен, и се е обадил от него. Но не бяха открили такъв. Това не означаваше, че не го е имало. Ако някой му беше помогнал да се отърве от тялото, той със сигурност му се беше обадил, за да дойде.

Телефонът звъни още няколко пъти. Някои от хората, които се обаждат, им казват, че са убийци и трябва да престанат да разиграват полицията. Други го съветват да се молят на Бог. Трети им предлагат услугите на екстрасенс срещу съответното заплащане. Но не се обажда никой, който да твърди, че е похитителят.

Най-сетне Мей и Нико се качват на горния етаж, за да си легнат. Нито един от двамата не е спал през последните двадесет и четири часа, както и предишния ден. Мей се е опитвала да си легне, но не е успявала да заспи. Мозъкът ѝ продължава да се измъчва от тревожни мисли. Представя си бебето си и не може да повярва, че не е в състояние да го докосне. Не знае къде е то, нито дали е добре. За една майка това е истинско мъчение. Кой може да ѝ причини подобно нещо? Кой я мрази толкова много?

Сега Мей и Нико лежат облечени един до друг, готови да скочат, ако телефонът звънне. Прегръщат се и си шепнат.

— Искам да се видя с доктор Лъмсден — казва Мей.

Нико я притегля по-близо до себе си. Не знае какво да каже. Разбира, че Мей трябва да се срещне със своя психиатър, но как точно да го направят? Как да излезе от къщата, без да бъде забелязана от репортерите? Дали да им позволи да я проследят до кабинета на психиатъра? Той се тревожи за нея. Тревожи се, че ако всичко това продължи твърде дълго, ще я съсипе напълно. Ако не си върнат Кора жива и здрава, при това скоро, какво ще стане с Мей?

— Не знам, мила — шепне Нико. — Как ще отидеш на лекар, когато всички онези репортери са навън?

— Не знам — простенва отчаяно Мей.

Тя също не иска репортерите да я проследят до кабинета на нейния психиатър. Тревожи се за това, че медиите могат да се доберат до информацията за следродилната ѝ депресия. Тя видя на какво са способни заради грешката с бодито. До този момент единствените, които знаят за депресията, са тя самата и Нико, майка ѝ, психиатърът и фармацевтът, от когото си взима лекарствата. Както и полицията, разбира се — те бяха претърсили къщата им, когато отвлякоха бебето, и бяха открили лекарствата ѝ.

Ако не се лекуваше от следродилна депресия, дали полицаите щяха да кръжат около тях като лешояди? Вероятно не. Тя е виновна, че са под подозрение. Полицията няма друга причина да ги подозира. Освен ако не е заради това че оставиха бебето само вкъщи. За това беше виновен Нико. Значи и двамата носят вина за подозренията, които се стовариха толкова несправедливо върху тях.

Мей може и да се чувства така, все едно не струва нищо, може и да е съсипана, но наистина отчаяно обича дъщеря си. Любовта, която изпита към новороденото си бебе — щастието и еуфорията — бяха по-силни и интензивни от всяко друго чувство, което беше изпитвала до този момент. Но отговорността, която усещаше, беше смазваща. Кора беше капризно бебе, което изискваше повече грижи от повечето други. Непрекъснатото недоспиване предизвикваше постоянно изтощение. Нико беше започнал отново да ходи на работа и дните ѝ се струваха непоносимо дълги. Мей запълваше часовете, доколкото ѝ стигаха силите, но се чувстваше самотна. Усещаше как се свлича все по-надолу и по-надолу… Всички дни започнаха да ѝ се струват еднакви. Не можеше да си спомни някога да са били различни и не можеше да си представи някога да станат други. Не искаше да се обажда на майка си да дойде да ѝ помогне, а майка ѝ не се обади, за да предложи. Беше твърде заета с приятелите си, с клуба и играта на голф. В поговорката се казва, че трябва цяло село, за да се отгледа едно дете, но какво се беше случило със селото? Беше изчезнало без следа. Мей се бореше, но не успяваше. Изпитваше срам, че не се справя добре. Можеше да наеме някого да ѝ помага, но това щеше да бъде излишен разход и щеше да я накара да се чувства неадекватна. Затова тя продължаваше да се бори, както се очакваше от нея. Тя също го очакваше от себе си. Беше съвсем сама и това беше съсипващо за нея.

Облекчение ѝ носеха единствено срещите с другите майки от групата — по три часа веднъж в седмицата, всяка сряда преди обяд. Но тя не се беше сближила достатъчно с нито една от тях, за да се срещат извън групата, и освен това сякаш останалите се справяха по-добре от нея. Всички изглеждаха искрено щастливи и по-компетентни по въпросите на майчинството, макар че и те бяха майки за пръв път.

И часът при доктор Лъмсден — веднъж в седмицата, в ранната вечер, когато Нико можеше да гледа Кора. Но сега тя не смее да излезе от вкъщи.

Единственото, което иска, е да върне времето с двадесет и четири часа назад. Тя поглежда светещия циферблат на будилника на нощното шкафче: 23:31. Преди двадесет и четири часа току-що беше оставила Кора в креватчето, за да се върне на празненството. Все още не се беше случило нищо; всичко беше наред. Само да можеше да върне часовника с двадесет и четири часа назад. Само да можеше да си върне детето, щеше да бъде толкова благодарна и толкова щастлива, че не вярваше някога отново да се предаде на депресията. Щеше да се радва на всяка минута със своето бебе. Никога нямаше да се оплаква.

Докато лежи в леглото си, Мей сключва тайна сделка с Господ, макар че не вярва в Бог, и ридае във възглавницата си.

В крайна сметка Мей потъва в сън. Но Нико продължава да лежи буден до нея още дълго време. Не може да спре мислите, които бръмчат в главата му. Защо още не се е обадил? Защо се бави толкова? Кога ще си върнат Кора?

Той поглежда към жена си, която спи с гръб към него, обърната на едната си страна. Минали са повече от тридесет и шест часа, откакто не е спала както трябва. Тя има нужда от сън, за да се справи. Той има нужда тя да се държи. Не бива да откача; Нико не мисли, че ще може да се справи и с това. И не бива да позволява на полицията да подозира нея или тях. Онова, което каза жена му за доктор Лъмсден, го разтревожи. Страхът в очите ѝ. Какво беше казала на психиатъра? Дали не беше споделила, че иска да направи нещо лошо на бебето? Не би трябвало. Но жените, които страдат от следродилна депресия, понякога си мислеха такива неща. Нико знаеше това, защото Мей му беше казала, макар и с неохота, че според нейния психиатър тя страда от следродилна депресия. Той се беше разровил в интернет и онова, което прочете, го разтревожи. Онова, което прочете, изобщо не го успокои.

Господи. Господи. Мамка му.

Служебният му компютър в офиса. Беше потърсил „следродилна депресия“ в търсачката. А след това беше отворил линковете, които водеха до описанията на случаите на следродилна психоза, и беше прочел всички онези ужасни истории за майки, които бяха убили бебетата си. Жената от Лондон, която беше задушила двете си деца. Жената от Щатите, която ги бе удавила във ваната. Мамка му, Господи. Ако полицаите проверят компютъра му в офиса, ще открият всичко това.

Нико започва да се поти, въпреки че не помръдва от леглото. Усеща се лепкав, лошо му е. Какво ще си помислят от полицията, ако открият това? Дали вече не си мислят, че Мей е убила Кора? Дали си мислят, че той е помогнал на жена си да прикрие следите? Ако проверят историята на търсачката му, дали ще решат, че още преди няколко седмици се е тревожил за поведението на Мей?

Той лежи в леглото с широко отворени очи. Дали трябва веднага да каже на полицията за това още преди да го открият сами? Не иска да изглежда така, все едно крие нещо. Те ще се запитат защо го е направил на работното си място, вместо да използва компютъра у дома.

Сърцето му вече бие учестено, докато се изправя от леглото. Отправя се надолу по стълбите в тъмното, като оставя Мей тихо да похърква в леглото зад гърба му. Следовател Расбак е на стола, който явно е ангажирал за себе си, и работи нещо на лаптопа си. Нико се чуди дали следователят изобщо някога спи. Пита се кога най-сетне ще си тръгне от техния дом. Двамата с Мей няма как да го изгонят, макар че и на двамата им се иска да го направят.

Расбак вдига очи към него, когато Нико влиза в стаята.

— Не мога да заспя — промърморва Нико.

Той сяда на дивана и се опитва да измисли откъде да започне. Усеща погледа на следователя върху себе си. Дали да му каже, или не? Дали вече са били в офиса му? Дали са проверили компютъра му? Дали са разбрали в какво плачевно състояние се намира неговият бизнес? Дали вече знаят, че има опасност да изгуби компанията си? Ако все още не са го разбрали, скоро ще разберат. Той знае, че те го подозират. Но финансовите затруднения не означават, че човек е престъпник.

— Бих искал да ви кажа нещо — започва притеснено Нико.

Расбак го гледа спокойно.

— Не искам да си направите погрешните изводи — продължава Нико.

— Добре — отговаря следователят.

Нико дълбоко си поема дъх, преди да започне.

— Когато поставиха диагнозата на Мей преди няколко месеца, диагнозата за следродилна депресия, това наистина ме стресна.

Расбак кимва:

— Съвсем разбираемо.

— Имам предвид, че нямах никакъв опит с подобни неща. Тя беше много потисната, нали разбирате, плачеше непрекъснато. Изглеждаше някак безжизнена. Притеснявах се за нея, но си мислех, че просто е изтощена и това е временно състояние. Мислех си, че ще го преодолее. Предложих ѝ да намерим някой да ѝ помага през деня, може би да си наемем едно момиче, но тя не искаше да чува за това.

Следователят не пропуска нито една дума от казаното.

Нико продължава, като се чувства все по-притеснен.

— Когато тя ми сподели, че според нейния психиатър страда от следродилна депресия, аз не исках да го превръщаме в проблем, нали разбирате? Исках да я подкрепя. Но се притеснявах, а тя не ми казваше много. Реших да проверя в интернет, но не у дома, защото не исках тя да разбере, че търся информация за това и се тревожа. И го направих от компютъра в офиса.

Историята не върви добре. Звучи така, все едно се съмнява в Мей, все едно не ѝ вярва. Звучи така, все едно двамата крият тайни един от друг.

Расбак отвръща на погледа му с непроницаемо изражение. Нико не може да разбере какво си мисли следователят. Това го изнервя.

— Това е, просто исках да знаете, ако проверявате компютъра ми на работа, защо съм разглеждал всички онези сайтове за следродилна депресия. Опитвах се да разбера какво преживява тя.

— Разбирам — кимва Расбак, все едно наистина го разбира напълно.

Но Нико не е убеден за какво си мисли всъщност.

— Защо искате да ми кажете, че сте търсил информация за следродилната депресия в офиса си? — пита го Расбак. — Това ми се струва съвсем естествено във вашето положение.

Нико усеща ледена тръпка. Дали току-що не е утежнил положението си? Дали просто няма да ги накара да поискат да проверят компютъра му в офиса? Дали трябва да продължи да обяснява и за линковете към случаите на убийства, или просто да остави нещата така? За миг изпада в паника и не знае как да продължи. После решава, че вече е прецакал предостатъчно.

— Просто си помислих, че трябва да ви кажа, това е — изсумтява Нико и се изправя, за да си тръгне, ядосан на себе си.

— Почакайте — казва следователят. — Може ли да ви попитам нещо?

Нико сяда обратно на мястото си.

— Заповядайте.

— Става дума за снощи, когато сте се върнал в къщата на вашите съседи, след като сте нагледал бебето в дванадесет и половина.

— Да, и?

— За какво разговаряхте двамата със Синтия там?

Въпросът кара Нико да се почувства неудобно. За какво си бяха говорили? Защо го питаше за това?

— Защо искате да знаете за какво сме разговаряли?

— Спомняте ли си?

Нико не може да си спомни. Като цяло не си спомня да са говорили много.

— Не знам. Обикновени неща. Бърборехме си. Не беше нищо важно.

— Тя е много привлекателна жена, не смятате ли?

Нико не отговаря.

— Не смятате ли?

— Предполагам, че е така — кимва Нико.

— Казвате, че не си спомняте да сте видял или чул нещо, когато сте били в задния двор снощи във времето малко след дванадесет и тридесет и малко преди един часа сутринта.

Нико навежда глава и не поглежда следователя. Знае накъде водят тези въпроси. Започва да се поти.

— Казахте… — следователят разлиства бележника си, преди да продължи. — Казахте: „Не обърнах внимание“. Защо не обърнахте внимание?

Какво трябва да направи сега, по дяволите? Той знае какво намеква следователят. Но Нико не казва нищо като истински страхливец. Въпреки това усеща как пулсират вената на слепоочието му и се пита дали следователят забелязва това.

— Синтия твърди, че сте я свалял, че сте ѝ направил сексуално предложение, докато сте били в задния двор.

— Какво? Не, не съм.

Нико рязко вдига глава и поглежда Расбак.

Следователят отново проверява в бележките си и прелиства няколко страници.

— Тя твърди, че сте я галил по краката, че сте я целувал и сте я дръпнал в скута си. Казва, че сте бил доста настоятелен и сте се отнесли.

— Това не е вярно!

— Не е вярно? Значи не сте я целувал? И не сте се отнесли?

— Не! Имам предвид, че… не съм я свалял аз, а тя сваляше мен.

Следователят не отговаря. Нико започва да заваля думите в бързината да се защити, като през цялото време си мисли: „лъжлива кучка“.

— Изобщо не се случи така. Тя ме сваляше. Спомням си, че дойде и седна в скута ми. Аз ѝ казах, че не бива да седи в скута ми, и се опитах да я избутам. Но тя ми хвана ръката и я пъхна под полата си. Беше облечена с една дълга рокля с цепка отстрани.

Нико вече се поти сериозно, като си представя как изглежда всичко това. Опитва се да се успокои. Опитва се да си каже, че за какъвто и да го смята следователят, няма причина да си мисли, че това може да има нещо общо с Кора.

— Тя целуна мен — настоява Нико.

Лицето му почервенява. Ясно вижда, че Расбак не вярва на нито една дума от това, което казва.

— Аз продължавах да протестирам и да ѝ повтарям, че не бива да го правим, но тя не искаше да слезе от скута ми. Успя да ми разкопчае ципа на панталона. Притеснявах се някой да не ни види.

— Вие сте пил много — отбелязва Расбак. — Доколко може да се разчита, че си спомняте всичко както трябва?

— Бях пиян, но не бях толкова пиян. Помня какво се случи. Не съм я свалял. Тя ме сваляше.

— Защо ѝ е да лъже? — пита го просто Расбак.

„Защо ѝ е да лъже?“ Нико си задава същия въпрос. Защо Синтия иска да го прецака така? Дали се е ядосала от това, че ѝ е отказал?

— Може би ми се сърди, че я отблъснах.

Следователят свива устни, без да откъсва поглед от него.

Нико отчаяно казва:

— Тя лъже!

— Е, един от двама ви със сигурност лъже — отговаря Расбак.

— Защо ми е да лъжа за такова нещо? — пита Нико, макар че това е глупаво. — Не можете да ме арестувате за това, че съм целунал друга жена.

— Не — съгласява се следователят.

Той изчаква няколко секунди, преди да попита:

— Двамата със Синтия имате ли извънбрачна връзка?

— Не! Нищо подобно. Аз обичам жена си. Не бих го направил, заклевам се.

Нико яростно поглежда следователя:

— Това ли казва Синтия? Казала ви е, че имаме извънбрачна връзка? Това са абсолютни глупости.

— Не, не е казала това.

Мей, която седи в тъмното в горния край на стълбите, чува всичко. Цялата изстива. Вече знае, че по времето, когато някой е отвлякъл и може би е убил тяхното дете, нейният съпруг е целувал и опипвал онази кучка от съседната къща. Не знае кой е започнал пръв — от онова, на което беше станала свидетел миналата вечер, би могъл да бъде който и да е от тях, или пък едновременно. И двамата бяха виновни. Тя се чувства предадена. Усещането е отвратително.

— Приключихме ли? — пита Нико.

— Да, естествено — отговаря следователят.

Мей бързо се изправя на крака на стълбите и се отправя, боса обратно към спалнята им. Тялото ѝ трепери. Тя си ляга в леглото и се преструва на заспала, но се страхува, че накъсаното ѝ дишане ще я издаде.

Нико влиза в спалнята с тежки стъпки. Отпуска се на леглото, като сяда на ръба с гръб към нея и се взира в стената. Мей леко отваря очи и гледа гърба му. Представя си как се е натискал със Синтия на стола в задния двор, докато тя е умирала от скука с Греъм в трапезарията. И докато той е бъркал в гащичките на Синтия, а Мей се е преструвала, че слуша какво ѝ говори Греъм, някой е отвличал Кора.

Тя никога повече няма да може да му има доверие. Никога. Обръща се на другата страна и издърпва завивките по-високо до брадичката си, докато сълзите тихо се стичат по лицето ѝ и се събират на локвичка около шията ѝ.

Синтия и Греъм са в спалнята си в съседната къща и разгорещено спорят. На голямото им легло стои отворен лаптоп.

— Не — отсича Греъм. — Трябва просто да се обърнем към полицията.

— И какво ще им кажем? — пита го Синтия. — Малко е късно за това, не мислиш ли? Те вече идваха тук и ме разпитваха, докато те нямаше.

— Не е толкова късно — възразява Греъм. — Ще им кажем, че сме имали охранителна камера в задния двор. Няма нужда да казваме нищо повече. Няма нужда да знаят защо сме я сложили там.

— Добре. И как точно ще обясним защо не сме споменавали за нея до този момент?

— Можем да кажем, че сме забравили.

Синтия избухва в смях, но в него няма нищо весело.

— Честно? Полицията претърси всеки сантиметър, защото е отвлечено бебе, а ние просто сме забравили, че имаме охранителна камера, която снима задния ни двор.

Тя става от леглото и започва да кръстосва стаята.

— Никога няма да ни повярват.

— Защо не? Можем да им кажем, че никога не я проверяваме, или че сме си мислели, че е повредена, или че батерията е била изтощена. Можем да кажем, че сме си мислели, че не работи, но не сме я махнали, за да ни служи като застраховка.

— Като застраховка… за да плаши евентуални крадци? При положение че е толкова добре прикрита, та дори полицаите не я забелязаха?

Тя го поглежда раздразнено и промърморва:

— Ти с твоите шибани камери.

— Ти също обичаш да гледаш записите — изтъква Греъм.

Синтия не възразява. Да, тя също обича да гледа записите. Обича да се гледа как прави секс с други мъже. Харесва ѝ как нейният съпруг се възбужда, когато я вижда с друг. А още повече ѝ харесва, че това ѝ дава позволение да флиртува и да прави секс с чужди мъже. По-привлекателни и интересни от нейния съпруг. В последно време той не може да получи ерекция, освен като гледа на запис как тя прави секс с някой друг. Това е предварителната им любовна игра. Но тя не успя да стигне далеч с Нико предишната вечер. Греъм се беше надявал, че ще направи една хубава свирка на Нико или пък той ще ѝ вдигне полата и ще я чука отзад. Синтия знаеше точно накъде е насочена камерата, така че да застава под най-добрия ъгъл.

Задачата на Греъм през това време беше да занимава съпругата. Това винаги беше неговата задача. Беше му досадно да се занимава с това, но си струваше.

Но сега и двамата имаха проблем.

Дванадесета глава

Неделя следобед. Няма никакви нови следи. Похитителят не се е обаждал.

Мей се приближава до панорамния прозорец на дневната. Завесите са спуснати, така че да не се вижда отвън, светлината в стаята е приглушена. Тя застава отстрани и леко повдига завесата, за да надникне навън. Пред къщата има много репортери.

Тя живее в аквариум и всички почукват по стъклото.

Вече има признаци, че Мей и Нико няма да се окажат любимците на публиката, както се надяваха медиите. Двамата не ги допускат в живота си; те очевидно гледат на репортерите като на нашественици, на необходимо зло. Освен това камерата не ги обича особено, въпреки че Нико е хубав мъж, а Мей доскоро също е била симпатична. Но да бъдеш хубав, не е достатъчно, човек трябва да има и чар или поне да излъчва топлина. А точно в момента Нико няма никакъв чар. Прилича на призрак, натрошен на малки парчета. И двамата изглеждат виновни, измъчвани от срам. Нико се държи студено, когато се обръща към медиите; Мей не е казала нито дума. Те не се държат добре с журналистите и журналистите на свой ред не се държат добре с тях. Мей си дава сметка, че това сигурно е тактическа грешка, от която може би ще страдат някой ден.

Проблемът е в това, че те не са били у дома. Вече е излязло наяве, че са били на гости у съседите, когато някой е отвлякъл Кора от креватчето. Ако спяха дълбоко в собствената си къща, докато отвличаха дъщеря им от нейната стая, щеше да има много повече симпатия както от страна на пресата, така и на обществеността. Фактът, че са били на празненство в съседната къща, ги беше белязал. Освен това, естествено, информацията за следродилната ѝ депресия също беше излязла наяве. Мей не знае как се е случило това. Тя със сигурност не го е казвала на журналистите. Подозира, че източникът на информацията за това, че са оставили бебето само вкъщи, е била Синтия — но не знае откъде са разбрали за следродилната депресия. Със сигурност не е възможно полицията да е позволила информацията от нейното медицинско досие да изтече. Тя ги беше попитала и те бяха потвърдили, че не е от тях. Но Мей няма доверие на полицията. Който и да беше виновен за изтичането, информацията беше навредила допълнително на имиджа ѝ пред обществеността, медиите, нейните родители и приятели, всички. Беше опозорена публично.

Сега Мей се взира не в репортерите и техните микробуси, а във все по-високата купчина от плюшени играчки и други разноцветни подаръци, които се събират в долния край на моравата пред тяхната къща. Виждат се букети от повехнали цветя и играчки във всякакви цветове и размери — тя различава плюшени мечета и дори един възголям жираф — за които са закачени бележки и картички. Цяла планина от клишета.

Такава демонстрация на подкрепа. И на омраза. Те вече не могат да излязат от къщата си.

По-рано през деня Нико излезе и напълни ръцете си с плюшени играчки и картички, за да ѝ ги донесе с намерението да я разведри и да ѝ вдъхне надежда. Това беше грешка, която няма да повтори. Толкова много от посланията бяха изпълнени с омраза.

„Това е за Кора, чудовища такива. Сигурно сте я убили вие самите.“

„Наблюдаваме ви, детеубийци!“

„Надявам се да горите в ада за това, че сте убили бебето си!“

„На небето вече има още един ангел. Но не заради вас.“

„Няма да ви се размине. Почивай в мир, бебе Кора.“

В девет часа сутринта в понеделник, приблизително петдесет и шест часа, след като беше установено изчезването на бебето, следовател Расбак се обръща към Нико и Мей с молба да се явят на официален разпит в полицейското управление.

Мей видимо се свива на мястото си. Перспективата да премине през обсадата на репортерите пред входната врата, за да отиде в полицейското управление и да бъде подложена на разпит за изчезналото си бебе, изглежда достатъчна да я довърши. Тялото ѝ омеква като на парцалена кукла.

Следовател Расбак се опитва да я успокои.

— Не сте арестувани. Просто бихме искали да получим официални показания от всеки от вас двамата и да ви зададем още няколко въпроса.

— Защо не можете да го направите тук? — пита го тя. — Както правехте досега.

— Защо трябва да ходим в управлението? — обажда се на свой ред Нико.

Нико прилича на призрак — с изпито лице и тъмни кръгове под очите. Кожата на лицето му сякаш виси от черепа. Само за два дни, събота и неделя, се е състарил с години.

— Това е обичайната процедура — отговаря Расбак.

После предлага:

— Искате ли малко да се освежите преди това?

Мей свива рамене, няма значение.

Нико не реагира по никакъв начин, а просто гледа в краката си.

— Добре тогава, да тръгваме — казва Расбак и ги повежда навън.

Когато следователят отваря входната врата, пред къщата настъпва вълнение. Репортерите се изсипват на алеята и светкавиците започват да проблясват.

— Арестувани ли са? — подвиква някой.

Расбак не отговаря на въпросите и запазва каменно мълчание, докато превежда Нико и Мей през тълпата от репортери до полицейската патрулна кола, паркирана пред къщата. Отваря им задната врата, Мей се качва първа и се промушва в дъното. Нико се качва след нея. Никой не казва нищо, освен репортерите, които продължават да ги преследват с въпросите си. Расбак се качва на мястото до шофьора и колата потегля. Репортерите тичат по улицата след тях и ги снимат.

Мей се взира навън през прозореца към репортерите, които ги преследват, и започва да трепери. Нико гледа през другия прозорец и мълчи. Опитва се да я хване за ръката, но тя се отдръпва.

Когато пристигат в полицейското управление, патрулката спира пред главния вход и Расбак ги повежда навътре. Тук няма репортери — никой не ги е предупредил, че Нико и Мей ще бъдат привикани на разпит.

Те влизат в управлението и униформеният полицай на входа заинтригувано вдига поглед към тях. Расбак предава Мей на една полицейска служителка.

— Заведете я в трета стая за разпит — нарежда ѝ следователят.

Нико и Мей се споглеждат шокирани.

— Вие ще дойдете с мен — обръща се Расбак към Нико.

За пръв път ги разделят един от друг.

— Почакайте. Искам да бъда с Нико. Не може ли да бъдем заедно? Защо ни разделяте? — пита Мей, очевидно съкрушена от това.

Нико я поглежда:

— Няма страшно, Мей. Не се тревожи. Всичко ще бъде наред. Не сме направили нищо лошо. Те само искат да ни зададат няколко въпроса, а след това ще ни пуснат да си вървим, нали така?

Последните думи на Нико са отправени към Расбак, с намек за войнственост.

— Точно така — потвърждава следователят. — Както вече ви казах, не сте арестувани. Дойдохте тук по собствено желание. Можете да си тръгнете, когато поискате.

Нико проследява с поглед Мей, докато се отдалечава по коридора заедно с полицейската служителка. Тя се обръща и го поглежда. Изглежда ужасена.

Расбак отвежда Нико в една стая в дъното на коридора. В нея има метална маса със стол от едната страна и два стола от другата — за полицейските служители, които водят разпита. Ще го разпитват за изчезването на собственото му дете. Той е притеснен. През последните три дни почти не е спал. Не може да си има доверие, че ще се изразява логично и ще разсъждава както трябва. Повтаря си да говори бавно и да мисли, преди да каже нещо.

Следовател Расбак е облечен с чист костюм, чиста риза и вратовръзка. Освен това е гладко избръснат и изглежда отпочинал. Нико носи старите джинси и измачканата тениска, която дръпна от чекмеджето тази сутрин. Не знаеше, че ще го водят в полицейското управление. Сега си дава сметка, че трябваше да се възползва от предложението на следователя да се освежи малко. Трябваше да вземе душ, да се избръсне, да облече чисти дрехи. Щеше да се почувства по-добре, постегнат. Щеше да може да се съсредоточи. Сега е в неизгодна позиция. Освен това щеше да изглежда по-добре и по-малко да прилича на престъпник на записа от този разпит; току-що е осъзнал, че вероятно ще го заснемат с камера.

Нико сяда и притеснено гледа двамата полицейски служители, които седят от другата страна на масата срещу него. Тук е различно от собствения му дом. Тук е страшно. Той усеща как контролът върху ситуацията се измества по-далеч от него самия.

— Ако нямате нищо против, ще запишем този разпит — казва Расбак. — Помещението е оборудвано с видеокамера.

Той посочва към камерата, монтирана точно под тавана и насочена към тях на масата.

Нико няма представа дали наистина има избор по този въпрос. Поколебава се за част от секундата, после отговаря:

— Да, добре, няма проблеми.

— Искате ли кафе? — предлага му Расбак.

— Да, разбира се, благодаря — отговаря Нико, като се опитва да създаде впечатление, че не се чувства напрегнат.

Расбак и другият полицай отиват да донесат кафе, като оставят Нико сам да се тревожи за положението си. Не може да спре да мисли за камерата.

Когато двамата полицаи се връщат, Расбак оставя картонената чаша с кафе за Нико на масата пред него. Нико забелязва, че му е донесъл две пакетчета захар и едно сметана — значи е запомнил как го пие Нико. Докато разбърква кафето си, ръцете на Нико треперят. Всички го забелязват.

— Кажете името си, моля, както и днешната дата — започва Расбак.

Следователят го превежда през поредица от ясно формулирани въпроси, които очертават версията на Нико за събитията от нощта на отвличането. Това е преразказ, в който няма нищо ново. Нико усеща как се отпуска все повече с напредването на разпита. Най-сетне започва да си мисли, че приключват и всеки момент ще го пуснат да си върви. Облекчението му е осезаемо, макар че внимава да не го издаде. Вече има възможност и да се запита как ли вървят нещата в другата стая, при Мей.

— Добре, благодаря ви — казва Расбак, когато са взели показанията му. — А сега, ако нямате нищо против, имам още само няколко въпроса.

Нико, който е понечил да стане от металния си стол, сяда обратно на мястото си.

— Разкажете ни за вашата компания „Софтуерен дизайн Конти“.

— Защо? — пита Нико. — Какво общо има моята компания с всичко това?

Той поглежда Расбак, като се опитва да скрие притеснението си. Но знае какво имат предвид. Вече са го проверили — естествено, че са го проверили.

— Основал сте вашата компания преди около пет години? — подсказва му Расбак.

— Да — отговаря Нико. — Имам дипломи по бизнес и програмиране. Винаги съм искал да започна самостоятелен бизнес. Видях възможност за развитие в софтуерния дизайн — по-точно в създаването на потребителски системи за медицински софтуер. Имаме няколко ключови добри клиенти. Компанията разполага с малък екип от специалисти по програмиране, като всички работят дистанционно. Работата ни се състои най-вече в посещения на клиентите намясто. Самият аз имам офис, защото не работя толкова ефективно от дома. Компанията ни се оказа доста успешна.

— Да, постигнали сте много — съгласява се Расбак. — Впечатляващо. Сигурно не ви е било лесно. Скъпо ли излиза? Да се основе такава компания?

— За да започнете бизнес, ви трябва капитал, разбира се. Има си разходи. Оборудване, персонал, наем на офиси. В началото, преди бизнесът да започне да връща печалба, ви трябват пари, за да оцелеете.

— И откъде дойде този капитал за вашия бизнес? — пита следователят.

Нико го поглежда раздразнен.

— Не знам защо това има значение за вас, но получих заем от родителите на Мей.

— Разбирам.

— Какво разбирате? — пита го остро Нико.

Не е спал достатъчно. Трябва да запази спокойствие. Не бива да се оставя да го провокират. Расбак сигурно го прави само за да го ядоса, така че да се обърка и да се препъне в някой въпрос.

— Не исках да кажа нищо повече от това, което казах — отговаря меко следователят. — Колко пари получихте назаем от родителите на съпругата си?

— Питате ли ме или вече го знаете? — казва Нико.

— Не знам. Питам ви.

— Петстотин хиляди — отговаря Нико.

— Това са много пари.

— Така е — съгласява се Нико.

Расбак се опитва да го улови на въдицата си. Нико не бива да се хваща на примамката.

— Значи бизнесът ви е успешен, така ли?

— Общо взето. Някои години са добри, други — не толкова.

— А тази година? Бихте ли казал, че е добра година или не е толкова добра година?

— Поне засега е доста шибана година, ако ме питате — отговаря Нико.

— Съжалявам да го чуя — казва Расбак и не добавя нищо повече.

Най-сетне Нико продължава:

— Имахме някои затруднения. Но аз не се съмнявам, че нещата ще си дойдат по местата. В бизнеса има върхове и спадове. Човек не може просто да се откаже само защото е имал лоша година. Трябва да стисне зъби и да продължи.

— Как бихте описал отношенията си с родителите на вашата съпруга?

Нико знае, че следователят е виждал него и тъста му в една и съща стая. Няма смисъл да се опитва да го излъже.

— Не се харесваме.

— Но въпреки това те ви дадоха петстотин хиляди долара назаем? — казва следователят и повдига вежди.

— Майката и доведеният баща на жена ми ги дадоха на нас, а не на мен. Те имат пари. И обичат дъщеря си. Искат тя да живее добре. Моят бизнес план беше солиден. За тях това беше добра инвестиция. Както и инвестиция в бъдещето на дъщеря им. Сделката беше удовлетворителна за всички замесени в нея.

— Но не е ли вярно, че вашият бизнес изпитва отчаяна нужда от финансова инжекция? — пита го Расбак.

— В днешно време всеки бизнес има нужда от финансова инжекция — отговаря Нико почти с горчивина.

— Не сте ли на ръба да изгубите компанията, която сте изградили с толкова много време и усилия?

— Не, не мисля.

— Не, не мислите?

— Не.

Нико се пита откъде следователят разполага с тази информация. Бизнесът му наистина изпитва затруднения. Но доколкото знае, полицията няма съдебно разрешение да проверява финансовите му отчети или банковите документи. Дали само предполага, че е така? С кого е разговарял?

— Съпругата ви знае ли за финансовите затруднения на вашия бизнес?

— Не напълно — отговаря Нико и неудобно се размърдва на мястото си.

— Какво имате предвид? — пита следователят.

— Знае, че в последно време бизнесът не върви страхотно. Но не съм я обременявал с подробности.

— Защо?

— Защото имаме новородено дете, за бога! — тросва се Нико. — А тя страда от депресия, както вече знаете. Защо да ѝ казвам, че бизнесът ми има проблеми?

— Разбирам — казва Расбак. — Обърнахте ли се за помощ към родителите ѝ?

Нико отбягва въпроса. Вместо това казва:

— Вярвам, че ситуацията ще се промени.

Расбак не настоява повече.

— Да поговорим малко за жена ви — предлага той. — Казвате, че тя страда от депресия, което беше потвърдено от нейния психиатър. Доктор…

Той поглежда в бележките си.

— … Лъмсден.

— Да, както знаете — отговаря Нико.

— Можете ли да ми опишете нейните симптоми?

Нико неспокойно се размърдва на неудобния метален стол. Чувства се като червей на маса за дисекция.

— Както вече ви казах, тя беше тъжна, плачеше много, изглеждаше безжизнена. Понякога направо смазана. Не спеше достатъчно. Кора е доста капризно бебе.

Когато казва последното, той изведнъж си спомня, че тя е изчезнала, и му се налага да замълчи за момент, за да си върне контрола върху себе си.

— Предложих да намерим някого да ѝ помага, така че да може да подремва през деня, но тя не искаше. Според мен за нея беше важно да знае, че може да се справя сама, без външна помощ.

Той се замисля за момент, преди да продължи:

— След това ѝ предложих да намерим някого, който да помага за домакинството, а не с бебето, но според нея тя трябваше да може да се справя и с това.

— Страдала ли е по-рано съпругата ви от психически заболявания?

Нико стреснато вдига очи.

— Какво? Не. Страдала е от лека депресия, както милиони други хора.

Гласът му е твърд.

— Но психически заболявания, не.

На Нико не му харесва онова, за което намеква следователят. Той се стяга в очакване на следващите му думи.

— Следродилната депресия се смята за психическо заболяване, но нека не се хващаме за думите.

Расбак се обляга назад на стола си и поглежда Нико, все едно иска да каже: „Може ли да си говорим откровено?“.

— Случвало ли ви се е да се притеснявате, че Мей може да направи нещо лошо на бебето или на себе си?

— Не, никога.

— Въпреки че сте потърсил информация за следродилната психоза в интернет?

Значи все пак са проверили компютъра му.

— Не. Вече ви казах за това… Когато поставиха диагнозата на Мей, ми се искаше да науча повече за нея, така че потърсих информация за следродилната депресия. Знаете как е в интернет, едно нещо води към друго. Човек следва линковете. Просто бях любопитен. Не съм чел онези истории за жените, които са се побъркали и са убили децата си, защото съм се притеснявал за Мей. По никакъв начин.

Расбак го гледа вторачено, без да казва нищо.

— Вижте, ако се притеснявах, че Мей може да направи нещо лошо на нашето бебе, нямаше да я оставям сама с него вкъщи по цял ден, нали така?

— Не знам, нямаше ли?

Ръкавиците са свалени. Расбак го гледа в очакване на отговора.

Нико яростно отвръща на погледа му.

— Ще ни предявите ли някакво обвинение? — пита Нико.

— Не, засега не — отговаря следователят. — Можете да си тръгвате.

Нико бавно се изправя. Иска му се да избяга от това проклето място, но няма да бърза, ще се постарае да изглежда така, все едно контролира ситуацията, макар и да не е вярно.

— Само още нещо — вметва Расбак. — Познавате ли някого с електрическа кола или кола с хибридно задвижване?

Нико се поколебава, преди да отговори:

— Не, не мисля.

— Това е всичко — уверява го следователят, като се изправя от мястото си. — Можете да си тръгвате.

На Нико му се иска да се изправи точно пред Расбак, така че лицата им почти да се допрат, и да изръмжи: „Дяволите да те вземат, защо не си свършиш работата и не откриеш бебето ни?“. Но вместо това излиза от стаята с прекалено бързи крачки. Едва когато се озовава навън, той си дава сметка, че не знае къде е Мей. А не може да си тръгне без нея. Расбак го настига.

— Ако искате, изчакайте жена си. Сигурно ще свършим бързо — казва той.

Следователят продължава по коридора и отваря вратата на друга стая — Нико предполага, че жена му е вътре и чака.

Тринадесета глава

Мей седи в студената стая за разпити и трепери. Облечена е с джинси и само една тънка тениска. Климатикът в стаята работи прекалено силно. Полицейската служителка стои до вратата и дискретно я наблюдава. Казаха ѝ, че е дошла тук по своя воля и може да си тръгне, когато пожелае, но въпреки това се чувства като затворник.

Мей се пита какво ли става в другата стая, където разпитват Нико. Да ги разделят, е стратегически ход. Това я кара да се чувства притеснена и несигурна. Полицията ги подозира. Ще разделят Мей и Нико и ще се опитат да забият клин помежду им. Тя няма доверие на полицията. Не им вярва от самото начало, а сега вече със сигурност не им вярва изобщо.

Мей трябва да се подготви за това, което предстои, но не знае как. Не разбира защо са я довели тук. Как могат да подозират нея и Нико, че са отвлекли собственото си бебе? Защо да го правят? Как точно се предполага, че са го направили? Но те явно ги подозират, иначе тя нямаше да е тук, нито пък Нико.

Мисли си да им каже, че иска адвокат. Страхува се обаче, че така ще изглежда виновна, а тя не е виновна за нищо. Родителите ѝ биха могли да си позволят да наемат най-добрия адвокат в града, който специализира в наказателни дела, но тя се бои да ги помоли за това. Какво ще си помислят, ако ги помоли да ѝ наемат адвокат? Ами Нико? Дали двамата имат нужда от отделни адвокати? От тази мисъл ѝ става още по-притеснено. Ако и двамата имат собствени адвокати, дали адвокатите им също няма да се опитат да настроят Мей и Нико един срещу друг? Нима полицията не правеше точно това в този момент? Това я вбесява, защото тя знае, че не са отвлекли собственото си бебе; полицията си губи времето. А Кора е сама някъде, ужасена, подложена на тормоз или… може би дори вече е мъртва. Мей се чувства така, все едно всеки момент ще ѝ прилошее.

За да се разсее от тази мисъл, тя си налага да мисли за Нико. Но тогава отново си го представя как целува Синтия, а ръцете му опипват тялото ѝ — тялото, което е толкова по-привлекателно от нейното. Казва си, че той е бил пиян, а и вероятно Синтия е започнала да го сваля първа точно както казваше той, а не обратното. Цяла вечер гледаше как Синтия се опитва да съблазни Нико. И все пак, Нико беше този, който ѝ беше предложил да излязат навън за по една цигара. Значи и той носеше също толкова голяма вина. И двамата отричаха, че имат извънбрачна връзка, но Мей не знаеше на какво да вярва.

Вратата се отваря и тя подскача на мястото си. Влиза следователят, следван от още един полицай — същият, който беше отишъл с Расбак на разпита на Нико.

— Къде е Нико? — пита Мей с несигурен глас.

— Чака ви във фоайето — отговаря Расбак и се усмихва за кратко. — Няма да се забавим много — продължава меко той. — Ще запишем този разпит — помещението е оборудвано с видеокамера.

Той посочва камерата, монтирана под тавана.

Мей тревожно вдига очи.

— Трябва ли да го правим пред камера? — пита тя.

— Препоръчително е — отговаря Расбак. — Записваме всички разпити, които провеждаме. Така е по-сигурно за всички замесени.

Мей притеснено си оправя косата и се старае да седне поизправена. Полицейската служителка остава на поста си до вратата, все едно се бои, че тя ще се опита да избяга.

— Да ви донеса ли нещо? Кафе? Вода?

— Не, благодаря.

Расбак започва:

— Кажете името си, моля, както и днешната дата.

Налага се той да ѝ припомни коя дата е.

Следователят внимателно я превежда през събитията от нощта, в която изчезна бебето.

— Какво направихте, когато видяхте, че тя не е в креватчето? — пита Расбак.

— Вече ви казах. Мисля, че изкрещях. Повърнах. После се обадих на 911.

— Какво направи съпругът ви?

— Започна да търси на горния етаж, докато аз се обаждах на 911.

— Как ви се стори той в този момент?

— Стори ми се шокиран и ужасен, точно като мен.

— С изключение на това, че бебето го нямаше, всичко останало беше по местата си, нали така?

— Точно така. Ние претърсихме къщата, преди да пристигне полицията, но не забелязахме нищо. Единственото различно и необичайно нещо беше това, че нея я нямаше, одеялцето ѝ също го нямаше, а входната врата беше отворена.

— Какво си помислихте, когато видяхте, че креватчето е празно?

— Помислих си, че някой я е отвлякъл — прошепва Мей.

— Казахте ни, че сте разбила огледалото в банята, след като сте открили, че бебето е изчезнало, и преди да пристигне полицията. Защо разбихте огледалото?

— Бях ядосана. Ядосах се, че сме я оставили сама вкъщи. Ние бяхме виновни.

— Казахте, че сте пила вино. Освен това сте на лекарства за лечение на депресията, а техният ефект се засилва от употребата на алкохол. Смятате ли, че спомените ви за случилото се през онази нощ са достоверни? Доколко сте сигурна във вашата версия за събитията?

— Сигурна съм — отговаря тя.

— Как си обяснявате розовото боди, натъпкано зад масата за повиване?

Мей се притеснява.

— Аз… аз си мислех, че съм го пуснала в коша за пране, но бях много уморена. Сигурно съм го изпуснала и то някак си е попаднало там отзад.

— Но не можете да обясните как точно?

Мей разбира накъде я води той. До каква степен може да вярва на нейната версия за събитията, след като тя не е в състояние да обясни нещо толкова просто като факта, че бодито, за което твърдеше, че е сложила в коша за пране, беше натъпкано зад масата за повиване?

— Не. Не знам как е станало.

— Има ли някаква вероятност да сте изпуснала бебето?

— Какво?

— Има ли някаква вероятност случайно да сте изпуснала бебето и тя да е пострадала по някакъв начин?

— Не. Със сигурност. Щях да запомня това.

— Може би сте я изпуснала по-рано вечерта и тя си е ударила главата. Или може би сте я разтърсила по-силно и когато сте се върнали да я нагледате, тя не е дишала?

— Не! Това не се е случвало. Тя си беше добре, когато я оставих в полунощ. Беше си добре, когато Нико я нагледа в дванадесет и половина.

— Всъщност няма как да знаете, че тя е била добре, когато Нико я е нагледал в дванадесет и половина. Вие не сте била там, в детската стая. Разполагате единствено с думата на съпруга си.

— Той не би излъгал — казва тревожно Мей.

Расбак оставя мълчанието да изпълни стаята. После се навежда напред и задава въпрос:

— Доколко вярвате на съпруга си, госпожо Конти?

— Вярвам му. Не би излъгал за това. Няма причина да го прави.

— Наистина ли? Ами ако е отишъл да нагледа бебето и е открил, че тя не диша? Ами ако си е помислил, че вие сте ѝ направила нещо лошо, може би неволно, или сте я задушила с възглавница? И се е опитал да ви прикрие?

— Не! Какво говорите? Казвате, че аз съм я убила? Наистина ли си мислите това?

Тя поглежда от Расбак към полицейската служителка до вратата и обратно към следователя.

— Вашата съседка Синтия ни каза, че когато сте се върнала на празненството, след като сте нахранила бебето в единадесет, сте изглеждала така, все едно сте плакала. Каза ни, че сте изглеждала така, все едно сте плакала и след това сте си измила лицето.

Мей се изчервява. Това е подробност, която е забравила. Тя наистина плака. Когато беше накърмила Кора на стола в тъмното в единадесет, по лицето ѝ се стичаха сълзи. Защото беше депресирана, защото се чувстваше дебела и непривлекателна, защото Синтия съблазняваше нейния съпруг по начин, по който тя вече не можеше да го съблазни, и тя се чувстваше безполезна, безнадеждна и смазана. Много ясно, че онази кучка Синтия ще забележи това и ще го докладва на полицията.

— Казахте, че сте под грижите на психиатър. Доктор Лъмсден, нали така беше?

— Вече ви разказах за доктор Лъмсден — отговаря Мей. — Ходех при нея, за да ме лекува от лека форма на следродилна депресия, както вече знаете. Тя ми предписа лекарства — антидепресанти, които могат да се употребяват и от кърмачки. Но в моя случай депресията не е остра, а лека. Никога не съм си представяла да направя нещо лошо на детето си. Не съм я разтърсвала, нито съм я задушавала, нито съм ѝ направила нещо друго, което да я нарани. Нито пък съм я изпускала по невнимание. Не бях толкова пияна. Разплаках се, докато я кърмех, защото ми стана тъжно, че съм дебела и непривлекателна, а Синтия цяла вечер сваляше съпруга ми. Бях изтощена и се чувствах смазана. Но не представлявам опасност за никого.

Тя изправя гръб на стола си и поглежда следователя в очите:

— Може би трябва да се информирате малко по-добре за следродилната депресия, господин следовател. Следродилната депресия се различава от следродилната психоза. Аз очевидно не страдам от психоза, господин следовател.

— Права сте — казва Расбак.

Той помълчава малко, преди да попита:

— Бихте ли описала вашия брак като щастлив?

— Да — отговаря Мей. — Имаме някои проблеми, както повечето двойки, но работим върху тях.

— Какви проблеми?

— Това наистина ли е важно? Как ви помага да откриете Кора?

Следовател Расбак отговаря:

— По случая с изчезването на Кора работят над една дузина следователи. Правим всичко по силите си, за да я открием.

След това добавя:

— Моята задача е да разбера нещата отвътре. Да науча колкото мога повече от вас — може би там се крие нещо, което ще ни помогне.

Тя се свлича обратно на стола си, обезкуражена:

— Не виждам как.

— Какви проблеми има във вашия брак? Финансови? Това е голям проблем за повечето двойки.

— Не — отговаря Мей уморено. — Не се караме за пари. Единственото нещо, за което се караме, са моите родители.

— Вашите родители?

— Те не се харесват помежду си, моите родители и Нико. Родителите ми никога не са одобрявали Нико. Според тях той не е достатъчно добър за мен. Но той е. Той е перфектен за мен. Те не могат да видят нищо добро в него, защото не искат. Просто са си такива. Никога не са харесвали някого, с когото съм излизала. Никой никога не е бил достатъчно добър. Но Нико мразят особено много, защото се влюбих и се омъжих за него.

— Със сигурност не стигат дотам да го мразят — казва Расбак.

— Понякога изглежда точно така — отговаря Мей. — Те обичат да контролират всичко. Опитват се да контролират мен, както и него. В началото ни дадоха пари и сега си мислят, че ни притежават.

— Дадоха ви пари?

— За къщата.

— Имате предвид като подарък?

— Да, за да можем да си купим къща. Ние не можехме да си позволим да си купим къща без чужда помощ. Къщите са много скъпи.

— Разбирам.

— Но Нико не обича да се чувства длъжен пред тях. Ако беше станало така, както искаше той, щеше да се справи сам. Позволи им да ни помогнат само заради мен. Той нямаше да има нищо против да започнем живота си в някой скапан малък апартамент. Понякога си мисля, че сбърках. Може би и ние трябваше да започнем живота си в някой скапан малък апартамент, както повечето двойки. Може би още щяхме да живеем в него, но щяхме да сме по-щастливи.

Тя помълчава, преди да добави:

— Родителите ми съдят хората много сурово. И е доста трудно да им се угоди.

Тя се разплаква.

— А сега си мислят, че е виновен за изчезването на Кора, защото той предложи да я оставим сама вкъщи. И няма да спрат да ме тормозят заради това.

Расбак побутва кутията със салфетки на масата, така че Мей да може да я достигне с ръка. Тя си взима една.

— А и какво мога да им кажа? Опитвам се да го защитавам пред тях, но наистина той предложи да я оставим вкъщи. На мен това не ми харесваше. Още не мога да повярвам, че се съгласих. Никога няма да си го простя.

— Кажете ми, Мей — пита следовател Расбак. — Какво се е случило с Кора според вас самата?

— Не знам. Непрекъснато мисля и мисля за това. Надявах се, че някой я е отвлякъл, за да получи откуп, защото родителите ми са богати, но все още никой не се е свързал с нас, така че губя тази надежда. Поне така ми казваше Нико отначало. Но и той вече губи надежда.

Тя вдига очи с измъчено изражение.

— Ами ако вече е мъртва? Ами ако бебето ми вече е мъртво?

Тя се предава на сълзите и започва да хлипа.

— Ами ако никога не я открием?

Четиринадесета глава

Расбак е проверил компютъра на Нико в офиса му. Нищо чудно, че Нико се притесняваше за това. Беше разбираемо, че човек в неговото положение е потърсил информация за следродилната депресия, но историята в търсачката показваше, че той бе стигнал доста далеч в проучването на следродилната психоза. Беше прочел за Андреа Йейтс, осъдена за това, че е удавила петте си деца във ваната в щата Тексас, която беше свидетелствала, че Сатаната ѝ е наредил да ги убие. Беше прочел за Сюзън Смит, майката от щата Южна Каролина, убила децата си, като бе вкарала колата си в едно езеро. Беше чел за други жени, които бяха удавили или наръгали собствените си деца, бяха ги задушили с възглавница или удушили с голи ръце. А според следователя това означаваше едно от две неща: или Нико наистина се страхуваше, че съпругата му може да развие психоза, или се интересуваше от тази информация по някаква друга причина. На Расбак му хрумва мисълта, че Нико може би подготвя по-голям капан за жена си. Може би бебето е косвена жертва. Дали просто не иска да се отърве от нея?

Но това не е водещата му хипотеза. Както изтъкна Мей, тя не страда от психоза. Всички онези жени, които са убили бебетата си, очевидно са се измъчвали от тежка форма на психоза. Ако наистина тя беше убила бебето, сигурно беше станало случайно.

Не, той смята, че Нико е организирал отвличането, за да се сдобие с парите от откупа, от които има толкова голяма нужда.

Все още не са намерили обяснение за колата. Никой не се е обадил, за да потвърди, че е шофирал по тази алея в 00:35 часа в нощта на отвличането. Полицията се е обърнала за помощ към обществеността по въпроса за мистериозната кола. Ако някой местен невинно си беше карал по алеята във въпросния час, като се има предвид колко интензивно се отразяваше случаят във вестниците и по телевизията, най-вероятно вече щеше да е разбрал за това и да се е обадил в полицията. Значи шофьорът на колата или живееше като отшелник, или беше съучастник в престъплението. Следователят е убеден, че именно тази кола е отнесла бебето. По случая работят всички налични служители на закона.

Расбак смята, че детето или е било случайно убито от родителите, а тялото е било отнесено от съучастник, или става дума за инсценирано отвличане и Нико е предал бебето на съучастник, който се е стреснал и не е направил необходимото, за да получи парите от откупа. Ако е така, съпругата или е замесена в това, или не. Расбак мисли, че не е. Ако това, което подозира, е вярно, Нико би трябвало да се намира в състояние на психическа криза. Ситуацията е патова. Няма никакво развитие.

Но въпросът за бавачката го тревожи. Дали Нико щеше да организира инсценирано отвличане, ако в къщата имаше бавачка?

Расбак не вижда смисъл в това някой полицейски служител непрекъснато да стои при семейство Конти и да очаква обаждането с искане за откуп, което може би никога нямаше да дойде. Затова взима стратегическо решение. Ще направи така, че полицията да освободи къщата, за да види какво ще се случи, когато двойката остане насаме. Ако наистина нещо се е объркало, за да разбере какво е то, ще трябва да направи крачка назад, така че да остави на Нико достатъчно възможности да се препъне.

А бебето? Расбак се пита знае ли самият Нико дали изчезналото дете все още е живо. Почти му съчувства за това. Но само почти.

Вече е вторник сутринта — четвъртият ден от изчезването на Кора. Полицията отдавна е приключила с претърсването на всеки квадратен сантиметър от къщата. Сега си тръгва и последният полицейски служител. Мей не може да повярва, че ще ги оставят сами.

— Ами ако похитителят се обади? — настоява невярващо тя.

Нико не казва нищо. Изглежда очевидно, че похитителят няма да се обади.

Расбак отговаря:

— Може би, ако ние се изнесем от къщата, похитителят ще се отпусне малко и ще се свърже с вас.

Той се обръща към Нико:

— Ако се обади, запазете спокойствие, опитайте се да получите точни инструкции и го накарайте да говори по-дълго. Колкото повече ви разкрие, толкова по-добре. Твърде малко вероятно е да успеем да проследим откъде идва обаждането; в днешно време всички използват мобилни телефони с предплатени карти, които не могат да бъдат проследени. Работата ни стана много по-трудна.

С тези думи Расбак си тръгна. Нико, поне за себе си, нямаше нищо против.

Сега Мей и Нико са сами в къщата. Репортерите на улицата също са намалели. По случая няма развитие и медиите нямат какво толкова да отразяват — така че започват да губят интерес. Купчината от повехнали цветя и плюшени мечета също е спряла да расте. Но нещата съвсем не са се върнали в обичайното си русло. Това никога няма да се случи. Бебето им все така е изчезнало.

И полицията вярва, че виновните са те.

Мей и Нико са сравнили помежду си какво им се е случило в полицейското управление предишния ден. Тя смята, че според полицията е убила бебето, а той е покрил това, за да я защити. Нико се опитва да я успокои, но няма какво толкова да ѝ каже. Какво би могъл да каже? „Или е това, или си мислят, че аз съм я взел и съм инсценирал отвличане, за да получа парите от откупа.“ Той не иска тя да разбере в колко тежко финансово състояние се намират в действителност. Затова не казва нищо.

Нико се качва на горния етаж, за да си легне. Чувства се изтощен. Не е спал както трябва от няколко дни насам. Изглежда толкова измъчен и разстроен, че Мей едва издържа да го погледне. Тя се заема да оправи малко у дома, като все пак изпитва известно облекчение от факта, че полицията ги е оставила на мира. Чистенето ѝ помага да се успокои. Дава ѝ усещане за контрол. Казва си, че ще подреди къщата и ще оправи всичко, така че да изглежда нормално, когато Кора се върне у дома. Може би похитителят не е имал кураж да им се обади, докато полицията е в къщата, а сега, когато си тръгнаха, ще се свърже с тях. На това се надява. Това е единствената надежда, която ѝ е останала. Защото в противен случай трябва да приеме, че никога повече няма да види детето си.

Тя обикаля къщата, зашеметена от недоспиване, като прибира разни неща по местата им и мие чашите от кафе в умивалника. Телефонът в кухнята звънва и Мей замръзва на мястото си. Поглежда дисплея, за да види кой се обажда. Майка ѝ. Тя се поколебава, защото не е сигурна дали иска да вдигне. Най-сетне, на третото иззвъняване, вдига слушалката.

— Ало.

— Мей! — казва майка ѝ.

Мигновено я обзема усещане за безнадеждност. Защо вдигна? Точно в момента не може да се разправя с майка си. Тя вижда как Нико бързо слиза по стълбите, а по погледа му си личи, че е съвсем буден. „Майка ми“, произнася тя беззвучно и му махва да я остави. Той се обръща и се качва обратно на горния етаж.

— Здравей, майко.

— Как си, Мей?

— А ти как мислиш?

— Знам, скъпа. Толкова съжалявам. Иска ми се да можех да помогна с нещо.

— Знам, майко.

Настъпва кратко мълчание, после майка ѝ казва:

— Баща ти все още е много ядосан за това, че са ви привикали на разпит в полицията.

— Знам, мамо, каза ми още вчера — отговаря уморено Мей.

— Да, но той не спира да говори за това.

Тя се поколебава, все едно иска да каже още нещо.

— Какво има? — настръхва Мей.

— Той казва, че трябва да се съсредоточат върху издирването на Кора, вместо да тормозят майката.

— Те просто си вършат работата.

— Този следовател не ми харесва — казва несигурно майка ѝ.

Мей се отпуска на един от столовете в кухнята изтощена. Майка ѝ продължава:

— Мисля, че трябва да дойда при теб, да си направим чай и да си поговорим насаме. Само двете, без баща ти. Нико у дома ли е?

— Не, мамо — казва Мей.

Безпокойството стяга гърлото ѝ.

— Днес не мога. Изтощена съм.

Майка ѝ продължава:

— Знам, че грижите на баща ти понякога изглеждат прекалени.

Тя помълчава, после добавя:

— Понякога се питам дали беше правилно да не му казваме всичко, когато беше по-малка.

Мей замръзва. После казва:

— Трябва да затварям.

Тя прекъсва връзката и застава до умивалника в кухнята, откъдето гледа през прозореца в задния двор и трепери много дълго време.

Пощальонът стои пред входната врата и се опитва да набута всички писма през процепа във вратата. Мей стои в кухнята и го наблюдава. Би могла да отвори вратата и да вземе пощата от него, за да го улесни, но не иска да го прави. Знае, че всички писма са изпратени от хора, които я мразят. В този момент пощальонът вдига поглед и я вижда през прозореца. Очите им се срещат само за миг, после той отново свежда поглед и продължава да набутва писмата през процепа. Двамата със същия този пощальон преди си говореха любезно — преди по-малко от една седмица. Но сега всичко е различно. Писмата са се посипали на пода пред вратата на разбъркана купчина. Той се мъчи да избута един голям дебел плик през процепа, но не успява. Избутва го само до половината, оставя го така, обръща се и продължава по пътя си към следващата къща.

Мей стои и гледа купчината писма на пода и дебелия плик, който стърчи от процепа. Заради плика капакът не може да се затвори, а тя не иска репортерите да надничат в къщата и да я гледат. Приближава се до вратата и се опитва да го издърпа. Пликът е от онези, които имат найлонова подплата с въздушни мехурчета, за да запази съдържанието непокътнато. Заседнал е в процепа и не може да бъде издърпан навътре. Ще се наложи да отвори вратата и да го дръпне от външната страна. Тя поглежда навън през прозореца, за да провери дали пред къщата има още някой. Репортерите, които се въртяха там по-рано сутринта, докато полицаите си прибираха нещата, вече са си тръгнали. Може би всички са отишли заедно в кафенето зад ъгъла, за да ги обсъждат. Във всеки случай, в момента навън е пусто. Мей отваря вратата, издърпва плика от процепа, бързо се шмугва обратно, затваря вратата и отново я заключва.

Без да се замисля, отваря плика.

В него има едно ментовозелено боди.

Петнадесета глава

Мей изпищява.

Нико чува писъка и се втурва от спалнята надолу по стълбите. Вижда я застанала до входната врата, пред купчината неотворени писма, да държи отворения плик. Вижда ментовозеленото боди, което стърчи от него.

Тя се обръща към Нико с пребледняло лице.

— Току-що се получи по пощата — казва му тя с треперещ глас.

Нико я доближава, като почти не смее да се надява. Тя му подава плика. Двамата го гледат заедно. Ами ако някой си е направил лоша шега? Ами ако някой е решил, че ще бъде много смешно да изпрати едно ментовозелено боди на ужасните родители, които са оставили бебето си вкъщи само?

Нико взима плика от Мей и внимателно го отваря докрай. Изважда бодито от него. Изглежда точно като тяхното. Той го обръща. Петното си е отпред.

— Господи — ахва Мей и избухва в сълзи, вдигнала ръце към лицето си.

— Нейното е — прошепва Нико с прегракнал глас. — На Кора.

Мей кимва, но не успява да каже нищо.

В бодито е загърната бележка, сгъната на две. Бележката е отпечатана с дребен шрифт.

„Бебето е добре. Откупът е пет милиона долара. НЕ КАЗВАЙТЕ на полицията. Бащата на бебето трябва да дойде сам. Четвъртък, в два следобед. Ако има полиция, никога няма да я видите повече.“

В долния край на бележката има подробна карта.

— Ще си я върнем, Мей! — извиква Нико. — Ще си я върнем!

Мей се чувства така, все едно всеки момент ще припадне. След всичко, което са преживели, това ѝ се струва твърде хубаво, за да е истина. Тя взима бодито от ръцете му, вдига го към лицето си и си поема дъх. Усеща миризмата на своето момиченце. Усеща нейната миризма. Чувството е твърде силно, за да го понесе. Тя отново си поема дъх и коленете ѝ омекват.

— Ще направим точно така, както пише — казва Нико.

— Не трябва ли да известим полицията?

— Не! В бележката пише да не казваме на полицията. Не можем да рискуваме да объркаме нещо. Не разбираш ли? Прекалено рисковано е да замесваме полицията. Ако похитителят си помисли, че може да го хванат, може просто да убие Кора и да се отърве от нея. Трябва да го направим така, както иска. Без да намесваме полицията.

Мей кимва. Чувства се притеснена, че ще трябва да се справят сами. Но Нико има право. Какво са направили от полицията за тях досега? Нищо. Единственото, което правят, е да ги подозират. Не са открили никакви следи. Полицията не е на тяхна страна. Ще трябва да си върнат Кора сами.

— Пет милиона — казва напрегнато Нико.

Той вдига очи към нея, обзет от внезапна тревога.

— Мислиш ли, че твоите родители ще се съгласят на пет милиона?

— Налага се. Защо да не се съгласят? Те разполагат с толкова пари в брой или поне могат да ги намерят. Това не би трябвало да бъде проблем.

— Нямаме много време. Два дни — казва Нико. — Трябва да се обадим на родителите ти. Те трябва да започнат да събират парите.

— Аз ще им се обадя.

Тя се отправя към телефона в кухнята.

— Мей! От самото начало им кажи, че не бива да замесваме полицията. Никой не бива да научава за това.

Тя кимва и се заема да набере номера. Ръцете ѝ треперят.

Двамата, Мей и Нико, седят един до друг на дивана в дневната. Майката на Мей е седнала на ръба на креслото, а бащата ѝ кръстосва дневната между панорамния прозорец и дивана, докато всички останали го гледат.

— Сигурни ли сте, че това е нейната дреха? — пита за пореден път, като спира насред крачката си.

— Да — отговаря остро Мей. — Защо не ми вярваш?

— Просто искам да съм сигурен. Пет милиона долара са доста пари — казва той сприхаво. — Трябва да сме сигурни, че наистина си имаме работа с човека, при когото е Кора. Случаят беше отразен във всички вестници. Някой може да се опита да се възползва.

— Това е бодито на Кора — настоява Нико. — Познаваме го по петното отпред.

— Можете ли да ни намерите парите или не? — пита рязко Мей.

Тя тревожно поглежда към майка си. Точно когато отново започна да се надява на нещо, всичко може да се провали поради липса на средства. Как е възможно това? Как е възможно да ѝ го причинява собственият ѝ баща?

— Не съм казал, че няма да намерим парите — отговаря доведеният ѝ баща. — Казах, че може да не е лесно. Но ако трябва да преместя планини, ще преместя планини.

Нико гледа своя тъст, като се опитва да не издава неодобрението си. Всички знаят, че повечето пари са на майка ѝ, но той настоява да се държи така, все едно са негови. Какъв задник.

— Два дни не е много време, за да се събере такава сума. Ще се наложи да продадем някои инвестиции, за да получим пари в брой.

— Това не е проблем — казва твърдо майката на Мей, като поглежда съпруга си.

— Можете ли да го направите дискретно, без никой да разбере? — пита Нико.

Ричард Уелс шумно въздъхва, потънал в мисли.

— Ще говорим с нашия адвокат, за да видим как да го организираме. Ще го измислим.

— Благодаря ти, татко! — възкликва Мей.

После се обръща към майка си:

— Благодаря ти, мамо.

— Как точно ще стане? — пита Ричард.

Нико отговаря:

— Ще изпълним инструкциите точно така, както са написани. Според тях трябва да отида само аз. Ако похитителят види някой друг, може да се откаже.

— Може би и аз трябва да дойда с теб, за да не объркаш нещо — предлага доведеният баща на Мей.

Нико го поглежда с открита злоба:

— Не.

Двамата яростно се взират един в друг.

— Аз съм човекът с големия портфейл — казва бащата на Мей.

— Тате, моля те — намесва се тя.

Ужасена е от мисълта, че баща ѝ може да провали всичко. Тревожно поглежда към майка си.

— Нямаме никакво доказателство, че Кора изобщо е жива — продължава Ричард. — Всичко това може да е номер.

— Ако Кора не е там, няма да оставям парите — казва Нико.

— Това не ми харесва — отвръща Ричард. — По-добре да кажем на полицията.

— Не! — настоява Нико.

Двамата отново се взират яростно един в друг. Ричард пръв отклонява поглед.

— И все пак, не ми харесва — казва той.

— Какъв друг избор имаме? — обажда се Мей с глас, изтънял от напрежение.

— Ще направим точно това, което пише в бележката — заявява твърдо майката на Мей, като хвърля остър поглед на съпруга си.

Бащата на Мей я поглежда и казва:

— Съжалявам, Мей. Права си. Нямаме друг избор. Най-добре да се заемаме със задачата да съберем парите.

Нико гледа как тъстът и тъщата му се качват в новия си мерцедес и се отдалечават. През последните няколко дни, откакто започна всичко това, е отслабнал с няколко килограма от напрежение. Джинсите му висят.

Беше ужасяващ миг — онзи момент, в който Ричард заяви, че не е сигурен дали ще успеят да намерят парите. Но той само се преструваше, за да си придаде важност. Просто искаше да се увери, че всички са разбрали колко е страхотен и ще намери парите. Трябваше да се увери, че всички оценяват колко е важен. Държеше да ги накара да му се молят. Да му се молят на колене за живота на единственото му внуче. Какъв задник. Той наистина не разбираше защо Алис не му възразява по-твърдо. Всъщност тя беше човекът с големия портфейл.

— Бях сигурна, че ще го направят заради нас — казва Мей, като се доближава до него.

Как така винаги успява да каже грешното нещо? Поне когато става дума за нейните родители. Как е възможно да не вижда какво представлява доведеният ѝ баща? Не вижда ли как ги манипулира? Но Нико не отговаря нищо.

— Всичко ще се оправи — продължава Мей и хваща Нико за ръката. — Ще си я върнем. И тогава всички ще видят, че ние сме били жертвите.

Тя стисва ръката му и добавя:

— И ще накараме полицията да ни се извини.

— Доведеният ти баща никога няма да ни остави да забравим, че те са ни измъкнали от това.

— Той няма да го приеме така! Ще гледа на себе си като спасител на Кора, сигурна съм! Няма да им дължим нищо.

Жена му може да бъде толкова наивна. Нико стисва ръката ѝ за кратко.

— Защо не се опиташ да легнеш и да си починеш? Аз ще изляза за малко.

— Съмнявам се, че ще успея да заспя, но ще опитам. Къде отиваш?

— Ще отскоча до офиса, за да проверя как са нещата. Не съм ходил там, откакто започна всичко това.

— Добре.

Мей се обръща и Нико я проследява с поглед, докато се качва по стълбите. После взима ключовете от колата си от купата на помощната масичка във фоайето и излиза.

Мей се качва на горния етаж с намерението да си легне. Но не може да си намери място — едва смее да се надява, че скоро ще си върне детето. В същото време изпитва страх, че всичко може да се обърка по някакъв ужасяващ начин. Както каза баща ѝ, те не разполагат с никакво доказателство, че Кора изобщо е жива.

Тя носи зеленото боди със себе си, като го държи пред лицето си и вдъхва уханието на своето бебе.

Човекът, който им беше изпратил бодито, настояваше да получи пет милиона долара. Който и да беше, очевидно знаеше, че за тях малкото им момиченце струва пет милиона долара. Явно имаше ясна представа, че могат да намерят толкова пари, така че със сигурност се грижеше добре за нея.

Само да си върне Кора, той можеше да изчезне с парите на родителите ѝ — Мей изобщо не се интересуваше какво ще стане. Единственото важно нещо беше да си върне Кора невредима. Не я интересуваше дали ще заловят похитителя. Кора беше приоритет.

Който и да беше той, сигурно щеше да напусне страната. Това би направила самата тя, ако беше отвлякла някого за откуп и беше получила пет милиона долара в брой. Щеше да прибере парите и да избяга на някакво безопасно място, където нямаше да ѝ се налага да се тревожи, че полицията може да я открие, дори години по-късно. Щеше да си смени името и да започне наново, с нова самоличност.

В момента се чувства твърде изплашена и безсилна, за да изпитва желание за отмъщение. Но е любопитна. Би искала да разбере кой е откраднал нейното бебе. Може би дори е някой, когото познават, макар и съвсем бегло. Тя спира на вратата на спалнята. Може би дори е някой, когото познават доста добре — някой, който е наясно, че имат достъп до пари. Може би, след като си върне детето, когато всичко това приключи, тя ще посвети живота си на това да открие човека, който я отвлече. Може би никога няма да спре да се взира в хората, които познават, и да се пита дали това е човекът, който е отвлякъл тяхното дете, или поне знае кой го е направил.

Тя изведнъж осъзнава, че сигурно не бива да се отнася с бодито по този начин. Ако всичко се обърка и не успеят да си върнат Кора, ще трябва да предадат на полицията дрешката и бележката като веществени доказателства, за да ги убедят, че са невинни. Но всички следи, които можеха да бъдат открити по бодито, сигурно вече бяха съсипани — стискаше го в ръцете си, дишаше в плата и дори бършеше сълзите си с него. Тя го оставя на скрина си в спалнята и го приглажда. Известно време го гледа тъжно как лежи на скрина. После го оставя там заедно с бележката с инструкциите. Не могат да си позволят да допуснат грешка.

Сега си дава сметка, че за пръв път остава сама в къщата от дванадесет часа през нощта в онази нощ, когато отвлякоха Кора. Само да можеше да се върне назад във времето. Последните няколко дни преминаха като в мъгла — от страх, ужас и отчаяние… и предателство. Тя каза на полицията, че вярва на Нико, но ги излъга. Тя не му вярва за Синтия. Смята, че може би крие тайни от нея. В крайна сметка, самата тя крие тайни от него.

Мей разсеяно се отдалечава от своя скрин към този на Нико и отваря най-горното чекмедже. Безцелно се заема да рови в чорапите и бельото му. Когато приключва с най-горното чекмедже, отваря следващото. Не знае какво търси, но когато го открие, ще разбере.

Шестнадесета глава

Нико се качва в аудито и го подкарва. Не отива в офиса. Има нужда да помисли. Спуска се до крайбрежната алея, паркира колата, обърната към езерото, под сянката на едно дърво. Слиза, сяда на капака и гледа водата.

Казва си, че всичко ще се оправи. Кора е добре, няма как да бъде иначе. Родителите на Мей ще намерят парите. Неговият тъст никога няма да пропусне възможността да се изкара герой и голяма работа, даже това да му струва едно малко състояние. Особено ако изглежда така, все едно спасява Нико от затруднението, от което не може да се измъкне сам. Нико си мисли, че дори няма да усетят липсата на толкова пари.

Той дълбоко си поема въздух, който носи уханието на езерото, и го изпуска от дробовете си, като се опитва да се успокои. Усеща и миризмата на умряла риба, но какво толкова. Трябва да вкара някакъв въздух в дробовете си. Последните няколко дни бяха истински ад. Нико не е създаден да издържа на такова напрежение. Нервите му са съсипани.

Вече изпитва угризения, но в крайна сметка всичко ще си струва усилията. Когато си прибере Кора и вземе парите, всичко ще се оправи. Те ще си върнат дъщерята. А той ще разполага с два и половина милиона долара от парите на родителите на Мей, за да вкара бизнеса си в релси. При мисълта, че ще вземе пари от своя тъст, Нико се усмихва. Наистина мрази този кучи син. Може би трябваше да вдигне залога. Може би трябваше да поиска десет милиона само за да види какво ще направи Ричард. В кой момент щеше да се откаже? На пет милиона се беше съпротивлявал повече, отколкото очакваше Нико. В кой момент парите щяха да станат по-важни от собствената му дъщеря и внучка? Нико знае, че Алис никога нямаше да се откаже, колкото и голяма да стане сумата. Сега му се иска да беше взел всички пари на кучия син. Но нямаше как да поеме този риск, естествено. Кора е твърде важна. А пет милиона са повече от достатъчно. Дори два или три щяха да стигнат.

С тези пари ще успее да се справи с финансовите си проблеми и да издигне бизнеса на следващото ниво. Парите ще трябва да влязат в компанията от името на дискретен, анонимен инвеститор от Бермуда. Бизнесът ще полети. Никой няма да разбере какво е станало. Неговият съучастник ще си получи половината дял, ще замине далеч оттук и ще си мълчи.

Той едва не се беше отказал. Когато бавачката отмени уговорката в последния момент, Нико изпадна в паника. Беше готов да прекрати цялата операция. Знаеше, че когато идва да гледа бебето, Кълаяпи винаги заспива със слушалките си на главата. Два пъти се беше случвало да се прибират преди полунощ и да я хващат дълбоко заспала на дивана в дневната, защото не ги беше чула да влизат. На Мей това не ѝ харесваше. Според нея Кълаяпи не беше добра бавачка, но бе трудно да намерят каквато и да е, защото в техния квартал имаше толкова много малки деца.

Планът предвиждаше Нико да излезе да изпуши една цигара в дванадесет и половина, тихо да се промъкне в къщата, да вземе спящото бебе и да я изнесе през задния вход, докато Кълаяпи спи. Ако се беше събудила и го беше видяла, щеше да ѝ каже, че е дошъл да нагледа бебето от съседната къща. Ако пък го беше видяла с бебето на ръце, щеше да ѝ каже, че я носи в съседната къща, за да я покаже за малко, и да се откаже от цялата операция.

В случай че беше успял, историята щеше да бъде за дете, отвлечено от стаята си, докато бавачката е била на долния етаж. Но тогава тя се бе отказала от уговорката. Нико бе изпаднал в отчаяно положение и му се беше наложило да импровизира. Беше убедил Мей да оставят Кора у дома с условието, че ще я наглеждат на всеки половин час. Така щеше да изнесе Кора през задния вход до колата, която го чакаше, когато е негов ред да я нагледа. Знаеше, че по този начин двамата с Мей няма да направят добро впечатление, защото бяха оставили бебето само вкъщи. Но си мислеше, че все пак ще свърши работа, а не разполагаше с друг избор.

Ако смяташе, че има какъвто и да било риск за Кора, никога нямаше да го направи. Независимо за колко пари става дума.

Беше мъчително трудно да не вижда Кора през последните няколко дни. Да не може да прегърне детето си, да я целуне по главичката, да усети аромата на кожата ѝ. Да не може да се обади, за да провери как е, и да се увери, че всичко с нея е наред. Да не знае какво изобщо се случва, по дяволите.

Нико отново си казва, че Кора е добре. Естествено, че е добре. Просто той трябваше да се държи. Всичко скоро щеше да свърши. Щяха да си върнат Кора и да вземат парите. Съжалява за това, че всичко се отразява толкова тежко на Мей. Казва си обаче, че тя ще бъде толкова щастлива, когато си върне Кора, че може би ще промени начина, по който гледа на света. През последните няколко месеца беше някакво шибано мъчение да се занимава със собствените си проблеми, докато гледа как жена му хленчи из къщата и изобщо не го забелязва.

Всичко се беше оказало много по-трудно, отколкото очакваше. Когато Брус Нийланд, неговият съучастник, не се бе обадил в рамките на първите дванадесет часа, Нико беше полудял. Бяха се разбрали за дванадесет часа. Не повече от дванадесет часа, преди да установи контакт. Но когато беше станало събота на обяд и той все още не се бе обадил, Нико се притесни, че нещо се е объркало, че Брус е изгубил кураж. Медиите обърнаха твърде голямо внимание на случая. Може би се беше изплашил. И още по-лошо, дори не вдигаше мобилния телефон, на който Нико трябваше да му се обади при извънредни обстоятелства. А Нико нямаше никакъв друг начин да се свърже с него.

Той беше предал собственото си бебе на съучастник, който не се придържаше към уговорения план и с когото не можеше да се свърже. Щеше да се побърка от притеснения. Непрекъснато си казваше: „Нали няма начин да ѝ направи нещо лошо?“.

Нико беше обмислял идеята да си признае всичко на полицията и да им каже малкото, което знаеше за Брус Нийланд, надявайки се те да успеят да го открият заедно с Кора. Но си мислеше, че това може да е твърде опасно за нея. Затова беше изчакал.

И след това по пощата се бе получило бодито. Полицията не следеше пощата им, а само стационарния телефон. Така не бяха разбрали за това. Нико се беше побъркал от тревоги, защото нямаше как да се свърже с Брус. Беше изпитал невероятно облекчение, когато бяха получили бодито. Представяше си, че Брус може би не смее да се обади в къщата, дори от мобилния телефон с предплатена карта, който не можеше да бъде проследен. Сигурно го беше страх от полицията. Но той беше намерил друг начин.

Само да минат още няколко дни, и всичко ще свърши. Нико ще занесе парите на уговореното място за срещата — което бяха избрали заедно предварително — и ще си върне Кора. Когато всичко приключи, ще се обади в полицията и ще им каже. Ще им даде невярно описание на Брус и колата му.

Може и да имаше по-лесен начин бързо да се сдобие с няколко милиона долара, но той не можеше да се сети за него. А Господ му беше свидетел, че се бе опитвал.

Родителите на Мей идват в четвъртък сутринта, като носят парите. На пачки по сто долара. Общо три милиона долара в небелязани банкноти. В банките са използвали броячни машини, за да преброят цялата сума. Трябваше да ги съберат бързо, така че не беше лесно. Ричард не пропуска да им го напомни. Парите заемат изненадващо много място. Ричард ги е опаковал в три големи плика за пазаруване.

Нико тревожно следи поведението на жена си. Мей седи с майка си на дивана, под нейното крило. Изглежда мъничка и крехка. Той не обича да я вижда такава. Според него за това е виновна майка ѝ. Нико иска Мей да бъде силна. Има нужда тя да бъде силна. Все пак не се е оженил за малко дете. Не му харесва как Мей понякога се държи инфантилно под влиянието на майка си, която полага прекалено големи усилия да я предпази от всичко.

Напомня си, че тя е под огромно напрежение. Повече и от него, ако това изобщо е възможно. Той едва не се разпада под тежестта на всичко, което се случва, а все пак знае каква е цялостната картина. Тя не знае какво става. Не е сигурна, че още днес ще си върнат Кора, а може само да се надява. За разлика от нея, той знае, че Кора ще бъде обратно у дома в рамките на два или три часа. Скоро всичко това ще свърши. И всички ще бъдат по-добре.

Брус ще изпрати дела от парите на Нико в офшорната сметка, както са се уговорили. И двамата никога повече няма да се срещнат. Няма да има нищо, което да ги свързва. Нико ще бъде в безопасност. Ще си върне детето, ще получи парите, от които се нуждае — а неговият тъст ще изгуби три милиона долара.

Мей изведнъж избутва ръката на майка си и се изправя.

— Искам да дойда с теб — казва тя.

Нико я поглежда. Тя трепери, а очите ѝ са изцъклени. Поглежда го странно само за миг, но толкова странно, че той се пита дали не е разбрала всичко. Но това е невъзможно.

— Не, Мей — настоява той. — Трябва да отида сам. Така пише в бележката и така трябва да направим.

После добавя с по-твърд глас:

— Вече говорихме за това. Не можем да променим плана в последния момент.

Мей трябва да остане тук.

— Мога да остана в колата — казва тя.

Стои срещу него и трепери неконтролируемо. Той пристъпва към нея и силно я прегръща, като се опитва да спре треперенето. Пошепва на ухото ѝ:

— Ш-шт… Всичко ще се оправи. Ще се върна с Кора, обещавам.

— Не можеш да ми обещаеш това — извиква тя и започва да хлипа. — Не можеш!

Той я държи в прегръдките си, докато тя се успокоява, и поне този път нейните родители го оставят да се държи като съпруг. Най-сетне я пуска, поглежда я в очите и казва:

— Мей, сега трябва да тръгвам. Ще ми трябва около час, за да стигна дотам. Ще ти се обадя от мобилния телефон веднага, щом я взема, става ли?

Мей кимва с пребледняло лице.

Ричард отива с Нико, за да натоварят парите в колата, която е паркирана в гаража. Изнасят ги през задната врата, оставят пликовете в багажника на аудито и го заключват.

— Успех — пожелава му Ричард напрегнато. — Не давай парите, докато не получиш бебето. Това е единственото, с което разполагаме.

Нико кимва и се качва в колата. Поглежда нагоре към Ричард и казва:

— Не забравяйте — никаква полиция, докато не ви се обадя.

— Разбрано.

Нико няма доверие на Ричард. Страхува се, че Ричард ще се обади в полицията в мига, в който Нико излезе от вкъщи, и ще ги предупреди за размяната. Затова е поръчал на Мей да не го изпуска от очи — дори сега го е прошепнал още веднъж на ухото ѝ — и да не му позволява да се обади в полицията, докато не е чула от него самия, че е взел Кора. Докато се обади, Брус отдавна ще е изчезнал. Но Нико все пак се тревожи. Мей не прилича на човек, който функционира както трябва; не може да разчита на нея. Ричард може да отиде в кухнята и да се обади от мобилния си телефон, а тя дори няма да забележи това. Или пък Ричард просто ще се обади в полицията пред очите ѝ, след като Нико излезе, мисли си несигурно той. Тя няма да може да го спре.

Нико излиза с колата от гаража, минава по алеята и поема по дългия път към уговореното място на срещата. Вече почти е стигнал на изхода за магистралата, когато изведнъж замръзва.

Каква невероятна глупост е направил.

Ричард може би вече е съобщил на полицията за размяната. Може би полицията вече наблюдава всичко. Може би всички са наясно с това, освен него и Мей. Дали Алис би позволила подобно нещо? Дали и тя знае?

Ръцете на Нико започват да се потят на волана. Сърцето му бие тежко, докато се опитва да подреди мислите си. Но не успява. Ричард вече е изказал мнението, че трябва да привлекат и полицията. Но те го отхвърлиха. Кога се беше случвало Ричард да позволи да го отхвърлят по този начин? Ричард никога не би рискувал с парите си повече, отколкото се налага — той искаше да си върне Кора, но освен това беше човек, който залагаше на сигурно. Нямаше да пропусне възможността да си върне парите, ако се стигне дотам. Нико се чувства така, все едно всеки момент ще му прилошее.

Вече не се съмнява, че полицията знае за размяната. Вече се е убедил в това, независимо дали е вярно, или не. Трескаво мисли, докато кара към мястото на срещата.

Какво да направи? Не може да се свърже с Брус. Няма как да го направи, защото Брус не вдига мобилния си телефон. Може би в момента завлича Брус право в капана. Крадците нямат чувство за чест. Брус веднага би го предал, за да си спаси кожата. Ризата на Нико вече е залепнала от пот на гърба му, когато излиза на изхода за магистралата.

Седемнадесета глава

Нико се опитва да разсъждава, но в главата му е пълен хаос. Очите му се насълзяват от безсилие. Не е спал както трябва поне от една седмица. Напрежението от всичко — от липсата на Кора, от мълчанието на Брус, подозренията на полицията и тревогите за Мей — едва не го подлудява. Нещата не биваше да се проточват толкова. Сега не знае какво да прави. Просто иска да си я върне. Парите да вървят по дяволите. Но как?

Той се опитва да се успокои, за да помисли с какви възможности разполага. Диша дълбоко, докато шофира, а кокалчетата му са побелели от стискане на волана.

Би могъл да поеме риска и да отиде на мястото на срещата, както е уговорката. Може би Ричард не е съобщил в полицията. В такъв случай Кора ще си седи в столчето за кола, оставено в изоставената барака, както е планирано, той ще я вземе, ще остави парите и ще се махне възможно най-бързо оттам.

Но ако Ричард вече е уведомил полицията, по този начин отива право в капана. Той ще види Кора, ще остави парите и ще си тръгне, а когато Брус дойде за парите веднага след това, ще го заловят и той ще им издаде всичко. А Нико ще отиде в затвора, при това за много дълго време.

Нико мисли какво друго може да направи. Би могъл да се откаже. Би могъл да обърне колата, изобщо да не отиде на срещата и да се надява Брус да му изпрати ново съобщение по пощата. Но как ще го обясни на полицията? Как може да не се появи на уреченото място, за да прибере собствената си отвлечена дъщеря? Може би някакъв проблем с колата, който да го накара да пристигне по-късно и да изпусне уреченото време. Тогава, ако Брус отново се свърже с него, може да опита отново и този път да не казва подробности на Ричард. Но в такъв случай Ричард никога няма да остави парите да стоят междувременно у Нико. Мамка му. Не можеше да направи нищо, без неговият тъст да разбере за това, защото той контролираше парите.

Или пък да каже на полицията, че се е отказал, защото наистина е вярвал, че ако се появи и похитителят забележи полицията, е щял да я убие. Това може би щеше да свърши работа.

Но не, той трябва да прибере Кора още днес. Трябва да отиде и да я вземе. Не може да позволи всичко това да продължи още, дори по този начин да отиде в затвора.

Минал е половин час, докато се е въртял в капана на собствените си мисли. Вече е на половината път. Трябва да вземе някакво решение. Той поглежда колко е часът и излиза от магистралата на следващия изход. Отбива до банкета, включва аварийните светлини и взима мобилния си телефон с треперещи ръце. Изпраща съобщение на Мей. „Баща ти казал ли е на полицията? Попитай го.“

Изчаква една минута, после още една. Тя не е видяла съобщението. Мамка му. Той се обажда на мобилния ѝ телефон.

— Взе ли я? — пита го тревожно Мей.

— Не, не още, рано е — отговаря Нико. — Искам да попиташ баща си дали е казал на полицията.

— Не би го направил — казва Мей.

— Попитай го.

Нико чува приглушени гласове, после Мей отново заговаря в телефона:

— Твърди, че не е казал на никого. Не е казал на полицията. Защо?

Дали може да му вярва?

— Дай ми баща си — нарежда ѝ Нико.

— Какво става? — обажда се Ричард от другата страна на линията.

— Искам да съм сигурен, че мога да ти се доверя — отвръща Нико. — Искам да съм сигурен, че не си предупредил полицията.

— Не съм. Нали ти казах, че не бих направил такова нещо.

— Кажи ми истината. Ако полицията наблюдава мястото на срещата, няма да отида. Не мога да поема риска той да надуши, че му е заложен капан, и да убие Кора.

— Заклевам се, че не съм им казал нищо. Просто отиди да я прибереш, за бога!

Ричард звучи почти също толкова паникьосан, колкото се чувства Нико.

Нико прекъсва връзката и отново подкарва колата.

Тридесет минути по-късно пристига на мястото на срещата. Пътят дотам е половин час извън града по магистралата и още почти тридесет минути на север по едно по-малко междуградско шосе, а след това по един страничен селски път. На мястото има стара изоставена ферма с дървена барака за селскостопански машини, построена от едната страна на дългата алея за коли пред фермата. Нико се доближава до бараката и паркира автомобила. Оставя парите в багажника. Мястото изглежда изоставено.

Той слиза от колата и се доближава пеша до бараката. Вътре е тъмно, особено в сравнение с ярката слънчева светлина навън. Той се вслушва внимателно. Нищо. Може би тя спи. Когато очите му свикват със слабата светлина, той различава детското столче за кола, оставено направо на пръстения под в далечния ъгъл — върху дръжката от горната му страна е преметнато бяло бебешко одеяло. Той го разпознава — наистина е на Кора. Втурва се към столчето, протяга ръка и дръпва одеялото.

Столчето е празно. Изправя се, обзет от ужас. Чувства се така, все едно някой му е изкарал въздуха. Столчето е там, нейното одеяло е там, но Кора я няма. Какво е това, някаква долна шега? Или съучастникът му го е предал? Сърцето на Нико бие толкова силно, че го чува в ушите си. Той просто не може да повярва, че я няма.

Чува нещо зад гърба си. Обръща се точно навреме, за да види някакъв мъж с тъмна скиорска маска, който вдига ръка, за да го удари. Нико тежко пада на пода. Не е изгубил съзнание, но не може да помръдне. Тромаво обръща глава към предната част на бараката. Чува как се отваря багажникът на колата, после как изваждат пликовете от него. Чува друга кола, която се показва зад бараката и бързо се отправя по алеята. После припада.

Когато Нико се свестява няколко минути по-късно — не знае колко точно — той бавно се изправя на колене, а после и на крака. Усеща се безсилен и замаян, главата му се цепи от болка. Колата му е там, с отворен багажник. Парите — пет милиона долара — са изчезнали. Естествено. Нико е сам в бараката, с празното столче за кола и бебешкото одеяло на Кора. Но Кора я няма. Мобилният му телефон е в колата, но той не намира сили да се обади на Мей.

Трябва да се обади в полицията, но не иска да направи и това.

Той е глупак. Свлича се на колене на земята и започва да ридае.

Мей чака, трескава от нетърпение. Задушава се от присъствието на майка си, така че се отдръпва от нейната прегръдка и започва да кръстосва стаята, като кърши ръце от притеснение. Какво става? Защо се бавят толкова? Нико трябваше да се обади още преди двадесет минути. Нещо се е объркало.

Родителите ѝ също са разтревожени.

— Какво прави той, по дяволите? — изръмжава Ричард. — Ако не отиде да я вземе, защото се страхува, че съм изпратил полицията, ще го удуша със собствените си ръце.

Доведеният баща на Мей добавя:

— Не съм казвал на полицията, заклевам се!

— Знам, татко — казва Мей. — Да се обадим ли на мобилния му телефон?

— Не знам — отговаря Ричард. — Нека да му дадем още няколко минути.

Пет минути по-късно вече никой не издържа на напрежението.

— Ще му се обадя — казва Мей. — Трябваше да я вземе преди половин час. Ами ако нещо се е объркало? Ами ако са го убили? Той щеше да се обади, ако можеше. Сигурно се е случило нещо ужасно!

Майката ѝ скача от мястото си и се опитва да я обгърне с ръце, за да я успокои, но дъщеря ѝ не иска това и се отдръпва почти насилствено.

— Ще му се обадя — заявява решително тя и взима мобилния си телефон.

Телефонът на Нико звъни продължително. После се включва гласова поща. Мей е толкова зашеметена, че не може да направи нищо друго, освен да гледа право пред себе си.

— Не вдига — казва тя.

Цялото ѝ тяло трепери.

— Вече трябва да се обадим в полицията — прошепва Ричард, който изглежда съкрушен. — Няма значение какво е казал Нико. Може би той е в опасност.

Изважда собствения си мобилен телефон и се обажда на следовател Расбак, когото е записал в контактите си.

Расбак вдига на второто позвъняване.

— Обажда се Ричард Уелс. Моят зет отиде да направи размяна с похитителите. Трябваше да ни се обади поне преди половин час. Страхуваме се, че нещо се е объркало.

— Господи, защо не ни казахте за това? — казва Расбак. — Няма значение. Кажете ми подробностите.

Ричард му съобщава мястото на срещата и бързо му разказва за бодито, пристигнало по пощата с прикрепена бележка.

— Тръгвам веднага. Междувременно ще изпратим местната полиция незабавно да отиде на мястото на срещата — обяснява Расбак.

— Ще поддържаме връзка — добавя той, преди да затвори.

— Полицията вече пътува натам — казва бащата на Мей на дъщеря си. — Сега не можем да направим нищо друго, освен да чакаме.

— Нищо няма да чакам — отговаря Мей. — Закарай ни с твоята кола.

Нико продължава да седи на земята, когато пред бараката спира полицейската патрулна кола. Дори не вдига поглед, толкова не го интересува какво става. Всичко свърши. Кора сигурно вече е мъртва. Явно е станал жертва на измама. Човекът, у когото е тя, вече е взел парите; няма никаква причина да запази живота ѝ. Ако изобщо е имало такава. Как можа да бъде толкова глупав? Защо се беше доверил на Брус Нийланд? Вече не си спомня защо се довери на Брус — умът му е спрял да работи, блокиран от скръбта и страха. Не му остава да направи нищо друго, освен да си признае. Мей ще го намрази и това ще я съсипе напълно. Толкова съжалява за всичко. За Кора, за Мей и за това, което им причини. Двете човешки същества, които обича най-много на целия свят. Беше алчен, но не искаше да навреди на никого. Искаше само достатъчно пари, за да спаси своя бизнес и да избегне срама от фалита. Беше успял да се убеди, че когато става дума за парите на родителите на Мей, това не е кражба — Мей и без това някой ден щеше да ги наследи, но те имаха нужда от част от тях още сега. Никой не биваше да пострада. Когато двамата с Брус бяха планирали всичко, Нико дори не си беше помислял, че Кора ще бъде в истинска опасност. Това трябваше да бъде престъпление без жертва.

Но сега Кора я няма. Той не знае какво е направил Брус. Не знае у кого е тя и дали изобщо е жива. Не знае как да я открие. Мей ще бъде съсипана. Неговият тъст ще побеснее от ярост, че Кора все още я няма, както и парите. А полицията… той ще трябва да си признае всичко.

От колата бавно излизат двама полицаи. Приближават се до Нико, който безжизнено седи на земята.

— Нико Конти? — пита единият полицай.

Нико не отговаря.

— Сам ли сте?

Нико не му обръща внимание. Полицаят вдига радиостанцията към устата си, а колегата му прикляква до Нико и пита:

— Ранен ли сте?

Но Нико е изпаднал в шок. Не казва нищо. Очевидно е плакал. Полицаят, който е останал прав, прибира радиостанцията, изважда оръжието си и влиза в бараката, като се опасява от най-лошото. Вижда столчето за кола и бялото одеяло, захвърлено на земята пред него, но в столчето няма бебе. Той бързо излиза обратно.

Нико все така не казва дума.

Скоро пристигат и други полицейски коли с мигащи светлини. На мястото идва и линейка и медицинският екип се заема да се погрижи за Нико, изпаднал в шок.

Малко по-късно пристига и колата на следовател Расбак. Той бързо излиза от нея и се обръща към полицейския служител, който отговаря за местопрестъплението.

— Какво се е случило тук?

— Не сме сигурни. Той отказва да говори. В бараката има детско столче за кола и бяло бебешко одеяло, но няма никаква следа от бебе. Багажникът на колата му е отворен и празен.

Расбак оглежда всичко наоколо и промърморва:

— Господи…

После придружава колегата си в бараката и вижда празното столче за кола и малкото одеяло, захвърлено на земята. Инстинктивната му реакция е на огромно съчувствие към мъжа, който седи на земята отвън, независимо дали е виновен, или не. Той очевидно е очаквал да си върне детето. Ако наистина е престъпник, явно е аматьор. Расбак отново излиза на яркото слънце, прикляква до Нико и се опитва да го погледне в очите. Но Нико не вдига глава.

— Нико — казва меко Расбак. — Какво се случи?

Но мъжът не му отговаря и дори не иска да го погледне.

Расбак и без това има доста добра представа какво се е случило. Изглежда е излязъл от колата си, влязъл е в постройката, за да вземе бебето, и похитителят, който поначало не е имал никакво намерение да връща детето, го е зашеметил и е взел парите, като е оставил Нико в плен на скръбта.

Бебето сигурно вече е било мъртво.

Расбак се изправя, изважда мобилния си телефон и неохотно се обажда на мобилния номер на Мей.

— Съжалявам — казва той. — Съпругът ви е добре, но бебето го няма.

Той чува от другата страна на линията как тя първо ахва, а после избухва в истерични ридания.

— Да се срещнем в полицейското управление — настоява той.

Понякога наистина мрази работата си.

Осемнадесета глава

Нико е в полицейското управление, в същата стая за разпит, на същия стол. Расбак седи срещу него на един от металните столове точно където беше преди няколко дни, когато Нико даде официалните си показания. Вторият полицай с него този път е друг човек.

Медиите някак са успели да се докопат до новината за провалената размяна. Пред полицейското управление имаше тълпа от репортери, когато докараха Нико. Проблясваха светкавици, а в лицето му навираха микрофони. Наложи се полицаите да ги задържат на разстояние.

Не са му сложили белезници. Нико се изненада, защото в мислите си вече беше признал всичко. Чувстваше се толкова виновен, че не разбираше как те не го виждат. Мислеше си, че не са му сложили белезниците просто като жест на добра воля към него, или пък защото не са го сметнали за нужно. В крайна сметка, той очевидно не беше в състояние да се съпротивлява. Беше победен. Нямаше да се опита да избяга. Където и да отиде, вината и скръбта му щяха да го последват.

Позволяват му да види Мей, преди да го отведат в стаята за разпит. Когато го доведоха в управлението, за да вземат показанията му, тя и родителите ѝ вече бяха тук. Мей беше ужасно разстроена. Нико остана потресен, когато я видя. Когато видя какво ѝ е причинил, какво е причинил на всички тях. Щом го зърна, тя се хвърли на врата му и започна да ридае, притисната към него, все едно нямаше да го пусне до края на света. Двамата останаха в прегръдките си, като се тресяха от плач. Двама съсипани хора, единият от които беше лъжец.

А после го бяха отвели в стаята за разпит, за да вземат показания от него.

— Съжалявам — започва Расбак.

Нико вдига очи към него, въпреки че не иска.

— Прибрахме столчето от колата и одеялото, за да ги изследват в лабораторията. Може да се сдобием с нещо полезно.

Нико не отговаря.

Расбак се привежда напред:

— Защо не ни кажете какво точно става тук?

Нико поглежда следователя, който винаги го е дразнил. Когато гледа Расбак, губи желание да си признае.

— Аз занесох парите. Кора не беше там. Бях измамен. Когато влязох в бараката, някой ме удари по главата и взе парите.

Разпитът на Расбак, тази стая, познатата игра на котка и мишка, са изострили ума на Нико. Сега разсъждава по-ясно, отколкото преди около час, когато всичко се обърка толкова фатално. В кръвта му кипи адреналин. Той изведнъж започва да мисли за оцеляване. Осъзнава, че не може да каже истината — това ще убие Мей. Тя никога няма да понесе такова предателство. Нико трябва да запази илюзията, че е невинен. Те нямат нищо срещу него, никакво доказателство. Расбак очевидно храни подозрения срещу него, но те не са нищо повече от това.

Нико се мъчи да се съсредоточи. Може би, ако успее да излезе оттук, може да се опита сам да открие Брус. Сигурно има начин за това. Към този момент все още е на крачка пред полицията.

— Успяхте ли да видите човека, който взе парите?

— Не. Носеше тъмна скиорска маска — не можах да видя лицето му. Сигурно е паркирал колата си зад бараката. Чух как потегли.

— Само един човек?

— Така мисля.

— Можете ли да го опишете?

— Не, защото носеше качулка. Мисля, че беше среден на ръст и на тегло.

— Можете ли да ми кажете нещо друго за него? Каза ли нещо?

Нико поклаща глава:

— Не, нищо.

— А колата?

— Не знам. Не я видях, само я чух. Звучеше по-скоро като кола, отколкото като пикап, така си мисля.

Расбак го поглежда.

— Нико, трябва да ви кажа нещо — продължава Расбак. — Според мен бебето вече е мъртво.

Нико навежда глава и в очите му напират сълзи.

— И освен това смятам, че вие носите отговорност за това.

Нико рязко вдига глава.

— Нямах нищо общо с това, което се случи!

Расбак не отговаря. Мълчаливо го очаква да продължи.

— Защо смятате, че аз имам нещо общо? — настоява Нико. — Защо сте ми вдигнали мерника? Изчезнало е моето дете.

Той започва да плаче. Не му се налага да се преструва. Скръбта му е съвсем истинска.

— Заради съвпадението във времето, Нико — обяснява Расбак. — Вие сте нагледал бебето в дванадесет и половина. Всички са съгласни по този въпрос.

— Е, и? — пита Нико.

— Е, аз разполагам със следи от гуми от непознат автомобил, който наскоро е бил във вашия гараж. И свидетел, който е видял кола да се отдалечава по алеята зад вашата къща, откъм вашия гараж, в 00:35 през нощта.

— Какво общо има това с мен? — казва Нико. — Няма откъде да знаете, че тази кола има нещо общо с изчезването на Кора.

Също толкова лесно биха могли да я изнесат през входната врата в един часа.

— Сензорът за движение в задния двор е бил изключен. Вие сте бил в къщата в дванадесет и тридесет. От посоката на вашия гараж по алеята се е отдалечила кола в 00:35. Кола с изключени фарове.

— Това ли е всичко, с което разполагате?

— Няма никакви следи от присъствието на непознати хора в къщата. Според мен вие сте изнесъл бебето от къщата в гаража.

Нико не казва нищо.

— Знаем, че бизнесът ви има финансови проблеми.

— Признавам, че това е вярно. Мислите ли, че е достатъчна причина да отвлека собственото си дете?

— Ставали са отвличания и за по-малко — отговаря следователят.

— Добре тогава, нека да ви кажа нещо — започва Нико и се привежда напред. — Аз обичам дъщеря си повече от всичко друго на света. Обичам и съпругата си и съм изцяло посветен на това и двете да бъдат добре.

Той се обляга назад. Внимателно се замисля, преди да продължи:

— Освен това родителите на съпругата ми са много богати и винаги досега са проявявали голяма щедрост. Сигурно ще подскочат от радост, ако Мей ги помоли за пари. Тогава защо, по дяволите, да отвличам собственото си бебе?

Расбак го наблюдава с присвити очи.

Нико осъзнава колко е важно да успее да ги убеди, че наистина вярва в това, че могат да получат пари от родителите на Мей, стига само Мей да ги помоли. Тогава той няма да има мотив за престъплението.

— Ще разпитам тъста и тъщата ви. Както и съпругата ви. И всички, които някога са били в контакт с вас.

— Разпитвайте си колкото си искате — отговаря Нико.

Дава си сметка, че се държи като задник и не реагира по най-добрия начин, но не може да се преодолее.

— Може ли да си тръгвам?

— Да, можете да си тръгвате — казва следователят. — Този път, да.

— Да си намеря ли адвокат? — пита Нико.

— Това си е ваша работа — отговаря следователят и става от мястото си, за да даде знак, че разпитът е приключил.

Расбак се отправя обратно към своя кабинет, за да помисли. Инстинктите му подсказват, че Нико е виновен. Смята, че е планирал всичко. Според него Нико е взел бебето от креватчето в дванадесет и половина, изнесъл го е през задния вход и е отишъл в гаража, където го е оставил в неизвестната кола. След това съучастникът е откарал бебето на предполагаемо сигурно място. Нико се е върнал на празненството и се е опитал да се държи колкото се може по-нормално. Расбак е убеден, че го е направил заради парите от откупа и съпругата му вероятно не участва в неговия замисъл. Тя не изглеждаше наясно с финансовите проблеми на Нико.

Ако това наистина е било нагласено отвличане, инсценирано от съпруга, той очевидно се е свързал с неприятни типове, които са се възползвали. Расбак почти изпитва съчувствие към него. И със сигурност съчувства на жена му. Ако Нико е организирал всичко и са го измамили, детето му вероятно вече е мъртво, парите са изчезнали, а полицията го подозира за отвличането — целият му живот е съсипан. За него е истинска мистерия как изобщо успява да се държи.

Но следователят не е съвсем сигурен във всичко това. Проблемът за бавачката продължава да го тормози. Както и въпросът, продиктуван от здравия разум: защо човек, който би могъл да се сдобие с тези пари, като просто помоли за тях, ще рискува всичко с нещо толкова глупаво и рисковано като отвличане?

Време е да разпита родителите на Мей.

А на сутринта отново ще говори със самата Мей.

Расбак ще разкрие всичко. Просто е въпрос на време.

Мей и Нико отново са у дома си. В къщата са само те двамата, техният ужас, скръбта им и най-лошото, което могат да си представят. Трудно е да се каже кой от двамата е по-съсипан: Нико, който тайно от всички носи отговорността за връхлетялата ги трагедия, или Мей — скърбящата, разстроена майка. И двамата се измъчват от това, че не знаят какво се е случило с детето им и предполагат най-лошото. Нито един от тях не вярва, че Кора още е жива. Всеки се преструва заради другия, че тя е жива и някак ще се върне при тях. Те не са честни един с друг. Няма как да бъдат.

Мей не знае защо не обвинява Нико повече, отколкото го прави. Когато отвлякоха бебето им, тя обвиняваше съпруга си с цялото си сърце, че я бе убедил да го оставят вкъщи само. Ако го бяха взели със себе си у съседите, това нямаше да се случи. Тя си казваше, че ако Кора не се върне невредима, никога няма да му прости.

И все още не му е простила. Но ето ги тук. Мей не знае защо продължава да се държи за него, но го прави. Може би защото няма за какво друго да се хване. Вече дори не знае дали го обича. Защото никога няма да му прости и заради Синтия.

Вероятно се държи за него, защото никой друг не може да сподели или да разбере нейната болка. Или защото той, ако не друго, поне вярва в нея. Той знае, че тя не е убила тяхното дете. Сигурно беше единственият напълно убеден в невинността ѝ, още преди да се появи бодито. Дори собствените ѝ родители може би я подозираха. Без съмнение, майка ѝ я подозираше, докато бодито не пристигна по пощата.

Двамата си лягат и остават будни дълго време. Най-сетне Нико, съвсем изтощен, се предава на неспокоен сън. Но Мей е твърде разтревожена, за да заспи. В крайна сметка става от леглото, слиза на долния етаж и безцелно обикаля къщата, обзета от все по-голямо безпокойство.

Започва да претърсва къщата, но не знае какво търси и това я тревожи все повече и повече. Движенията и мислите ѝ стават все по-припрени. Издирва уличаващо доказателство срещу неверния си съпруг, но освен това издирва и своето дете. Отново усеща как границите в съзнанието ѝ се размиват както преди.

Понякога я обзема чувство на празнота, сякаш не е съвсем свързана с настоящия момент. Все още го изпитва, за много кратко време. Някаква друга част от съзнанието ѝ установява контрол върху нея и тя не е отговорна за това, което се случва. Тя осъзнава, че е минало време, но не може да си спомни какво е станало.

Но този път мислите ѝ просто се забързват. Започва да разсъждава нелогично, все едно вярва в необяснимото и вълшебното. В такива моменти нещата придобиват по-голям смисъл за нея като в сън. Едва когато сънят свърши, човек осъзнава колко необичайно е било всичко и как всъщност не е имало никакъв смисъл.

Тя не е открила съобщения от електронната поща на Синтия на лаптопа на Нико, нито непознато дамско бельо в къщата. Не е намерила касови бележки от хотелски стаи или рекламни кибритчета от непознати барове. Попаднала е на притеснителна финансова информация, но в момента това не я тревожи. Тя иска да знае какво се случва между Нико и Синтия и какво общо има това с изчезването на Кора. Дали Синтия не е отвлякла Кора?

Колкото повече мисли Мей за това в сегашното си разстроено състояние на ума, толкова по-логично ѝ се струва. Синтия мрази деца. Тя е от онези хора, които са в състояние да направят нещо лошо на дете. Студенокръвна е. И не харесва Мей. Иска да ѝ причини вреда. Синтия иска да отнеме съпруга и детето на Мей само за да види какво ще ѝ причини, само защото има възможност да го направи.

Най-сетне тя се докарва до състояние на пълно изтощение и заспива на дивана в дневната.

Мей се събужда рано на следващата сутрин и взима душ, преди Нико да разбере, че е спала на дивана. Облича се като в транс, изпълнена с ужас. Тя никога повече няма да види детето си.

Мисълта за полицията я парализира. Измъчват я кошмари за това, че отново е на разпит при онзи ужасен следовател. Той няма представа къде е тяхното бебе, но явно си мисли, че те знаят. Вчера, след като взе показания от Нико, следователят поиска от нея тази сутрин пак да отиде в управлението, за да я разпитат. Тя не иска да ходи. Не знае защо той пак държи да говори с нея. Струва ѝ се безчувствено чудовище.

Нико я гледа как се облича от леглото с безизразно лице.

— Трябва ли да ходя? — пита го тя.

Ако има как, няма да отиде. Не знае какви са правата ѝ. Дали може да им откаже?

— Не мисля, че си длъжна — отговаря Нико. — Не знам, може би е време да говорим с адвокат.

— Но това ще направи лошо впечатление — казва притеснено Мей. — Няма ли?

— Не знам — отвръща Нико. — Според мен вече е късно да направим добро впечатление.

Тя пристъпва към леглото и поглежда надолу към него. Сърцето ѝ щеше да се скъса да го гледа толкова изтормозен, ако вече не беше на парчета.

— Май трябва да говоря с моите родители. Те могат да ни намерят добър адвокат, ако се наложи. Макар че според мен е абсурдно дори да си мислим, че ще ни потрябва такъв.

— Това може би не е чак толкова лоша идея — отговаря несигурно Нико. — Както ти казах снощи, той явно все още ни подозира. Очевидно си мисли, че ние сме инсценирали цялото нещо.

— Защо мисли така? — пита Мей с нарастваща тревога. — Само защото по алеята е минала някаква кола по същото време, когато ти отиде да нагледаш Кора?

— Не знам.

— Ще отида — казва Мей. — Той иска да бъда там в десет часа.

Нико кимва уморено.

— Ще дойда с теб.

— Няма нужда да идваш — отвръща му несигурно Мей. — Мога да се обадя на майка ми.

— По-добре да дойда аз. Почакай да се облека и ще те придружа.

Мей е благодарна. Не иска да се обажда на майка си и не вярва, че ще се справи сама. Освен това си мисли, че е важно да ги виждат заедно с Нико, така че да изглеждат обединени.

Пред къщата се събират репортери; всъщност сега са повече от всякога. След провалената размяна интересът към случая отново се събуди. Похитителите, които бяха избягали с парите, изчезналото бебе, за което се предполагаше, че е мъртво, липсата на всякакви улики — от всичко това излизаше страхотна история.

Мей и Нико трябва да си пробиват път между репортерите, за да стигнат до колата си. Докато се движат към полицейското управление, някои от репортерите тичешком се качват в собствените си коли и карат след тях.

Мей се взира през прозореца с мълчаливо отчаяние. Не може да разбере как медиите са толкова безчувствени. Нима нито един от тези репортери няма собствени деца? Не могат ли да си представят поне за миг какво е да не знаеш къде е бебето ти? Да се страхуваш от най-лошото? Да лежиш буден посред нощ и да виждаш разкъсаното ѝ безжизнено телце всеки път, когато затвориш очи? Те сякаш нямат никаква представа за това. Събират се пред къщата като глутница хиени. Според нея поведението им е отвратително. Те не преживяват това, през което минава тя. Успяват да се разграничат от лошите неща, които отразяват.

Когато стигат до полицейското управление, репортерите не могат да ги последват вътре. Тя изпитва облекчение от това, че вече ги няма, но да види полицейското управление отвътре, е още по-лошо. Усещането е сюрреалистично. Струва ѝ се, че е стояла тук толкова продължително и толкова скоро, все едно току-що си е тръгнала. Мей чувства как се напряга отвътре. Иска ѝ се да избяга. Но Нико е до нея и я подкрепя.

— Всичко е наред — прошепва той в ухото ѝ. — Може да се опитат да те извадят от релси, но ти знаеш, че не сме направили нищо лошо. Аз ще бъда отвън и ще те чакам.

Той леко и окуражаващо ѝ се усмихва. Тя се извръща, за да продължи, но Нико я дръпва обратно за ръката.

— Може би ще се опитат да ни обърнат един срещу друг, Мей. Може да ти кажат нещо за мен, нещо лошо.

— Какво лошо нещо?

Той свива рамене:

— Не знам. Просто бъди внимателна. Не им позволявай да те манипулират.

Мей кимва, но сега се чувства по-разтревожена отпреди.

В този момент към тях се приближава следовател Расбак. Не се усмихва, когато казва:

— Благодаря ви, че дойдохте. Насам, моля.

Той я отвежда в друга стая — същата, която са използвали за разпита на съпруга ѝ — и оставя Нико сам в чакалнята. Мей спира на вратата на стаята, обръща се и поглежда мъжа си, който се усмихва притеснено.

Тя влиза в стаята.

Деветнадесета глава

Мей сяда на мястото, което ѝ предлагат. Когато се отпуска на стола, усеща как коленете ѝ омекват. Предлагат ѝ кафе, но тя се опасява, че ще го разлее. По-притеснена е, отколкото последния път, когато я разпитваха. Чуди се защо са толкова подозрителни към тях. Ако не друго, подозренията на полицията трябваше да отслабнат, след като двамата с Нико получиха бодито по пощата и им откраднаха парите. Очевидно някой друг държи дъщеричката им или вече я е убил. Тогава защо се притеснява толкова от полицията?

— Много съжалявам — започва следователят. — За вчера.

Тя не отговаря. Устата ѝ е пресъхнала.

— Отпуснете се, моля ви — казва меко Расбак.

Тя кимва притеснено, но не може да се отпусне. Не му вярва.

— Имам само няколко въпроса за вчера — продължава той.

Тя отново кимва и свива устни.

— Защо не се свързахте с нас, когато получихте плика по пощата? — пита следователят.

Задава въпроса сравнително дружелюбно.

— Помислихме си, че е твърде рисковано — отговаря Мей.

Гласът ѝ е несигурен.

— В бележката пишеше да не замесваме полицията.

Тя се протяга към чашата с вода на масата. Ръката ѝ трепери, докато я поднася към устните си.

— Така ли си помислихте? — пита Расбак.

— Да.

— Защо пипахте бодито толкова много? Всички следи, които можехме да открием, за съжаление вече са унищожени.

— Да, знам, съжалявам. Не бях на себе си. Усещах миризмата на Кора по него, така че го разнасях навсякъде със себе си и дишах в плата, за да я почувствам по-близо до мен.

Тя се разплаква.

— Връщаше ми толкова много спомени за нея. Можех да се престоря, че си е в креватчето и спи. Все едно нищо не се беше случило.

Расбак кимва и казва:

— Ще направим всякакви възможни изследвания на дрехата и бележката.

— Мислите ли, че е мъртва? — промълвява Мей вцепенена, като го гледа право в очите.

Следователят отвръща на погледа ѝ.

— Не знам. Може би все още е жива. Няма да спрем да я издирваме.

— Трябва да продължавате да я търсите! — проплаква Мей.

— Ще го направим — отговаря Расбак.

Мей взима салфетка от кутията на масата и попива очите си.

— Разкажете ми за вашия съпруг — подканва я Расбак.

— Какво за моя съпруг?

— Какъв човек е?

— Добър човек — отговаря твърдо Мей. — Любящ и мил, грижи се за семейството. С висок морал и много трудолюбив. Той е най-доброто, което ми се е случвало, с изключение на Кора.

— Грижи се за семейството, така ли?

— Да.

— Защо казвате, че се грижи за семейството?

— Защото е вярно — тросва се Мей.

— Не е ли вярно също и това, че всъщност вашите родители са му помогнали да влезе в бизнеса? А вие самата ми казахте, че вашите родители са платили за къщата ви.

— Един момент — прекъсва го Мей. — Моите родители не са му „помогнали да влезе в бизнеса“, както се изразихте. Нико има дипломи по програмиране и бизнес. Той започна собствения си бизнес. Родителите ми просто инвестираха в него. И бизнесът му е много добър. Не можете да кажете нищо лошо за Нико като бизнесмен.

В мига, в който казва това, Мей бегло се сеща за финансовата информация, на която е попаднала в компютъра на Нико онзи ден. Тогава не е погледнала по-подробно и не го е питала за това; сега се чуди дали току-що не е излъгала полицията.

— Вярвате ли, че вашият съпруг е честен с вас?

Мей се изчервява. Мрази се за това, че се издава по този начин. Не бърза да отговори:

— Вярвам, че е честен с мен… през повечето време.

— През повечето време? Честността не е ли нещо, което би трябвало да се отнася за цялото време? — пита Расбак.

— Аз ви чух — признава изведнъж Мей. — В нощта след отвличането. Бях в горния край на стълбището. Чух ви да обвинявате Нико за това, че се е натискал със Синтия. Тя е казала, че Нико я е свалял, а той го отрече.

— Съжалявам, нямах представа, че ни слушате.

— И аз съжалявам. Иска ми се да не знаех за това.

— Мислите ли, че той е отправил сексуално предложение към Синтия, или смятате, че е станало обратното, както твърди Нико?

Мей усуква салфетката в ръцете си и нещастно проронва:

— Не знам. И двамата имат вина.

Думите излизат от устата ѝ, преди да се замисли:

— Никога няма да простя нито на единия, нито на другия.

— Да се върнем малко назад — предлага Расбак. — Казахте, че вашият съпруг се грижи за семейството. Той споделя ли с вас как върви неговият бизнес?

Тя продължава да усуква кърпичката, като я къса на парчета в ръцете си.

— Аз не се интересувам особено от бизнеса — казва Мей, за да избегне директния отговор. — Отначало къщата, а после и бебето поглъщаха цялото ми внимание. Не съм от хората, които разбират от бизнес.

— Нико опитвал ли се е да сподели с вас как върви неговият бизнес?

— Всъщност не.

— Не смятате ли, че това е малко странно? — пита Расбак.

— Съвсем не — отговаря Мей, като в същото време си мисли, че наистина е странно. — Така правеха и моите родители. Татко се занимаваше с бизнеса, а майка ми никога не се интересуваше от него. У дома никога не се говореше за бизнес.

— Следите от гуми в гаража ви… не отговарят на гумите на вашата кола — казва Расбак. — Някой е използвал вашия гараж непосредствено преди отвличането. Вие сте видяла бебето в креватчето в полунощ. Нико е бил у вас с бебето в дванадесет и половина. Разполагаме със свидетел, който е видял кола да се отдалечава от вашия гараж по алеята в 00:35 часа. Няма никакви следи някой друг да е бил в къщата. Може би Нико е взел бебето в дванадесет и половина и го е изнесъл при съучастника си, който го е чакал в колата си във вашия гараж.

— Това е абсурдно! — заявява Мей.

— Имате ли представа кой би могъл да бъде този съучастник? — настоява Расбак.

— Това е абсурдно — повтаря Мей.

— Наистина ли?

— Да. Нико не е отвлякъл Кора.

— Нека ви кажа нещо — продължава Расбак, като се привежда напред. — Бизнесът на вашия съпруг има финансови затруднения. Сериозни затруднения.

Мей усеща как пребледнява още повече. Някак вътре в себе си тя знаеше това, както и че Нико го крие от нея. И тя му беше съучастник, като му позволяваше да го крие. Тя не искаше да знае. Беше ѝ по-лесно да не знае. Двамата бяха обединени в отрицанието си. Какво друго беше укривал от нея?

— Така ли? — пита Мей.

— Опасявам се, че да.

— Честно казано, господин следовател, не ме интересува особено дали бизнесът му има финансови затруднения. Бебето ни е изчезнало и вероятно е мъртво. Какво ни интересуват парите?

— Просто… — започва Расбак и спира, все едно си е променил решението какво иска да каже.

— Какво?

— Просто аз виждам някои неща във вашия съпруг, които вие може би не виждате.

Мей не иска да се хване на тази примамка. Но следователят чака търпеливо и оставя тишината да се задълбочи. Тя няма друг избор, освен да попита:

— Какви например?

— Не смятате ли, че той донякъде ви манипулира, като не е честен с вас по отношение на своя бизнес?

— Не, не и ако не проявявам никакъв интерес към него. Вероятно се е опитвал да ме предпази, защото бях депресирана.

Расбак не казва нищо.

— Нико не ме манипулира — настоява Мей.

— А какво ще ми споделите за отношенията между Нико и вашите родители? Между Нико и баща ви?

— Вече ви казах, те не се харесват. Търпят се заради мен. Но вината за това е на моите родители. Каквото и да направи Нико, то все не е достатъчно добро за тях. За когото и да се бях омъжила, щеше да бъде така.

— Как смятате, каква е причината за това?

— Не знам. Просто са си такива. Искат да правят всичко вместо мен и съдят всички останали. Може би защото съм единствено дете. Държат да контролират всичко. Никога не са се доверявали на преценката ми.

— А защо никога не са се доверявали на преценката ви?

Тези въпроси предизвикват все по-силно раздразнение у Мей.

— Не зная — казва тя и яростно усуква салфетката. — Във всеки случай, това за бизнеса няма никакво значение. Моите родители са фрашкани с пари. Те винаги могат да ни помогнат, ако имаме нужда.

— Но биха ли го направили наистина?

— Разбира се. Ще трябва само да ги помоля за това. Родителите ми никога не са ми отказвали нищо. Извадиха пет милиона долара за Кора, без да се замислят.

— Да, така е — съгласява се следователят.

Той помълчава малко, преди да продължи:

— Разговарях с доктор Лъмсден.

Мей не отговаря. Усеща как кръвта се оттича от лицето ѝ, но си налага да изправи гръб на облегалката. Знае, че той блъфира. Няма начин нейният психиатър да каже нещо за нея на следовател от полицията. Срещу нея дори не е повдигнато някакво обвинение.

— Не искате ли да знаете какво ми каза тя за вас? — пита Расбак.

— Не ви е казала нищо за мен — отговаря Мей. — Тя няма право на това. Тя е моят психиатър и вие го знаете много добре. Защо си играете с мен по този начин?

— Права сте. Не мога да накарам вашия психиатър да наруши лекарската тайна. Тя отказа да разговаря с мен.

Мей се обляга назад на стола си и раздразнено, но самодоволно се усмихва на следователя.

— Но се питах дали вие самата не искате да ми кажете нещо — продължава той.

— Защо бих искала да говоря с вас за моите часове при психиатъра ми? Това не ви влиза в работата, по дяволите — казва остро Мей. — Имам лека форма на следродилна депресия, както много други млади майки. Това не означава, че съм направила нещо лошо на бебето си. Не искам нищо повече от това да си я върна.

— Просто… съществува вероятността Нико да е организирал да вземат бебето, за да ви предпази, в случай че все пак сте ѝ направила нещо лошо.

— Тогава как си обяснявате факта, че получихме бодито по пощата, както и това, че онези двама мъже са взели парите?

— Нико може да е инсценирал отвличането, след като бебето вече е било мъртво.

Тя го поглежда невярващо.

— Това е абсурдно! И аз не съм направила нищо лошо на детето си, господин следовател.

Расбак върти писалката между пръстите си, без да откъсва очи от нея.

— По-рано тази сутрин повиках на разпит майка ви.

Мей усеща как пребледнява.

Двадесета глава

Расбак внимателно наблюдава Мей. Бои се, че тя може да припадне. Предлага ѝ вода и изчаква цветът на лицето ѝ да се върне.

Естествено, че не беше стигнал доникъде с психиатъра. Нямаше какво да направи по този въпрос. Беше с вързани ръце. Можеше най-много да говори със специалисти, които не са я лекували, а те можеха най-много да направят предположение за нейното заболяване на базата на предписаните ѝ лекарства и медицинското ѝ досие. Но той нямаше достъп до нейното досие, така че и това беше проблем.

Не беше постигнал нищо повече и с майката, но Мей очевидно се страхуваше, че тя му е казала нещо. Значи криеше. Какво? Какво знаеше майката?

— Какво си мислите, че ми е казала? — пита Расбак.

— Не мисля, че ви е казала нещо — отговаря остро Мей. — Няма нищо за казване.

Той я гледа в продължение на няколко секунди. Мисли си колко е различна от майка си, която прави впечатление на безобидна богата жена, заета с обществена дейност и благотворителност, но в действителност е много по-лукава от дъщеря си. Очевидно по-малко емоционална, с по-трезво мислене. Тя беше влязла в стаята за разпити, беше се усмихнала ледено и след това му бе заявила, че няма какво да му каже. Разпитът беше особено кратък.

— Тя не спомена, че ще идва тази сутрин — казва Мей.

— Така ли?

— Какво ви е разказала? — пита Мей.

— Права сте, не ми е казала нищо — признава Расбак.

Мей се усмихва за пръв път от началото на разпита, но усмивката ѝ е горчива.

Расбак приключва разпита и тя излиза при Нико във фоайето. Нико я прегръща през кръста и я отвежда до паркинга, където ги очаква семейното ауди.

На тръгване Мей усеща погледа на следователя. Той не казва нищо, докато двамата с Нико излизат от полицейското управление. Но след като сядат в колата и потеглят, тя обявява:

— Мисля, че вече е време да си намерим адвокат.

Расбак ги е захапал като куче кокал и не прилича на човек, който ще се откаже. Мей и Нико са отлагали наемането на адвокат, защото не искат да създават лошо впечатление. Не им се ще да изглеждат виновни и държат да окажат пълно съдействие на полицията. Но вече са стигнали до момента, в който виждат, че с тях се държат като със заподозрени, въпреки че не са им повдигнали обвинения.

Нико се тревожи какво е станало по време на разговора между Мей и Расбак. Беше пребледняла, когато излезе, и очевидно бе разстроена. Нещо я е разтърсило достатъчно силно, за да я накара да поиска да си намерят адвокат, при това възможно най-бързо. Той се опита да разбере какво беше казала по време на разпита, но тя отговаряше неясно и уклончиво. Нищо от това, което бе споменала, не налагаше да си намерят адвокат незабавно.

Какво криеше?

Мей искаше да се обади на родителите си да дойдат, за да го обсъдят заедно. Нико ѝ отговори, че могат да си намерят адвокат и без помощта на майка ѝ и баща ѝ. Мей с равен глас отвърна, че всеки добър адвокат ще очаква солиден хонорар. И така, родителите ѝ бяха поканени.

За никого не е особена изненада, че те вече са проучили кои са най-добрите адвокати на пазара.

— Съжалявам, че се стигна дотук, Мей — казва сериозно баща ѝ.

Тя, Нико и нейните родители седят около масата в кухнята. Мей е направила безкофеиново кафе.

— Смятаме, че е добра идея да имате адвокат — добавя майката ѝ. — Не бива да се доверявате на полицията.

Мей се обръща към нея:

— Защо не ми каза, че са те повикали на разпит тази сутрин?

— Нямаше нужда и не исках да те тревожа — отговаря майката. — Казах им само името си и това, че нямам какво повече да споделя. Стоях в полицейското управление общо около пет минути.

— Те разпитваха и мен — обажда се Ричард. — Но и аз не им казах нищо. Имам предвид какво изобщо бих могъл?

Нико усеща как страхът го пронизва. Бащата не го харесва. Той няма доверие на Ричард. Но дали Ричард би казал нещо на полицията, за да му забие нож в гърба?

Бащата продължава:

— Не са ви повдигнали обвинения и не мисля, че ще го направят — не виждам как биха могли. Но смятам, че е добра идея да имате адвокат. Ако ви представлява елитен адвокат, може би ще престанат да ви тормозят и да ви викат на разпити по всяко време на денонощието. Вместо това ще се съсредоточат върху задачата да открият кой в действителност е отвлякъл Кора.

По време на цялото съвещание около кухненската маса Ричард нито веднъж не е погледнал към Нико. Всички са забелязали това. Но никой не го е отбелязал по-внимателно от самия Нико. „Какво стоическо поведение“, мисли си той. „Нито веднъж не е споменал за това, че изгубих неговите пет милиона долара. Няма и нужда.“ Но Нико знае какво си мисли Ричард. „Моят некадърен зет пак обърка всичко.“ Представя си как Ричард седи в лъскавия си клуб, отпива от скъпото си питие и разказва на богатите си приятели за него. За своя зет, от когото няма никаква полза. За това как Ричард е изгубил любимото си единствено внуче и пет милиона от доларите си, изкарани с пот на челото, защото Нико не става за нищо. А още по-лошото е, че този път Нико си дава сметка, че всичко това е вярно.

— Всъщност — продължава Ричард, — ние си позволихме да ви наемем адвокат от тази сутрин.

— Кого? — пита Мей.

— Обри Уест.

Нико вдига очи към него.

— Наистина ли?

Всички ясно виждат, че е останал шокиран от тази новина.

— Да му се не види, той е най-добрият адвокат по наказателни дела в цялата страна — възкликва Ричард, като повишава тон. — И ние му плащаме хонорара. Някакъв проблем ли имаш с това?

Мей настойчиво гледа Нико и мислено го умолява да не възразява и да приеме този подарък.

— Може би — отговаря Нико.

— Какво лошо има в това да наемем най-добрия адвокат? — пита Мей. — Не се тревожи за парите, Нико.

— Не се тревожа за разходите — отговаря съпругът ѝ. — Просто това ми се струва малко прекалено. Все едно сме виновни и наистина имаме нужда от най-добрия адвокат в страната, дявол да го вземе! Обри Уест е известен с това, че защитава обвинени в убийство в дела с широк обществен отзвук. Така не изглеждаме ли като другите му клиенти? Не създаваме ли погрешното впечатление?

Около масата се възцарява мълчание, докато обмислят казаното. Мей е притеснена. Не се е замисляла за това.

— Той успява да измъкне от затвора много виновни хора. И какво? Това му е работата — възразява Ричард.

— Какво искаш да кажеш? — пита Нико донякъде заплашително.

Мей изглежда така, все едно всеки момент ще ѝ прилошее.

— Да не мислиш, че ние сме го направили?

— Разбира се, че не! Това е абсурдно — отговаря Ричард, като почервенява. — Просто се отнасям практично към проблема. Защо да не се възползвате от най-добрия възможен адвокат? Полицията определено не е на ваша страна.

— Разбира се, че нямате нищо общо с изчезването на Кора — намесва се майката на Мей, без да гледа към нито един от двамата. — Но медиите ви представят в най-черни краски. Той може да успее да сложи край на това. Също така смятам, че сте подложени на тормоз и от полицията, защото не ви обвиняват в нищо, но непрекъснато ви викат на разпит под претекст, че го правите доброволно. Според мен това трябва да спре.

— От полицията не са ви предявили обвинения и не разполагат с нищо срещу вас, така че може би ще ви оставят на мира — добавя Ричард. — Но вече имате адвокат, ако ви потрябва.

Мей се обръща към Нико:

— Мисля, че трябва да се възползваме.

— Да, добре — отговаря Нико. — Както кажеш.

Синтия и Греъм спорят от няколко дни. Той иска да не правят нищо, да се преструват, че видеозаписът не съществува, или за предпочитане направо да го унищожат. Така е най-сигурно. Тревожи се, защото в действителност знае, че най-правилното нещо, което биха могли да направят, е да отидат в полицията. Но да записваш хора, които правят секс, без тяхно знание, е незаконно. На записа се вижда Синтия, седнала в скута на Нико, и двамата явно се забавляват. Ако повдигнат обвинения срещу него и Синтия, това ще бъде катастрофално за кариерата му. С амплоато му на правителствен служител на най-високо равнище ще бъде свършено.

Синтия не се интересува какво е правилно и какво не е. Най-важното за нея е това, че на записа се вижда как Нико влиза в къщата си в 00:31 часа в нощта на отвличането и излиза оттам в 00:34 с бебето на ръце. Той изнася бебето през задния вход и го внася в гаража. Бави се в гаража около минута, а после отново се показва в обсега на видеокамерата, когато влиза в двора на семейство Стилуел. Малко след това започва и еротичният филм.

Греъм беше ужасен от откритието, че Нико бе отвлякъл собственото си дете, но освен това беше нерешителен и протакаше. Искаше му се да постъпи правилно, но не искаше да се забърква в неприятности. А сега вече беше твърде късно да се обърнат към полицията. Щяха да ги попитат защо са се забавили толкова. Щяха да загазят още по-сериозно, отколкото с това, че използваха скрита камера, за да записват сексуални актове — укрили са следи на отвличане, възпрепятствали са разследването или нещо подобно. Затова Греъм искаше да се престори, че записът не съществува. И беше предложил да го унищожат.

Така или иначе, Синтия също има свои мотиви да не се обръщат към полицията. Тя разполага с информация, която струва нещо.

Ще каже на Нико за записа. И не се съмнява, че той ще ѝ плати солидно за него. Няма нужда да споменава на Греъм за това.

Безсърдечно е, но какъв пък трябва да е човек, за да отвлече собственото си дете? Така му се пада.

Двадесет и първа глава

Нико и Мей седят на кухненската маса и се опитват да закусват. Препечените им филийки стоят почти недокоснати. И двамата живеят най-вече на кафе и отчаяние.

Нико мълчаливо чете вестника. Мей гледа през прозореца към задния двор, без да вижда нищо. Някои дни не може да събере сили за вестника и го пита как изобщо успява да го чете. В други дни го преглежда от първата до последната страница в търсене на всичко, свързано с отвличането. Но в крайна сметка прочита всяка статия. Не може да не го направи. Това е като болезнен сърбеж, на който не може да устои.

Мей открива, че да четеш за себе си във вестника е изключително странно преживяване. Въздейства объркващо. И е още по-странно, защото отпечатаното често е невярно и така четенето става още по-откачено преживяване, особено за човек, който понякога се затруднява да определи кое е реално и кое — не.

Нико изведнъж се сепва, докато чете.

— Какво има? — пита Мей.

Той не ѝ отговаря.

Мей бързо губи интерес към въпроса. Днес е един от дните, в които мрази вестника. Не иска да знае. Изправя се и изхвърля изстиналото си кафе в умивалника.

Нико чете със затаен дъх. Статията не е за отвличането, но всъщност е. Той е единственият, който би могъл да я свърже с отвличането, и сега яростно мисли какво да направи.

Той се взира в снимката, отпечатана във вестника. Той е. Няма никакво съмнение. Брус Нийланд, неговият съучастник, е открит мъртъв — жестоко убит — в една вила в затънтената част на планините Катскилс. Статията не съдържа почти никакви подробности, но вероятно става дума за обир с фатални последици. Главата на жертвата е разбита. Ако не беше снимката на убития, Нико никога нямаше да обърне внимание на краткия репортаж и ценната информация, която съдържа. Според вестника името на мъжа е Дерек Хониг.

Сърцето на Нико бие лудо, докато се опитва да свърже всичко. Брус — истинското име на когото съвсем не е Брус — е мъртъв. Статията не споменава кога е бил убит. Това може би обяснява защо Брус не се беше свързал с тях, когато трябваше, и не отговаряше на мобилния си телефон. Но кой го беше убил? И къде е Кора? Нико осъзнава, че неизвестният убиец сигурно е взел детето. А също и парите.

Трябва да съобщи в полицията. Ако тя открие убиеца на Брус — всъщност на Дерек — може би ще открият и Кора! Но как да им съобщи това, без да разкрие собствената си вина?

Нико започва да се поти. Вдига очи към жена си, която стои с гръб към него до умивалника в кухнята. Раменете ѝ са увиснали. Сърцето му се къса, когато я вижда такава. Кора му липсва също толкова много, колкото и на нея. Сърцето му е разбито от факта, че Кора я няма. Ако има някакъв шанс да си върне дъщерята, колкото и да е минимален, той трябва да поеме този риск. Трябва да съобщи в полицията.

Или това е глупаво? Каква беше вероятността малката Кора все още да е жива? Нали кучите синове бяха взели парите. Сигурно вече я бяха убили.

Мислите на Нико тревожно се стрелкат напред-назад. Може би, само може би, те все още не я бяха убили. Може би щяха да поискат още пари за нея. Ако имаше и най-малката вероятност тя все още да е жива, той беше длъжен да каже на Расбак за това. Но как? Как да го направи, без да замеси и себе си, по дяволите? Или ако се налага да се замеси, как да го стори, без да им даде някакво реално доказателство? Нека да го подозират, колкото си искат — той може да живее с това — но трябва да бъде сигурен, че не могат да докажат нищо. И Мей да продължи да му вярва.

Нико се опитва да премисли нещата от всички страни. Брус е мъртъв. Той не може да каже нищо за никого. А той беше единственият, който знаеше. Ако открият убиеца или убийците на Брус, дори Брус да им е казал, че Нико е замесен, това няма да представлява доказателство. Това е информация, основана на слухове. Няма никакво доказателство, че Нико я е изнесъл от креватчето и я е предал на Брус в гаража. Може би самият Брус я е изнесъл от креватчето.

Може би дори е добре, че Брус — или Дерек — е мъртъв.

Той трябва да съобщи на Расбак, но как? Докато се взира в снимката на мъртвеца, изведнъж му хрумва нещо. Ще каже на следователя, че е видял тази снимка във вестника и е разпознал човека на нея. Видял го е да се навърта пред къщата. И е забравил за него, докато не е видял тази снимка. Вероятно няма да му повярват, но не може да измисли нищо по-добро.

Той е съвсем сигурен, че никой не го е виждал заедно с Брус. И не смята, че някой може да направи връзка помежду им.

Няма да може да живее със себе си, ако не направи всичко възможно за Кора, при положение че има дори минимална вероятност тя да е жива.

Ще трябва да каже първо на Мей. Той продължава да мисли още минута, като се двоуми, и най-сетне проговаря:

— Мей.

— Какво?

— Виж това.

Тя го доближава и застава до рамото му, за да погледне надолу към вестника и снимката, която ѝ сочи с пръст. Разглежда снимката.

— Какво? — пита тя.

— Познаваш ли го?

Тя отново поглежда снимката.

— Не мисля. Кой е това?

— Сигурен съм, че съм го виждал — казва Нико. — Някъде наблизо.

— Къде си го виждал?

— Не съм сигурен, но ми изглежда познат. Сигурен съм, че съм го виждал наскоро, при това в квартала — около нашата къща.

Мей поглежда снимката по-внимателно.

— Знаеш ли, май и аз съм го виждала преди, но не се сещам къде.

„Още по-добре“, мисли си Нико.

Мей и Нико отиват в полицейското управление, без да се обадят предварително; Нико стиска вестника в ръка. Преди да тръгнат към управлението, той е отворил лаптопа си и е потърсил още информация за убийството на човека в сайтовете на всички вестници. Иска да избегне всякакви изненади.

Допълнителната информация, която е открил, не е много. Случаят не е привлякъл особено внимание. Убитият мъж е имал малък бизнес и е живеел сам. Разведен, без деца. Нико усети ледена тръпка, когато прочете това. Човекът, когото познаваше като Брус, му беше казал, че самият той има три деца и знае как да се грижи за едно бебе, а той му беше повярвал. Сега собствените му действия го шокират. Беше предал дъщеричката си на един абсолютен непознат и му се беше доверил да се грижи за нея. Как го беше сторил?

Преди да бъде убит, Дерек Хониг си беше взел отпуск, за да прекара известно време във вилата си. Никой не бе забелязал отсъствието му в продължение на няколко дни. Тялото му беше открито от жената, наета да почиства вилата веднъж седмично.

Следовател Расбак, повикан от дежурния полицай на входа, изглежда изненадан да ги види.

— Имате ли една минута? — пита го Нико.

— Разбира се — казва следователят и ги въвежда във вече познатата стая за разпити.

По пътя той повиква и още един полицейски служител, за да ги придружи. Четиримата сядат около масата. Атмосферата е напрегната.

Нико оставя вестника на масата пред Расбак и посочва с пръст снимката на убития.

Следователят поглежда снимката и преглежда съдържанието на кратката статия. После вдига поглед от вестника:

— Да?

— Познавам го — казва Нико.

Знае, че изглежда притеснен, макар че полага всички усилия да се престори, че не е така. Нарочно поглежда следователя в очите.

— Мисля, че съм го виждал наоколо през последните няколко седмици, преди да отвлекат Кора.

— Къде сте го виждал? — пита Расбак.

— Точно това е въпросът — увърта Нико. — Не съм сигурен. Но в мига, в който видях снимката, веднага се сетих, че съм го виждал наскоро, при това повече от веднъж. Мисля, че беше някъде около нашата къща. В нашия квартал — на нашата улица.

Расбак не откъсва поглед от него и свива устни.

— Мей също го разпозна — продължава Нико, като се обръща към жена си.

Следователят насочва вниманието си към Мей.

— Наистина го познавам — кимва Мей. — Виждала съм го преди, но не се сещам къде.

— Сигурна ли сте?

Мей отново кимва.

— Според мен е показателно, че и двамата го разпознаваме, не мислите ли? Както и фактът, че е бил убит? Мислите ли, че това може да има някаква връзка с отвличането?

— Възможно е — казва следователят. — Почакайте малко тук.

Расбак излиза от стаята.

Мей и Нико чакат мълчаливо. Не искат да разговарят помежду си в присъствието на другия полицейски служител. Нико полага съзнателни усилия, за да не се върти на мястото си. Иска му се да стане и да започне да кръстосва стаята. Минават почти двадесет минути, преди да се върне Расбак.

— Аз лично ще отида намясто веднага. Ако открия нещо, свързано с вашия случай, ще се свържа с вас.

— Може ли да дойдем? — пита изведнъж Нико.

Расбак го поглежда изненадано и поклаща глава.

— Боя се, че не.

— Как мислите, след колко време ще ни се обадите? — интересува се Нико.

— Не знам. Ще се свържа с вас веднага щом мога — обещава Расбак и бързо ги изпраща.

Расбак не е глупак. Той подозира, че по този начин Нико му съобщава, че убитият е бил неговият съучастник, и го моли за помощ, за да си върне детето. И двамата знаят, че може би вече е малко късно за това. И двамата знаят, че Нико е бил измамен. Но следователят ще се престори, че няма представа за всичко това. Расбак си дава сметка, че бебето сигурно е било живо, когато е напуснало дома на семейство Конти — иначе Нико нямаше да се обърне към него сега. По този начин майката се оказва извън подозрение — тя няма как да е убила бебето нарочно или неволно. Нико поема голям риск, но очевидно е отчаян. Следователят взима една служебна кола и потегля, нетърпелив да види какво ще открие на местопрестъплението в планините Катскилс.

Двадесет и втора глава

Нико и Мей нямат какво друго да правят, така че се прибират у дома. Той балансира по ръба на бръснача и го усеща. Мей е изтощена от постоянното мятане между надеждата и отчаянието. Сега им остава единствено да чакат. Може би полицията ще открие нещо, което да им помогне, на местопрестъплението в планините Катскилс.

Когато се прибират, Нико не може да си намери място. Кръстосва къщата. Започва да изнервя Мей с това. Двамата си говорят троснато.

— Мисля да отида до офиса — казва изведнъж. — Оставих нещата там да се случват от само себе си. Трябва да се разсея малко.

— Добра идея — съгласява се Мей, която иска той да се махне от къщата.

И без това е достатъчно напрегната, а с него става още по-зле.

След като той излиза, Мей няма какво друго да прави, освен да чисти, а къщата вече е достатъчно чиста. Тя обикаля стаите, изпълнена с безпокойство, като се опитва да си спомни къде е виждала убития. Но не се сеща нищо.

Тъй като няма с какво друго да се занимава, започва да си мисли как да се изправи срещу Синтия. Днес разсъждава по-ясно. Не вярва, че тя е взела детето ѝ. Но много би искала да разбере какво се случва между Синтия и нейния съпруг. Сигурно се фокусира върху това, защото мисълта за него не е толкова болезнена, колкото тази какво става с детето ѝ.

Мей знае, че Синтия си е у дома. От време на време я чува от другата страна на общата стена между двете долепени къщи. Мей знае, че Греъм отново е заминал някъде по работа. Видя го да се качва в черната лимузина от летището с багажа си по-рано тази сутрин, докато гледаше през прозореца на спалнята. Би могла да отиде там, да каже на Синтия какво мисли за нея и да я предупреди да не се занимава със съпруга ѝ. Мей спира да обикаля къщата и се взира в общата стена на дневната, като се опитва да реши какво да направи. Синтия е от другата страна на тази стена.

Но днес няма кураж за това. Твърде е разстроена заради Кора. Освен това не смята, че Нико отново ще се доближи до Синтия. Тя е казала на следователя какво е чула, но не е питала Нико за това. А Нико не ѝ е споменал нищо. Двамата имат навика да не обсъждат трудни теми. Тя решава, че трябва да говори с Нико и да го накара да обещае, че повече няма да се занимава със Синтия. Тя не заслужава доверие. Приятелството им със семейство Стилуел е свършило. Ако се обърне към Нико с това, което знае, и му каже какво е чула от горния край на стълбите, той ще се почувства ужасно. Той вече се чувства ужасно. Тя не се съмнява, че оттук нататък ще стои по-далеч от Синтия. Няма защо да се притеснява по този въпрос.

Ако оцелеят в тази криза, ако останат заедно, ще се наложи да говори с Нико за Синтия, както и за неговия бизнес. Двамата ще трябва да станат по-честни един към друг.

Мей изпитва нужда да почисти нещо, но в къщата вече не се вижда нито едно петънце. Странно е колко енергия усеща в себе си в този момент, в средата на деня, подхранвана от тревога и адреналин. Когато Кора все още беше при нея, тя едва се влачеше. Някъде по това време вече се молеше на небесата на Кора да ѝ се доспи малко. От гърдите ѝ се отронва стон.

Трябва да си намери някаква работа. Тя започва от фоайето пред входната врата, като се заема да почисти старинната решетка от ковано желязо, която скрива въздухопровода. Извитите железни орнаменти са покрити с прах и трябва да се почистят на ръка. Тя донася кофа с топла вода и един парцал, сяда на пода до входната врата и започва да чисти. Това я успокоява.

Докато седи там, пристига пощата и се изсипва като водопад през процепа във вратата право на пода около нея. Това я стряска. Тя поглежда купчината писма и застива. Още послания, изпълнени с омраза. Не може да ги понесе. Ами ако има нещо друго? Оставя влажния парцал, избърсва ръцете си в крачолите на джинсите и преглежда пликовете. Нито един няма етикет с отпечатан адрес, както беше на плика със зеленото боди. Мей осъзнава, че е сдържала дъха си, и най-сетне го изпуска от дробовете си.

Не отваря нито едно от писмата. Иска ѝ се да ги изхвърли всичките, но Нико я накара да обещае да ги пази. Той ги проверява едно по едно всеки ден, в случай че похитителите все пак се опитат да се свържат с тях. Не ѝ споделя какво е прочел в писмата.

Мей си взима кофата и парцала и се качва на горния етаж, за да почисти решетките там. Започва от кабинета в дъното на коридора. Този път сваля оригиналната декоративна решетка, за да я почисти по-лесно. Тогава вижда нещо малко и тъмно в тръбата на въздухопровода. Стресната, тя го поглежда по-отблизо, страхувайки се да не е умряла мишка или пък плъх. Но нещото не е плъх. А мобилен телефон.

Мей навежда глава между коленете си и се съсредоточава върху задачата да не припадне. Усеща пристъп на паническа атака, все едно цялата кръв се оттича от тялото ѝ; пред очите ѝ се въртят черни петна. След няколко мига усещането отслабва и тя надига глава. Поглежда мобилния телефон във въздухопровода. Част от нея жадува да сложи решетката обратно на мястото ѝ, да слезе долу, да си направи едно кафе и да се престори, че не е видяла нищо. Но тя не е страхлива по душа. Протяга ръка към телефона, който е залепен за вътрешната стена на въздухопровода. Здраво го дръпва и той остава в ръката ѝ. Някой го е залепил със сребристо тиксо.

Тя се взира в телефона в ръката си. Не го е виждала по-рано. Апаратът не е на Нико. Мей знае какъв е неговият мобилен телефон, а и той винаги го носи със себе си. Но не може да избяга от истината. Някой е скрил този мобилен телефон в тяхната къща и това не е била тя.

Нико има таен телефон. Защо?

Първата ѝ мисъл е за Синтия. Може би наистина имат извънбрачна връзка? Или е някоя друга жена? Той работи до късно. А в последно време Мей е дебела и депресирана. Но до онази вечер със Синтия тя никога не си беше помисляла, че той може да ѝ изневери. Може би е била съвсем сляпа, може би е била пълна глупачка. Съпругата винаги разбира последна за тези неща.

Телефонът изглежда нов. Тя го включва. Дисплеят светва. Значи поне батерията е заредена. Но сега я спира фактът, че не знае паролата. Трябва да нарисува фигура по светещите точки на дисплея, за да го отключи. А Мей не знае каква. Не знае дори паролата на мобилния телефон, който Нико носи със себе си. Тя прави няколко опита, но в крайна сметка телефонът се заключва, защото е сгрешила твърде много пъти поред.

Мей се опитва да разсъждава, но не е способна на нищо друго, освен на паника.

Следовател Расбак има доста неща, за които да мисли, докато пътува по дългия път към местопрестъплението в планините Катскилс. Припомня си разпита, който проведе по-рано през деня с Нико и Мей Конти. Почти е сигурен, че Мей не знае какво се случва всъщност. Но Нико — Расбак смята, че двамата с него са постигнали негласно споразумение, Нико знае, че според Расбак той е отвлякъл Кора и после е бил измамен. Убитият мъж очевидно има нещо общо с това. Той трябва да е мистериозният съучастник — онзи, който е бил зад волана на колата, минала по алеята в 00:35 часа. Следователят е възложил на някои от най-добрите си служители тази задача — да се опитат да открият някаква връзка между Нико и убития мъж, Дерек Хониг. Те проверяват щателно жертвата, като проследяват всички нейни познати. Може би ще открият някаква връзка, колкото и косвена да е тя, която да води към Нико. В интерес на истината, Расбак не се надява на това. Съпругът нямаше сам да дойде при него, ако допускаше, че може да бъде замесен. Но сега Дерек Хониг е мъртъв — вероятно Нико смята, че вече може да си позволи този риск, стига да има и най-малка вероятност да си върне детето.

Расбак е убеден, че мъжът обича дъщеря си и никога не е искал тя да пострада. Почти му дожалява за него. Но след това се сеща за бебето, което вероятно е мъртво, и за майката, която вече е съсипана, и цялото му съчувствие се изпарява.

— Завий тук — нарежда той на полицейския служител, който кара служебната кола.

Те слизат от шосето и известно време пътуват по черен път, на който не срещат нито една друга кола. Най-сетне стигат до отбивката. Полицейската кола се тресе и подскача по изровената алея за автомобили, обрасла с дървета и храсти, докато най-сетне не спира пред една обикновена наглед дървена вила, опасана с жълта полицейска лента за ограждане на местопрестъплението. На мястото вече има полицейска патрулна кола, която очевидно ги чака да пристигнат.

Спира и слизат.

— Следовател Расбак — представя се Расбак на полицейския служител, който ги очаква.

— Казвам се полицай Уот, господине. Насам.

Следователят се оглежда, без да пропуска нищо наоколо. Мястото е отдалечено и усамотено. През последните няколко километра не минаха покрай нито една друга вила. Постройката е на брега на малко изоставено езеро. Расбак си мисли, че мястото е идеално, за да се скрие отвлечено бебе за няколко дни.

Той влиза във вилата. Постройката е от седемдесетте години на миналия век, с грозен линолеум на пода в кухнята, пластмасова маса и старомодни шкафове.

— Къде беше тялото? — пита Расбак.

— Ето там — отговаря полицаят и посочва към дневната.

Стаята е обзаведена с мебели, които не си подхождат помежду си, изхвърлени от някое друго място. Няма място за съмнение къде е бил трупът. Кръвта е попила в стария бежов килим.

— С какво е извършено убийството?

— Изпратихме оръжието за изследване в лабораторията. Убиецът е използвал лопата. Ударил го е по главата с нея. Няколко пъти.

— Лицето все още разпознаваемо ли е? — пита Расбак.

— Смачкано е, но може да се разпознае.

Расбак си мисли дали да не закара Нико в моргата, за да го погледне. „Ето на това си играеш.“

— Е, каква е работната версия?

— На пръв поглед? Работим по версията за обир, който е завършил с фатални последици, но между нас казано, тук няма какво да се открадне. Естествено, не можем да знаем дали не е имало и нещо друго. Мястото е доста отдалечено. Възможно е да става въпрос за сделка за наркотици, която се е объркала.

— Или отвличане.

— Или отвличане. Но убийството изглеждаше малко лично, като се има предвид, че беше ударен многократно с лопатата. Искам да кажа, че нямаше никакво съмнение, че е мъртъв.

— И нямаше никакви следи от бебешки вещи? Пелени, биберони, такива неща?

— Не. Ако тук е имало бебе, човекът, който го е взел, е почистил много добре.

— Какво е правел с боклука?

— Предполагаме, че е изгарял част от него в печката, така че я проверихме, а освен това навън има открито огнище. Но тук нямаше никакъв боклук. Значи или нашият убит е ходил до бунището точно тази сутрин, или някой е почистил всичко. Най-близкото сметище е на тридесет километра оттук и там записват номерата на всички коли, които отиват да изхвърлят отпадъци — той не е ходил там през последната седмица.

— Значи не е обир. Никой не идва да извърши обир, не убива жертвата и след това разчиства целия ѝ боклук.

— Не.

— Къде е колата му?

— В лабораторията.

— Какъв модел е?

— С хибридно задвижване, тойота приус V. Черна.

„Бинго“, мисли си Расбак. Подозира, че следите от гумите ѝ ще съвпаднат със следите в гаража на семейство Конти. И независимо колко старателно са почистили боклука, ако бебето е било тук в продължение на няколко дни, трябва да са останали някакви следи от ДНК. Изглежда най-сетне са попаднали на първата си сериозна следа по случая с отвличането на малката Кора.

Може би все пак накрая ще стигнат донякъде. Само ако можеше да се отърве от усещането, че ще бъде твърде късно.

Двадесет и трета глава

Нико е в своя офис. Абсолютно сам. Той няма служители, които да работят в офиса, и сега е благодарен за това. Има нужда да си събере мислите.

Първо за срещата със следовател Расбак, на която бяха по-рано през деня с Мей. Расбак знае истината, той вече не се съмнява в това. Очите му сякаш пронизваха Нико и проникваха в най-съкровените му тайни. Все едно Нико сам се бе изправил и беше казал: „Ето го човека, с когото се уговорих да вземе Кора за няколко дни и да преговаря за парите от откупа. Сега е мъртъв. А аз изгубих контрол върху ситуацията.“. Той се пита защо Расбак не каза нищо за това пред Мей.

Но следователят сякаш предпочита да проверява подозренията си за всеки от тях насаме с другия. Това е ефективна техника, която създава недоверие помежду им. Може би Расбак отново ще се опита да привика Мей на разпит и да ѝ каже какво подозира за убития и за Нико.

Така или иначе, те вече имат адвокат. Адвокат, прочут с умението си да измъква хора, които трябва да горят в ада.

Сега Нико си дава сметка, че това е добре. Мей няма да ходи на повече разпити, ако адвокатът не присъства на тях. А Нико вече не се грижи за репутацията си; въпросът сега е как да не влезе в затвора и Мей да не разбере нищо.

Мобилният му телефон звъни. Той поглежда дисплея. Синтия е. Тази кучка. Защо му се обажда? Той се поколебава дали да вдигне, или да остави да се включи гласовата поща, но в крайна сметка отговаря.

— Ало? — казва студено.

Никога няма да ѝ прости за това, че излъга полицията.

— Нико — измърква Синтия, все едно нищо не е станало.

Все едно последните няколко дни изобщо не са се случвали и всичко си е същото както преди. Как му се иска това наистина да беше така.

— Какво има? — пита Нико.

Не иска да говори дълго с нея.

— Трябва да поговорим за нещо — продължава Синтия малко по-делово. — Можеш ли да дойдеш у нас?

— Защо? Искаш да ми се извиниш?

— Да се извиня ли?

— За това, че си излъгала полицията. Казала си им, че аз съм те свалял, но и двамата знаем, че ме сваляше ти.

— Съжалявам.

— Какво означава това, да му се не види? Съжаляваш, така ли? Имаш ли представа какви неприятности ми създаде?

— Може ли да го обсъдим?

— Защо трябва да го обсъждаме?

— Ще ти обясня, когато дойдеш — отговаря Синтия и прекъсва връзката.

Нико остава зад бюрото си в продължение на пет минути, като се опитва да реши какво да направи. Най-сетне се изправя, угася лампата и заключва вратата на офиса си. Не се чувства достатъчно сигурен, за да не ѝ обърне внимание. Синтия не е от жените, на които можеш да не обръщаш внимание. По-добре да разбере какво иска да му каже.

Когато пристига в собствения си квартал, Нико си дава сметка, че ако ще се вижда със Синтия, дори за няколко минути, по-добре Мей да не разбира за това. Така че не бива да паркира пред къщата. Ако остави колата в гаража, може първо да отиде до Синтия, минавайки през задния двор, а после да се прибере.

Той паркира аудито в собствения си гараж, минава през задния двор и портичката, която води към къщата на Синтия, и почуква на вратата. Чувства се така, все едно върши нещо потайно и грешно, все едно се крие от собствената си жена. Той не иска да го прави. Най-много от всичко му се иска да извие врата на Синтия. Безцелно оглежда задния двор, докато чака тя да му отвори вратата. Ето там беше седнал, когато тя се покатери в скута му.

Синтия отваря. Изглежда изненадана.

— Очаквах те на входната врата — казва тя.

Все едно намеква нещо. Но не се държи толкова изкусително, колкото обикновено. Нико веднага забелязва, че тя не е в настроение за секс. Е, и той не е.

Нико влиза в кухнята.

— За какво става въпрос? — пита той. — Трябва да се прибирам.

— Мисля, че ще искаш да отделиш няколко минути за това.

Синтия се обляга на кухненския плот, като скръства дългите си ръце под гърдите.

— Защо излъга полицията? — пита направо Нико.

— Беше съвсем невинна лъжа — отговаря Синтия.

— Не, не беше.

— Аз обичам да лъжа. Точно като теб.

— За какво говориш, по дяволите? — тросва се гневно Нико.

— Все пак живееш в лъжа, не е ли така?

Нико започва да усеща ледена тръпка. Тя няма откъде да знае. Няма откъде да знае нищо. Как би могла да знае?

— За какво говориш, по дяволите?

— Съжалявам, че трябва да ти го кажа, Нико, но Греъм е монтирал скрита видеокамера в задния двор.

Той не казва нищо, но целият изстива.

— И камерата беше включена в нощта, когато ти беше тук — нощта, в която изчезна вашето бебе.

„Тя знае“, мисли си Нико. „Мамка му. Мамка му.“ Той започва да се поти. Взира се в красивото ѝ лице; сега му се струва отвратително. Кучката, която манипулира всички. Може би блъфира. Но и Нико може да блъфира.

— Значи сте имали включена камера? Вижда ли се похитителят? — пита той, все едно това е добра новина.

— О, да — отговаря тя. — Вижда се и още как.

Нико разбира, че това е краят. Тя има видеозапис, на който се вижда самият той. По лицето ѝ се чете, че е така.

— Ти беше.

— Глупости — тросва се Нико.

Опитва се да се държи така, все едно не вярва на нито една дума, но си дава сметка, че от това няма никакъв смисъл.

— Искаш ли да видиш записа?

Не, иска да ѝ извие врата.

— Да — отговаря той.

— Ела с мен — казва Синтия и се обръща, за да се качи на горния етаж.

Той я следва нагоре към спалнята, в която спят с Греъм. Мисли си колко е глупава да покани в спалнята си човек, за когото вече знае, че е способен на отвличане. Не изглежда изплашена. Изглежда така, все едно контролира цялата ситуация. Но точно това обича тя — да контролира хората, да им дърпа конците и да гледа как танцуват като марионетки. Освен това обича и малко пипер, малко опасност в живота си. Очевидно се кани да го изнудва. Той се пита дали ще ѝ позволи да го направи.

На леглото има отворен лаптоп. Тя натиска няколко клавиша и на екрана започва да тече видеозапис с дата и час. Нико примигва учестено, докато гледа. Ето го и него, как се занимава с крушката, преди да влезе в къщата. Три минути по-късно излиза с Кора, увита в бялото ѝ одеяло. Несъмнено е той. Оглежда се, за да се увери, че никой не го наблюдава. После бързо отива до задната врата на гаража и се появява отново около минута по-късно, като този път прекосява двора без бебето. И забравя да завърти крушката на сензора за движение обратно на мястото ѝ. Докато гледа записа сега, след всичко, което се случи, Нико се чувства смазан от угризения, вина и срам.

И гняв, че е разкрит. От нея. Тя ще покаже записа на полицията. Ще го покаже на Мей. С него е свършено.

— Кой друг е гледал това? — пита той.

Тя не отговаря на въпроса му.

— Уби ли я? — пита го Синтия, като едва ли не звучи палаво както преди.

Повдига му се от нея, от нейното бездушно любопитство.

Нико не отговаря. Може би е добре тя да си мисли, че е способен на убийство.

— Кой друг? — настоява да узнае той, като я гледа яростно.

— Никой — лъже тя.

— Греъм?

— Не, не го е виждал. Казах му, че съм проверила видеокамерата, но батерията е била изтощена. Той не се усъмни.

— Нали го знаеш Греъм — добавя Синтия, — нищо не го интересува.

— Тогава защо ми го показваш? — пита Нико. — Защо не отидеш направо в полицията?

— Защо да го правя? Ние сме приятели, нали така?

— Престани с тези глупости, Синтия.

— Добре тогава. Ако искаш това да си остане между нас, ще ти струва нещо.

— Ами, това е проблем, Синтия — отговаря Нико с много равен глас. — Защото аз нямам никакви пари.

— Е, стига. Сигурно все имаш нещо.

— Не, фалирал съм — отговаря студено той. — Според теб защо отвлякох собственото си дете? За забавление?

Той вижда разочарованието, което се изписва по лицето ѝ, докато променя очакванията си в движение.

— Не можеш ли да ипотекираш къщата си?

— Къщата вече е ипотекирана.

— Вземи още една ипотека.

Студенокръвна кучка.

— Не мога. Очевидно не мога да го направя, без Мей да разбере за това.

— В такъв случай може би ще трябва да покажем записа и на Мей.

Нико изведнъж прави крачка към нея. Не му се налага да се преструва на човек, който няма какво да губи, защото наистина няма какво да губи. Готов е да я прекърши на две точно в този момент. Но тя не изглежда изплашена, а възбудена. Очите ѝ блестят и той вижда как гърдите ѝ се повдигат и спускат учестено. Може би най-много от всичко жадува опасността. Тръпката.

— Няма да показваш този запис на никого.

Тя не бърза да отговори. Поглежда го право в очите. Лицата им са едва на сантиметри едно от друго.

— И аз предпочитам да не го показвам на никого, Нико. Бих искала това да си остане между нас. Но трябва да ми окажеш някакво съдействие. Трябва да намериш някакви пари.

Нико трескаво разсъждава. Той няма пари. И не знае откъде да намери. Ще трябва да си спечели малко време.

— Виж, сега наистина нямам никакви пари. Дай ми малко време, за да помисля. Нали знаеш каква катастрофа е животът ми в момента. Дори не мога да разсъждавам както трябва.

— Нещата не протекоха точно така, както ги беше планирал, нали? — любопитства тя. — И аз чета вестниците.

Иска му се да я удари, но се спира навреме.

Тя го поглежда преценяващо:

— Добре. Ще ти дам малко време. Няма да показвам записа на никого — засега.

— За колко пари говорим?

— Двеста хиляди.

Сумата е по-малка, отколкото е очаквал. Представяше си, че ще му поиска повече — достатъчно като за бомбастичния си характер. Но ако ѝ плати, тя ще му поиска още и още — така действат хората, които изнудват някого, изнудването никога не свършва. В такъв случай сумата, която му казва сега, няма никакво значение. Дори да ѝ плати и тя да унищожи записа пред него, Нико никога няма да бъде сигурен, че не е направила копия. Животът му е съсипан. Но той вече знаеше това. Животът му е напълно съсипан по всички фронтове. Той се пита защо изобщо продължава.

— Струва ми се съвсем честно — добавя тя.

— Тръгвам си. Не се доближавай до Мей.

— Няма. Но ако търпението ми се изчерпи, ако не ми се обадиш, може и аз да се обадя.

Нико я избутва настрани, за да се спусне по стълбите и да излезе от къщата през вратата в кухнята, без да поглежда назад. Толкова е ядосан, че не мисли както трябва. Ядосан и изплашен. Значи има доказателство. Доказателство, че той е взел бебето. Това променя всичко. Така ще влезе в затвора за много дълго време. И Мей ще разбере.

В този момент той не е в състояние да си представи как ситуацията може да се влоши още повече. Влиза в задния двор на собствената си къща, като минава през портичката. Мей е там и полива цветята.

Очите им се срещат.

Двадесет и четвърта глава

Мей вижда Нико, който идва от задния двор на съседната къща, и очите ѝ се разширяват. Толкова е шокирана, че замръзва на мястото си с лейката в ръка. Нико е бил при Синтия. Защо? Има само една причина той да ходи при нея. Но Мей все пак го пита.

— Защо си бил при Синтия? — пита студено тя.

Нико пребледнява. По лицето му се изписва изражението на сърна, уловена в светлината на приближаващите фарове. Никога не го е бивало да импровизира. Тя едва ли не му съчувства. Но не може да му съчувства, защото точно в момента го мрази. Мей захвърля лейката, изтичва покрай него и влиза през задната врата в къщата.

Той тръгва след нея, като отчаяно я вика:

— Мей! Почакай!

Но тя не го чака. Изтичва на горния етаж; вече шумно хлипа. Нико я следва по петите нагоре по стълбището, умолявайки я да почака, да говори с него, да го остави да ѝ обясни.

Но всъщност няма никаква идея как ще ѝ обясни. Как ще ѝ обясни защо е отишъл тайно при Синтия, без да разкрие за съществуването на видеозаписа?

Той очаква Мей да отиде в тяхната спалня и да се хвърли на леглото, за да плаче — както постъпва, когато е разстроена. Може би ще затръшне вратата в лицето му и ще я заключи. Правила го е преди. В крайна сметка ще излезе оттам, а междувременно той ще има възможност да помисли какво да каже.

Но тя не влиза в спалнята и не се хвърля на леглото, за да избухне в ридания. И не заключва вратата от вътрешната страна. Вместо това изтичва до кабинета. Той я следва по коридора. Вижда как тя пада на колене пред въздухопровода.

О, не. Господи, не.

Мей изтръгва решетката от мястото ѝ, пъха ръката си вътре и дръпва мобилния телефон от мястото му на вътрешната стена. Прилошава му. Вече няма как да се измъкне. Тя държи телефона в ръката си и го вдига към него обвинително, обляна в сълзи.

— Нико, какво е това?

Нико замръзва на мястото си. Не може да повярва, че наистина се случва. Изведнъж му се налага да се пребори с желанието си да се разсмее. Не, наистина — всичко вече е комично. Видеозаписът на Синтия. А сега и това. Какво може да ѝ каже, по дяволите?

— Така ли се уговаряте със Синтия? — обвинява го Мей.

Той я поглежда с широко отворени очи, объркан за миг. Спира се точно навреме, преди да извика: „Защо ми е мобилен телефон да се обаждам на Синтия, която живее в съседната къща?“. Колебанието му сякаш ѝ казва нещо друго.

— Или е някоя друга жена?

Нико не може да ѝ каже истината — мобилният телефон, който тя в момента държи в ръката си, беше единственият начин да се свързва със своя съучастник в отвличането на тяхното бебе. Онзи човек, който вече е мъртъв. Нико е скрил в стената мобилен телефон с предплатена карта, който не може да бъде проследен. Но тя си мисли, че е имал извънбрачна връзка. Инстинктивното му желание е да не ѝ позволява да се доближава до Синтия. Ще трябва да измисли нещо.

— Съжалявам — започва той. — Но не е Синтия, заклевам се.

Тя изкрещява и хвърля телефона по него. Апаратът го удря по челото и рикошира встрани. Нико усеща остра болка над дясното си око, но си го заслужава.

Гласът му става умолителен.

— Всичко свърши, Мей. Тя вече не значи нищо за мен. Беше само за няколко седмици — започва да лъже той, — веднага след като се роди Кора, а ти беше толкова изтощена… Беше грешка. Не исках да го правя, но то просто се случи.

От устата му излизат всички баналности, за които успява да се сети.

Тя го гледа втренчено, изпълнена с отвращение и ярост, по лицето ѝ се стичат сълзи, носът ѝ тече, а косата ѝ е разбъркана като гнездо.

— От сега нататък можеш да спиш на дивана — казва му Мей с глас, изпълнен с презрение. — Докато реша какво да направя.

Тя го избутва встрани, влиза в спалнята им и затръшва вратата. Той чува как я заключва отвътре.

Нико бавно вдига телефона от пода. Очите му горят от недоспиване и в тях напират нови сълзи. Зашеметен, той не може да повярва какви завои взима животът му. Синтия и видеозаписът. А сега и Мей, която е намерила телефона и си мисли, че той е имал извънбрачни връзки. А преди всичко това беше загубата на Кора и парализиращото чувство за вина.

Той разсеяно включва телефона и очертава фигурата за отключваното на дисплея. В телефона са записани всичките му обаждания — до един и същ номер. На нито едно от тях не е отговорено. Той вече знае защо. Брус Нийланд — Дерек Хониг — е бил убит, а бебето е било отвлечено.

Нико се опитва да разсъждава, въпреки страха и объркването си. Кой би могъл да знае, че бебето е в Брус? Дали той беше казал на друг за техния план и този човек го беше предал? Но защо да го прави? Струваше му се малко вероятно. Или беше проявил невнимание? Дали някой не беше видял бебето и не го беше познал? Нико просто не може да си представи, че някой е знаел за неговото малко момиченце, скрито в онази усамотена вила. Брус би трябвало да е напуснал техния квартал с колата си и вече да е излязъл от града към момента, в който беше открито нейното изчезване. Никой не би следвало да ги е видял. Кой е разбрал за това, по дяволите? Кой е взел Кора?

Нико разсеяно поглежда към мобилния телефон в ръката си и подскача, когато вижда пропуснато обаждане. Последния път го нямаше. Звукът на телефона е изключен, разбира се. Кой може да му се обади от телефона на Брус? Той натиска полето за връщане на обаждането, а сърцето му бие като чук в гърдите. Слуша как телефонът звъни веднъж, после два пъти.

А след това чува един познат глас, който казва:

— Чудех се кога ще се обадиш.

Мей плаче на леглото си, докато не заспива. Когато се събужда, навън е тъмно. Тя остава в леглото, като внимателно се ослушва за шумове в къщата. Пита се къде е Нико. Дали изобщо ще бъде в състояние да го погледне? Дали не трябва да го изрита от къщата? Тя лежи, притиска възглавницата към тялото си и обмисля ограничените си възможности за действие.

Ако го изрита точно сега, това няма да направи добро впечатление. Репортерите ще се нахвърлят върху тях като диви зверове. Така ще изглеждат по-виновни от всякога. Ако не бяха виновни, щяха ли да се разделят? Може би ще ги арестуват. Но дали това изобщо я интересува?

Въпреки всичко, Мей знае, че Нико е добър баща и обича Кора — и страда също толкова много, колкото нея самата. Тя знае, че той няма нищо общо с изчезването ѝ. Така че ще се наложи да се примири с присъствието му в къщата. Не може да го накара да си тръгне, поне засега, макар че от мисълта за него с друга жена ѝ се обръща стомахът.

Мей не вярва, че той има нещо общо с изчезването на Кора, независимо какво ѝ казаха в полицията с техните лукави въпроси и хипотези. Нико беше на празненството с нея, а Кора беше добре, когато я видя за последен път в полунощ. Нико я нагледа в дванадесет и половина и се върна в къщата на Синтия след няколко минути. Как може да е взел Кора? От полицията ѝ казаха, че според тях е имал съучастник. Придават особена важност на следите от гуми, открити в техния гараж, и на свидетеля, който е видял кола по алеята в 00:35 часа. Обещаха ѝ, че ще открият този съучастник. Попитаха я дали не знае кой може да е той. Очевидно не беше тя, защото тя не беше карала кола по алеята в 00:35. Но някой го беше направил и полицията смяташе, че в автомобила, минал по алеята в 00:35, е била Кора. Те допускат, че Нико е сложил Кора в него, но Мей не вярва в това.

Мей не може да си представи защо той би го направил. Не е възможно да е за пари — могат да получат пари от нейните родители, стига само да помолят за това. Нико никога не би сторил нещо лошо на Кора, никога. Тя не се съмнява, че той би дал живота си за нея и Кора. Изневерява ѝ — вече го знае със сигурност, но я обича и особено много обича тяхното дете. Когато си помисля за това, отново се разплаква. Не се съмнява в любовта на Нико, но той явно не може да си го държи в панталоните. Може би тя е виновна, защото стана толкова дебела, отпусната и апатична, след като се роди бебето. Може би не бива да го обвинява. Преди да се роди Кора, той никога не се отклоняваше от правия път. Вероятно тя очаква твърде много от него.

Не, дори за миг не може да повярва, че Нико е отвлякъл Кора за пари. От полицията предложиха и друга версия — че Нико прикрива нея самата, за да я защити. Предположиха, че може би тя е убила Кора, той я е открил мъртва и е накарал някого да се отърве от тялото, за да я прикрие. Опитаха се да посадят семената на съмнението в нея. Но това също няма как да бъде вярно. Кора беше добре. Беше съвсем добре в полунощ, когато я видя за последен път. Мей си напомня, че някой все пак им беше изпратил бодито по пощата. Някой беше оставил столчето за кола и беше взел парите, и това не бяха те. Полицията наистина се хващаше за сламки, като твърдеше, че Нико е накарал някого да скрие тялото на бебето, след като тя е убила дъщеря им, а после е пробвал да вземе и пари за откуп. Цялата история беше налудничава.

Мей се опитва да си спомни онази нощ. Лежи със затворени очи. За пръв път прави опит да се върне към онази стая в онази нощ. Досега избягваше спомена за нея. Но в момента си представя последния път, когато видя детето си. Кора беше в креватчето. В стаята беше тъмно. Кора лежеше по гръб, пълничките ѝ ръчички бяха вдигнати до главата, а русата ѝ коса бе залепнала на влажни къдрици по челото от жегата. Вентилаторът на тавана лениво се въртеше. Прозорецът на спалнята беше отворен, за да влиза нощният въздух, но въпреки това бе горещо като в пещ.

Мей си спомня. Тя стоеше до креватчето и гледаше надолу към миниатюрните юмручета на дъщеря си и голите ѝ извити крачета. Беше твърде горещо, за да я завива. Тя устоя на импулса да протегне ръка и да погали бебето по челото, защото се страхуваше да не я събуди. Искаше да я вдигне на ръце, да зарови лице във вратлето на детето и да се разридае, но се спря. Давеше се в собствените си чувства — най-вече любов и нежност, но освен това и безнадеждност, и отчаяние, и безсилие — и се срамуваше.

Докато стоеше до креватчето, тя се опитваше да не се обвинява, но ѝ беше трудно да не го прави. Все едно тя носеше вина, че не бе една от онези млади майки, преизпълнени с щастие. За това, че се оказа повредена. Но нейната дъщеричка — нейната дъщеричка беше съвършена. Нейното безценно малко момиченце. Бебето не беше виновно. Бебето не беше виновно за нищо.

Искаше ѝ се да остане в детската стая, да седне на удобния стол за кърмене и да заспи. Но вместо това бе излязла на пръсти от стаята и се беше върнала на празненството у съседите.

Мей не може да си спомни нищо повече за онази последна среща в полунощ. Не е разтърсвала бебето, нито го е изпускала. Поне тогава не. Дори не я вдигна от креватчето. Спомня си съвсем ясно, че не я докосна, когато отиде да я нагледа за малко в полунощ, защото се страхуваше, че може да я събуди. Бебето беше капризно, когато го нахрани в единадесет часа. Тогава се бе събудило и беше кисело. Мей беше накърмила дъщеря си, но тя не поиска да заспи след това. Беше се разхождала с нея на ръце, беше ѝ пяла. Може и да я е плеснала. Да, плесна я. Мей беше уморена и ядосана от онова, което се случваше на празненството. Плачеше. Не си спомня да е изпускала Кора или да я е разтърсвала. Но не може да си спомни и как е сменила дрешката на бебето. Защо? Ако не може да си спомни как я е преоблякла, какво друго не си спомня? Какво е направила, след като я плесна?

Когато полицията ѝ беше задала въпроса за розовото боди, тя им беше отговорила с това, което смяташе за истина: че я бе преоблякла. Често преобличаше бебето при последното хранене, след като ѝ смени пелената. Предполагаше, че и тогава е направила същото. Знае, че няма какво друго да е направила. Но наистина не може да си спомни за това.

Мей усеща вледеняващ полъх в душата си. Пита се дали все пак не е направила нещо на бебето по време на последното хранене в единадесет. Плесна я, но след това не може да си спомни нищо друго. Дали не е сторила нещо по-лошо? Дали? Дали не я е убила? Дали Нико не я е открил мъртва в дванадесет и половина, не е приел най-лошото и не я е укрил? Дали не се беше обадил на някого, за да я отнесе? Дали точно затова не беше искал да останат по-дълго на празненството, така че другият човек да има време да я прибере?

Мей отчаяно се опитва да си спомни дали бебето дишаше, когато я нагледа в полунощ. Но не може да си спомни. Не е сигурна. От това ѝ се гади.

Има ли кураж да попита Нико? Иска ли да знае истината?

Двадесет и пета глава

Когато чува гласа на своя тъст, Нико се свлича на пода. Не може да отговори. Не може да повярва какво се случва и е толкова объркан, че не знае какво да каже.

— Нико?

— Да.

Гласът му звучи като на мъртвец, дори за самия него.

— Знам какво си направил.

— Какво съм направил — повтаря с равен глас Нико.

Той продължава да се опитва да намери обяснение. Защо мобилният телефон на Брус е в бащата на Мей? Дали полицаите не са го намерили на местопрестъплението и не са му го дали? Капан ли е това?

— Отвлякъл си собственото си дете за откуп. Открадна от родителите на жена си. Все едно вече не сме ти дали предостатъчно.

— За какво говориш? — пита отчаяно Нико, като се опитва да спечели малко време и да измисли как да се измъкне от тази абсурдна ситуация.

Обзема го паника и се налага да се пребори с желанието си да прекъсне връзката. Но трябва да отрича, да отрича, да отрича. Няма доказателства за нищо. След това изведнъж си спомня за видеозаписа на Синтия. А сега и това обаждане по телефона. Какво точно означава това обаждане? Мозъкът му дава на късо, докато се опитва да го проумее. Ако полицията е открила телефона на Брус и в момента го подслушват, самият факт, че Нико вдигна телефона от другата страна, вече им дава необходимото доказателство за това, че е бил съучастник на Брус.

Но може би полицията не знае нищо за телефона. Изводите, които следват от това предположение, са смразяващи. Нико усеща как се вледенява.

— Престани, Нико — казва Ричард. — Поне веднъж в живота си се дръж като истински мъж.

— Откъде взе този телефон?

Мозъкът му се бори да запълни празнините. Ако полицията не е открила този телефон и не го е дала на Ричард, за да уловят Нико в капана, значи Ричард трябва да го е взел от Брус. Ричард е убил Брус.

— При теб ли е Кора, кучи сине? — просъсква отчаяно Нико.

— Не. Все още не. Но ще бъде — казва неговият тъст и горчиво добавя, — не и благодарение на теб.

— Тя е жива? — заеква невярващо Нико.

— Така мисля.

Нико ахва от облекчение. Кора е жива! Нищо друго няма значение. Единственото, което има значение, е да си върнат детето.

— Откъде знаеш? Сигурен ли си? — шепне Нико.

— Толкова, колкото изобщо е възможно, без да я държа в ръцете си.

— Откъде знаеш? — пита отчаяно Нико.

— Похитителите се свързаха с нас. Разбрали са от вестниците, че ние сме платили първия откуп. И искат още. Ще платим толкова, колкото поискат. Ние обичаме Кора, както знаеш.

— Не сте казали на Мей — проронва Нико, като продължава да се бори да осмисли най-новото развитие на събитията.

— Очевидно не сме. Знаем, че това не е лесно за нея, но всичко е в името на по-голямата цел.

— По-голямата цел? Каква по-голяма цел? — пита Нико.

— Истината, Нико. Тя е най-голямата ни цел. Трябва да спасим нашите момичета от теб — отговаря Ричард със заплашителен глас. — Трябва да защитим Кора. И трябва да защитим Мей. Ти си опасен за тях с твоите планове и схеми.

— Не съм опасен за тях, копеле такова — казва злостно Нико.

Не знае дали може да вярва на Ричард.

— Откъде взе този телефон?

Ричард отговаря студено:

— Похитителите ни го изпратиха по пощата точно както изпратиха дрешката на вас. С обяснителна бележка. И знаеш ли какво? Радвам се, че го направиха. Защото сега знаем какво си сторил. И можем да го докажем, ако решим. Но всичко с времето си. Първо трябва да си върнем Кора.

Той снишава глас, така че следващите му думи прозвучават като заплаха:

— Сега аз водя играта, Нико. Така че дори не си помисляй да объркаш нещо. Не казвай на полицията. И не казвай на Мей — не искам тя отново да остане с разбити надежди, ако нещо се обърка.

— Добре — отговаря Нико, зашеметен от въртележката на мислите си.

Готов е на всичко, за да си върне Кора. Не знае на какво да вярва, но му се иска да вярва, че тя е жива.

Трябва да унищожи телефона.

— И не искам да говориш с Алис — тя не иска да говори с теб. Много е разстроена заради всичко това.

— Добре.

— Не съм свършил с теб, Нико — казва Ричард и рязко прекъсва връзката.

Нико остава да седи на пода още дълго време, заливан от вълните на възобновената си надежда и отчаяние. Спуска се мрак.

Мей става от леглото. Тихо се доближава до вратата на спалнята и я отключва, после отваря. Подава глава навън в коридора. В къщата е тихо. В кабинета свети. Дали Нико е бил там през цялото време? Какво прави?

Бавно прекосява коридора и поглежда в кабинета. Нико седи на пода и държи мобилния телефон. Лицето му е ужасно пребледняло. Той вдига очи към нея, когато тя влиза в стаята. Погледите им продължително се срещат, но нито един от двамата не знае какво да каже.

Най-сетне проговаря Мей:

— Добре ли си?

Нико докосва окървавената подутина на челото си, едва сега усеща пулсиращо главоболие и кратко кимва.

Отчаяно му се иска да ѝ каже, че Кора може би все пак е добре. Вече нейният баща контролира ситуацията, а той никога не се проваля, в нищо. За разлика от некадърния ѝ съпруг. Иска му се да ѝ каже, че всичко ще бъде наред.

Но няма как всичко да бъде наред. Може би ще си върнат детето — Господ да им е на помощ — но баща ѝ ще се погрижи Нико да бъде арестуван за отвличане. Със сигурност ще направи така, че да влезе в затвора. Нико не знае дали Мей в лабилното си емоционално състояние ще може да понесе такова предателство.

За миг през главата му минава циничната мисъл колко ще бъде разочарована Синтия от този развой на събитията.

Нико иска да каже на Мей за Кора, но е обещал на Ричард, че няма да обели и дума, в случай че нещо се обърка. В случай че похитителите, които и да са те, отново си играят с тях, както предишния път. Те вече ги заблудиха веднъж и могат да го направят отново. Може би Ричард няма да успее в нещо за пръв път в живота си. Ако не си върнат Кора — ако тя вече е мъртва — единствената надежда на Нико остава проклетите похитители да вземат и последния шибан цент, който притежава Ричард. Това ще му донесе някакво удовлетворение.

— Кажи нещо — казва тревожно Мей.

— Добре съм — прошепва Нико.

Изненадан е, че тя му говори. Пита се на какво се дължи тази промяна. Преди няколко часа му беше казала да спи на дивана, докато тя реши какво да направи. Според него това означаваше, че тя го гони от къщата. А сега изглежда едва ли не така, все едно съжалява.

Тя идва и сяда до него на пода. Изведнъж го обземат притеснения, че баща ѝ може да се обади отново. Как ще го обясни? Той изключва телефона.

— Нико, трябва да ти кажа нещо — започва несигурно Мей.

— Какво има, мила?

Той протяга ръка и маха един кичур коса от лицето ѝ. Този нежен жест, спомен от по-щастливи дни, я кара да се разплаче отново.

Тя извръща поглед от него и казва:

— Трябва да ми отговориш честно, Нико.

Той кимва, но не казва нищо. Пита се дали тя вече знае. Пита се какво ще ѝ каже, ако тя се изправи срещу него с истината.

— В нощта на отвличането, когато отиде да нагледаш Кора за последен път…

Сега тя се обръща към него и той се напряга, разтревожен какво ще последва.

— Тя жива ли беше?

Нико остава шокиран от този въпрос. Не е очаквал да чуе това.

— Естествено, че беше жива — отговаря. — Защо ме питаш такова нещо?

Той разтревожено се взира в нея.

— Защото не мога да си спомня — прошепва Мей. — Когато я видях в полунощ, не си спомням дали дишаше. Сигурен ли си, че дишаше?

— Да, сигурен съм, че дишаше — отвръща Нико.

Но не може да ѝ каже, че е сигурен в това, защото усети как бие малкото ѝ сърчице, докато я държеше в ръцете си и я изнасяше от къщата.

— Откъде знаеш? — тя се взира настоятелно в него, все едно се опитва да прочете мислите му. — Провери ли я? Или само я погледна?

— Видях как се повдигат и спускат гърдичките ѝ, докато лежеше в креватчето — лъже Нико.

— Сигурен ли си? — пита го напрегнато Мей. — Нали не ме лъжеш?

— Не, Мей, защо ме питаш това? Защо си мислиш, че не е дишала? Заради нещо, което ти е казал онзи глупав следовател?

— Защото не съм сигурна, че дишаше, когато я видях в полунощ. Не я вдигнах от креватчето. Не исках да я събудя. Не мога да си спомня дали съм обърнала внимание дали дишаше.

— Само заради това?

— Не — тя навежда глава, обзета от срам. — Когато бях при нея в единадесет часа, имам бяло петно. Не мога да си спомня какво съм направила. Понякога ми се случва да изключвам така. Правя разни неща, а след това не мога да си спомня, че съм ги направила. И не съм забравила заради виното. Страдам от дисоциативно разстройство на личността. Никога не съм ти казвала за това. Мислех, че вече съм се излекувала от него, когато се запознах с теб.

Тя вече плаче, докато говори.

— Излъгах полицията за бодито. Не си спомням да съм я преобличала. Изобщо не си спомням такова нещо. Просто предположих, че съм го направила, но в действителност не си спомням да съм го правила. В паметта ми има бяло петно.

Гласът ѝ звучи така, все едно всеки момент ще изпадне в истерия.

— Ш-шт… — казва Нико. — Мей, тя беше добре. Сигурен съм.

— Защото полицията смята, че аз съм ѝ сторила нещо лошо. Мислят си, че може да съм я убила, да съм я задушила с възглавницата или да съм я удушила с голи ръце, а ти си я отнесъл, за да ме предпазиш!

— Това е абсурдно! — извиква Нико.

Изпълва го гняв срещу полицаите, които ѝ говорят такива неща в момента, в който се намира под толкова голямо напрежение. Всички знаят, че се опитват да уличат него — защо им трябва да я притискат до ръба на лудостта?

— Наистина ли? — възразява Мей, като го поглежда налудничаво. — Аз я ударих. Бях ядосана и я ударих.

— Какво? Кога? Кога си я ударила?

— Когато отидох да я нахраня в единадесет часа. Тя беше капризна. И аз… аз превъртях. Понякога… губя контрол върху себе си и я плясвам. Докато ти си на работа, а тя не иска да спре да плаче.

Нико я поглежда с ужас.

— Не, Мей, сигурен съм, че не си го направила — уверява я той, като сам се надява да е така.

Това е обезпокоително — също толкова обезпокоително, колкото и неочакваното ѝ признание, че страда от някакво разстройство на личността, заради което не знае какво прави.

— Но аз не съм сигурна, не разбираш ли? — хлипа Мей. — Не си спомням. Може и да съм ѝ направила нещо лошо. Прикриваш ли ме, Нико? Кажи ми истината!

Той хваща лицето ѝ между дланите си и го задържа в тях.

— Мей, тя беше добре. Беше жива и дишаше в дванадесет и половина. Не си виновна за това, не си виновна за нищо.

Прегръща я, а тя избухва в ридания.

Той безмълвно си мисли: „За всичко съм виновен аз.“.

Двадесет и шеста глава

Когато Мей най-сетне потъва в неспокоен сън, Нико остава буден още дълги часове, в които се опитва да осмисли всичко. Иска му се да можеше да обсъди цялата история с Мей. Липсва му как си говореха преди — за всичко, за всичките си планове. Но той не може да говори с нея за това. Така че онова, което знае, не спира да се върти в трескавия му мозък и да се обърква все повече и повече, докато не започва да се подхлъзва в съня и всичките му надежди и страхове не се смесват със сънищата. Най-сетне в четири сутринта се събужда изведнъж с разтуптяно сърце, толкова изпотен, че чаршафите под него са подгизнали.

Ето какво знае със сигурност: Ричард преговаря с похитителите. Двамата с Алис ще платят каквото е необходимо, за да си върнат Кора. На Нико му остава само да се надява и да се моли, че неговият тъст ще успее там, където той се провали. Мобилният телефон на Брус — на Дерек — е у Ричард и той очакваше Нико да вдигне от другата страна. Родителите на Мей знаят, че е бил съучастник на Дерек и е отвлякъл собственото си дете за пари. Първата мисъл на Нико, че Ричард е убил Дерек и му е взел телефона, сега му се струва абсурдна. Откъде можеше да знае за Дерек? Дали Ричард наистина е способен да разбие главата на друг човек? Нико не го смята за възможно, колкото и да мрази този кучи син.

Ако е вярно, че похитителите са изпратили телефона на тъста му и полицията не е замесена, това е добре — означава, че полицията не знае за този телефон, поне засега. Но Ричард го беше заплашил. Какво точно му беше казал? Не може да си спомни думите му. Трябва да говори с Ричард и с Алис и да ги убеди да не казват на полицията или на Мей за ролята на Нико в отвличането. Как ще успее да го направи? Ще трябва да ги убеди, че Мей няма да може да понесе този шок. Ще трябва да ги убеди, че Мей все още го обича, и ако го разкрият като похитител, това ще я съсипе напълно.

Родителите ѝ ще го държат с това до края на живота му, но поне с Мей и Кора отново ще могат да бъдат семейство. Ще си върнат детето. Мей ще бъде щастлива. Той ще се скъсва от работа, за да се грижи за тях, ще започне отначало. Може би ще успее да го направи. Може би Ричард всъщност не иска да го разкрива. Подобно разкритие би навредило и на тях — на положението им в обществото и на неговата репутация сред останалите бизнесмени. Може би просто иска да държи Нико с тази мръсна малка семейна тайна. Това би било точно в стила на Ричард. Нико започва да диша малко по-леко.

Трябва да се отърве от телефона. Ами ако Мей натисне полето за повторно набиране и се свърже с баща си? Тогава си спомня, че тя не знае паролата. Въпреки това трябва да се отърве от него. Телефонът го свързва с отвличането. Не бива да позволява да попадне в полицията.

Остава и проблемът със Синтия и нейния видеозапис. Той няма никаква идея какво да направи по този въпрос. Поне в краткосрочен план тя ще си мълчи, стига да успее да я убеди, че ще ѝ намери парите, които иска.

Господи, какъв хаос!

Нико се изправя в тъмното и навлича същите джинси и тениска, с които беше облечен предишния ден. Тихо пристъпва по мокета в спалнята, като внимава да не събуди Мей. Облича се бързо, а после прекосява коридора до кабинета, където мобилният телефон продължава да си лежи на пода, точно където го оставиха снощи. Включва го и го проверява за последен път. Нищо. Няма нужда да пази този телефон. Той е уличаващо доказателство. Ако се наложи да говори с Ричард, ще го направи директно. Ако Ричард не иска да го разкрие, а просто да го държи с нещо до края на живота му и да го измъчва насаме, трябва да се отърве от телефона. Това е единственото веществено доказателство, което съществува срещу него, ако не се брои видеозаписът на Синтия.

Едно по едно. Първо трябва да се отърве от телефона.

Той взима ключовете за колата от купичката до входната врата и тихо се измъква навън. Мисли си да остави бележка на Мей, но предполага, че ще се върне, преди тя да се събуди, така че не си прави този труд. Прекосява улицата и се качва в аудито. Времето е хладно, точно преди зазоряване. Все още не е взел окончателно решение какво ще прави с телефона, но сега открива, че е поел към езерото — любимото му място за мислене. Още е тъмно. Той мисли, докато шофира.

Мисли за Синтия. Тя е изнудвачка. Човек трябва да бъде от определен тип, за да изнудва. Той се пита какво друго е правила. Пита се дали не може да намери нещо също толкова уличаващо срещу нея, колкото онова, което тя има срещу него. Да уравновеси везните. Ако не успее да открие нищо, което да използва срещу нея, може би ще може да измисли нещо, да я натопи по някакъв начин. Но за това ще има нужда от помощ. Стомахът му се свива от тази мисъл. Животът на престъпник не му се удава, а вместо това сякаш се закопава все по-дълбоко и по-дълбоко.

Продължава да се държи за мисълта, че ще успее да си върне нещо подобно на предишния си живот, ако им върнат Кора невредима, Ричард запази тайната му и той открие нещо срещу Синтия — по един или друг начин — с което да я държи по-далеч от себе си. Защото няма начин да ѝ плати веднъж и да продължава да ѝ плаща. Не може да се остави да го държи в ръцете си.

Но дори да успее да направи всички тези неща, той никога, никога няма да живее спокойно. Той си дава сметка за това. Ще живее само заради Кора и заради Мей. Ще се погрижи да им осигури възможно най-щастлив живот. Защото им го дължи. Няма значение дали самият той е щастлив, или не; вече е пропилял правото си на лично щастие.

Нико паркира колата на любимото си място под дървото, обърната към езерото. Остава вътре в продължение на няколко минути, като си спомня последния път, когато беше тук. Оттогава се случиха толкова много неща. Едва преди няколко дни беше толкова уверен, че ще си върне Кора. Ако нещата се бяха развили така, както трябваше, детето му вече щеше да бъде при него, парите също, и никой нямаше да знае какво е станало. А вместо това се стигна до този шибан хаос.

Най-сетне той излиза от колата. До езерото рано сутрин е студено. Небето едва е започнало да просветлява. Мобилният телефон е в джоба му. Нико тръгва надолу към брега, където е кеят. Ще отиде до края на кея и ще хвърли мобилния телефон в езерото. Никой никога няма да го намери. Така ще има поне едно нещо по-малко, за което да се тревожи.

Той отива до самия край на кея. Застава за малко там, изпълнен със съжаление. Най-накрая изважда мобилния телефон от джоба си и го поглежда за последен път. После го избърсва с ръба на якето си, за да го почисти от пръстови отпечатъци, за всеки случай. Като ученик беше добър на бейзбол. Замахва с всичка сила и хвърля телефона в езерото. Апаратът шумно цопва във водата. От мястото, където потъва, се разширяват концентрични кръгове. Това му напомня за детството, когато хвърляше камъни в езерото. Колко далеч му се струва онова време в момента.

Нико изпитва облекчение, че се е отървал от телефона. Обръща се и поема обратно към колата си. И изведнъж се стряска, защото на паркинга има още една кола, която преди не беше там. Не знае от колко време е там. Как не беше забелязал светлината от фаровете, когато е пристигнала?

Няма значение, казва си той, макар че по кожата му пълзят ледени тръпки. Няма значение дали някой го е видял да хвърля нещо в езерото в сумрака преди зазоряване. Беше твърде далеч, за да го разпознаят.

Но колата му е там с регистрационния си номер. Нико започва да се притеснява. Не е очаквал някой да го види. Когато се приближава, успява да види автомобила по-добре. Полицейски, от служебните. Не е патрулна кола, боядисана в черно и бяло, а анонимна. Те винаги се познават по предната решетка. Прилошава му. Защо тук точно сега има полицейска кола? Дали са го проследили? Дали полицаите са го видели да хвърля нещо в езерото? Нико вече се поти в студа, а сърцето му сякаш тупти в ушите. Той се опитва енергично да се доближи до колата си, като мине възможно най-далеч от полицейската, без да изглежда така, че ги избягва нарочно. Прозорецът се спуска надолу. Мамка му.

— Всичко наред ли е? — пита го полицейският служител, като подава главата си навън от прозореца, за да го огледа добре.

Нико спира и отново заприличва на сърна, уловена в светлините на фаровете. Не познава лицето на мъжа — не е нито Расбак, нито някой от неговите хора. В продължение на един сюрреалистичен миг беше сигурен, че през отворения прозорец ще се покаже именно Расбак.

— Да, разбира се. Не можах да заспя — отговаря Нико.

Полицейският служител кимва, вдига прозореца и потегля с колата си.

Нико се качва в своята, като се тресе от нерви. Налага се да изчака няколко минути, преди отново да бъде в състояние да шофира.

На закуска Мей и Нико не разговарят много. Той е блед и вглъбен в себе си след преживяването на езерото, за което тя не подозира. Нико не ѝ казва нищо. Мей се чувства лабилна и крехка, бебето ѝ липсва и не може да се отърси от мисълта за предишния ден, когато той ѝ призна, че ѝ е изневерил. Все още не може да му повярва за Синтия. Защо беше в нейната къща вчера? Ако е излъгал за това, за какво друго е излъгал? Тя не му вярва. Но двамата са постигнали някакво несигурно примирие. Имат нужда един от друг. Може би дори все още се обичат въпреки всичко.

— Тази сутрин трябва да отида в офиса — казва ѝ Нико малко неуверено и шумно се прокашля.

Тя кимва. Знае, че нещата в бизнеса не вървят добре. Това не я интересува особено, но все пак предполага, че той наистина трябва да ходи на работа, дори в този момент, и да се опитва да оправи нещата. Смята, че това ще му се отрази добре — изглежда ужасно. Така ще се разсее от всичко останало поне за малко. Завижда му. Самата тя не разполага с лукса да се отдаде на работата си, за да позабрави за станалото. Всичко в къщата ѝ напомня за Кора и за онова, което са изгубили. Тя няма къде да избяга, дори да е временно.

Мей усеща, че Нико се тревожи за нея.

— Какво ще правиш, докато ме няма? — пита той.

Тя свива рамене:

— Не знам.

— Вероятно ще ти се отрази добре, ако си запишеш час при доктор Лъмсден — подхвърля Нико. — Вече би трябвало да можеш да се измъкнеш незабелязана покрай репортерите, ако си повикаш такси.

— Добре — съгласява се безсилно Мей.

Когато Нико излиза, все още е твърде рано, за да се опита да си запише час. Въпреки това се обажда в кабинета на психиатъра и оставя съобщение. След това не знае какво друго да прави. Обикаля къщата и мисли за бебето си. Представя си я мъртва в някой контейнер за боклук, покрита с червеи.

Представя си я в плитък гроб в гората, изровена и нагризана от диви животни. Представя си я затворена в клетка. Не може да прогони ужасните картини от ума си. Чувства се така, сякаш всеки момент ще повърне или ще изпадне в паника. Когато се поглежда в огледалото, очите ѝ са огромни.

Тя никога няма да разбере какво е станало с нейното бебе. Може би е най-добре да не разбира. Но до края на живота ѝ измъченото ѝ съзнание само ще ѝ осигурява отвратителни представи, които може би са по-страшни от действителността. Може би смъртта ѝ е настъпила бързо. Мей се моли да е било така. Но никога няма да го знае със сигурност.

От мига, в който се роди, тя знаеше къде се намира Кора във всяка минута, а сега не знае къде е. Защото е лоша майка. Тя е лоша, повредена майка, която не обичаше дъщеря си колкото трябва. Остави я сама в къщата, без никой да се грижи за нея. Удряше я. Нищо чудно, че я изгуби. За всичко си има причина и причината нейното бебе да изчезне е тази, че тя не го заслужаваше.

Мей вече не просто обикаля къщата, а кръстосва все по-бързо и по-бързо. Мислите ѝ препускат и се препъват една в друга. Чувства силна вина заради дъщеря си. Не знае дали да вярва на Нико, когато ѝ обяснява, че Кора е била жива в дванадесет и половина. Не може да вярва на нищо, което казва той — защото е лъжец. Не може да си спомни дали Кора дишаше, когато отиде да я нагледа в полунощ, и не може да си спомни какво се случи преди това, когато отиде в единадесет часа. Не може да си спомни как е преоблякла розовото ѝ боди. Не може да си спомни нищо. В паметта ѝ има бяло петно, черна дупка, изтрита история. Сигурно ѝ е направила нещо лошо. Вероятно е убила собственото си бебе. Единственото смислено обяснение.

Това е ужасяваща вероятност, ужасна тегоба. Трябва да каже на някого. Опита се да каже на Нико, но той не искаше да я чуе. Той отрича всичко, без да знае истината. Иска да се преструва, че тя не е способна да навреди на собственото си дете. Мей си спомня как я погледна, когато му каза, че е удряла Кора — отвращението в погледа му. Той не искаше да повярва на това.

Може би нямаше да се чувства така, ако я беше виждал да плясва Кора.

Може би нямаше да се чувства така, ако знаеше за нейната история.

Но Нико не знае за нейната психиатрична история, защото тя никога не му е разказвала за това. Тя си мислеше, че всичко е останало в миналото. Той не знае, че започна да ходи на психиатър още когато беше в трети клас. Мей си спомня как през онези ранни години постоянно изпитваше тревога, гризеше си косата и ноктите. Беше убедена, че другите хора могат да прочетат мислите ѝ, от което изпитваше още по-голяма тревога. Майка ѝ я заведе на един известен специалист по детско развитие — доктор Плъм, дори не е забравила името му. Той, общо взето, ѝ каза, че изпитва вина, защото в ума ѝ се въртят „лоши“ мисли, и затова е започнала да се тревожи, че хората знаят за тях. Уверяваше я, че те не са същите като лошите действия, че са нещо нормално. Но той стреляше в тъмното, понеже Мей не искаше да му каже какви бяха нейните лоши мисли. Не можеше да се сети за нито една.

Тя съвсем ясно разбираше, че трябва да го пази в тайна от доведения ѝ баща. Това я караше да изпитва още по-силен срам, все едно имаше неразрешим проблем. Майка ѝ беше казала, че той знае единствено, че ходи на психиатър, за да се лекува от тревожността си. Доведеният ѝ баща сякаш прие това обяснение; Мей очевидно беше много тревожно дете.

Когато навлезе в пубертета, имаше и по-сериозни проблеми. Мей си спомня как майка ѝ я намираше да броди в гористото дефиле зад къщата им, като не знаеше нито коя е, нито как е попаднала там. Когато случката отминаваше, не можеше да обясни какво се е случило, независимо колко подробно я разпитваше майка ѝ.

Мей се върна при психиатъра, който я беше лекувал преди няколко години, все едно отново имаше нужда да отиде на ремонт. Но този път майката ѝ беше по-разтревожена. Мей разбра, че има някакъв ужасен проблем. Страхуваше се, че не може да си спомни какво се е случило, боеше се от загубата на контрол върху себе си.

Психиатърът ѝ постави диагноза „дисоциативно разстройство“. Спомня си колко беше разстроена, когато ѝ обясни какво означава това. Той ѝ каза, че дисоциацията е неволен, нездрав начин да се избегне действителността, и хората, които страдат от дисоциативно разстройство, се откъсват от реалността посредством кратки периоди на амнезия, усещане за отделяне от собствената личност или за останалите хора и предмети като изкривени. Психиатърът ѝ обясни, че в моменти на стрес симптомите могат временно да се задълбочат.

Оттогава беше имало и други епизоди, при които на Мей ѝ се губеха различни периоди от време — понякога минути, а понякога и часове — и тя не знаеше какво се е случило през тях. Те винаги бяха предизвикани от стрес. Понякога се озоваваше на някое неочаквано място, нямаше никаква представа как е стигнала там и се обаждаше на майка си, която идваше да я прибере. Но не беше имала нито една такава случка от първата си година в университета. Мислеше, че това е останало в миналото.

След отвличането това беше допълнителен източник на тревоги за Мей: ами ако майка ѝ все пак реши да признае на доведения ѝ баща цялата истина? Ако му каже, че тя не просто беше тревожно момиче, а страдаше от дисоциативно разстройство? Ако Нико разбере и започне да я гледа с други очи? Но после се беше получило бодито и нейната майка спря да я гледа така, все едно си мислеше, че може би тя е убила собственото си дете, а Нико ѝ е помогнал да го прикрие.

Мей се беше страхувала, че полицията ще се разрови в миналото ѝ и ще открие истината за нея. И в такъв случай ще бъдат убедени, че тя е виновна, независимо дали е така. Но имаше и по-лоши неща от това да бъде несправедливо обвинена.

Най-големият страх на Мей в момента е този, че наистина е виновна. Възможно ли е в онази нощ да е направила нещо на Кора, без да знае какво върши? Ами ако толкова се е ядосала, че Кора не иска да спре да плаче, и е затиснала лицето ѝ с възглавница? Или е стиснала с ръце онова мъничко, беззащитно гърло? Дори да го беше направила, тя нямаше да си спомня за това. Мей знае, че ако е била съвсем наясно със себе си и е осъзнавала напълно какво върши, не би била способна на нещо подобно. Но освен това знае, че ако е сторила нещо в състояние на дисоциативно разстройство, нямаше да си го спомня.

През първите дни, когато беше толкова убедена, че Кора е била отвлечена от някой непознат, ѝ беше особено трудно да се справя с подозренията на полицията, на обществеността и на собствената си майка. Двамата с Нико бяха успели да го понесат, защото знаеха, че са невинни. Бяха допуснали само една грешка — оставиха бебето си без надзор. Но не го бяха изоставили. С включения бебефон, при положение че ходят да я наглеждат на всеки половин час, не трябваше да има никаква опасност за нея. Щеше да бъде също толкова безопасно, колкото и бавачката да беше останала на долния етаж, заспала на дивана със слушалките си на главата, както всеки път, когато се прибираха от излизане.

През първите дни след изчезването на Кора Мей не смяташе, че тя ѝ е направила нещо лошо. Но сега… Всичко е заради случката от онзи ден, когато остана сама вкъщи и търсеше доказателства, че Нико не ѝ е верен. Беше се подхлъзнала в черната дупка; беше объркала издирването на следи за изневярата на Нико с издирването на Кора. Действителността се бе изкривила. Тя си спомня как си мислеше, че Синтия ѝ е откраднала детето.

Заболяването ѝ се беше върнало. Но кога точно бе станало това?

Мисли си, че знае отговора. Върна се в нощта на отвличането, след като плесна Кора. Тогава изгуби представа за времето. Няма представа какво се е случило. И причината не е в това, че е била уморена и е пила твърде много.

Сега изпитва едва ли не облекчение от осъзнаването на факта, че тя го е направила. По-добре Кора да е била убита бързо от собствената си майка в собствената си стая, където от стените я гледат познатите агънца, отколкото да я отвлече някакво чудовище и да я измъчва до смърт. Да я насили. Да я нареже на парчета. Да я хвърли в огъня.

Трябва да се обади на майка си. Майка ѝ ще ѝ повярва. Тя ще знае какво да направи. Но Мей не иска да се обади на майка си. Майка ѝ ще се опита да прикрие всичко и да се престори, че не се е случило. Точно като Нико. Всички се опитват да прикрият това, което е направила.

Тя вече не го иска. Трябва да каже на полицията. И трябва да го направи сега, преди някой да се опита да я спре. Тя иска всичко да излезе наяве. Вече не може да издържа на тази тайнственост и на тези лъжи. Заслужава да бъде наказана за онова, което е извършила. И трябва да разбере къде е нейното дете, къде е затворило очи за последен път. Трябва да я прегърне още веднъж.

Мей бързо се облича и повиква такси, което да я закара в полицейското управление.

Сякаш минава много дълго време, но таксито най-сетне пристига. Тя сяда отзад. Чувства се така, все едно всеки момент ще ѝ прилошее. Трябва да сложи край на това. Ще им каже какво се е случило в действителност и те ще открият тялото. Нико ще трябва да спре да я прикрива. Ще спре да я лъже. Той ще трябва да им каже къде е скрил тялото на Кора и тогава и тя ще разбере. Мей трябва да разбере къде е нейното дете. Не издържа повече да не знае това.

Няма доверие на никого да каже истината, ако тя не го направи първа.

Когато пристига в полицейското управление, дежурната служителка на входа я разпознава и я поглежда с неприкрита тревога.

— Добре ли сте? — пита тя. — Елате да седнете. Ще ви донеса вода.

— Добре съм — отговаря Мей и нетърпеливо махва на жената да не се занимава с нея. — Искам да се срещна със следовател Расбак. Тук ли е?

Превъзбудена е. Гласът ѝ звучи странно, дори за нея самата.

— Не, днес е неделя — отговаря полицейската служителка. — Нека да проверя дали ще мога да се свържа с него по телефона.

Служителката зад бюрото провежда кратък разговор по телефона, но Мей не успява да чуе нищо от него. После оставя слушалката и казва:

— Той вече пътува насам. Ще пристигне след около половин час.

Мей сяда и чака.

Когато Расбак пристига след по-малко от половин час, той е облечен неофициално, със спортен панталон и риза. Изглежда много различно, облечен като за летен следобед. Тя е свикнала да го вижда с костюм. Това се струва объркващо за Мей.

— Мей — обръща се към нея той. — Какво мога да направя за вас?

— Трябва да говоря с вас — казва бързо Мей.

— Къде е адвокатът ви? — пита Расбак. — Казаха ми, че вече няма да говорите с нас, ако адвокатът ви не присъства.

— Не искам адвокат — настоява Мей.

— Сигурна ли сте? Може би трябва да му се обадите. Мога да почакам.

— Не. Сигурна съм. Нямам нужда от адвокат. Не искам адвокат. И не се обаждайте на съпруга ми.

Расбак открива друг полицейски служител, който да се присъедини към тях, и кани Мей да влезе в една стая за разпит. Тя започва да говори още преди да е седнала както трябва. Той я моли да почака малко.

— Трябва да запишем разговора — казва Расбак. — Моля, представете се, кажете днешната дата и обяснете, че сте била посъветвана да се обадите на адвоката си, но сте отказала.

Едва когато Мей изпълнява това, разговорът може да започне.

— Защо сте тук днес? — пита я следователят.

— Дойдох да си призная всичко.

Двадесет и седма глава

Следовател Расбак внимателно наблюдава Мей. Очевидно е разстроена — кърши ръце, очите ѝ са огромни, а лицето — пребледняло. Той не е сигурен дали трябва да продължава. Тя е отказала правото си на адвокат пред видеокамерата, но той се съмнява дали е достатъчно стабилна в психическо отношение, дали притежава способността рационално да вземе това решение. Но все пак иска да чуе какво има да му каже. Ако се стигне дотам, винаги могат да отхвърлят това самопризнание — и вероятно ще го направят — но той трябва да го чуе.

— Аз я убих — казва Мей.

Тя е разстроена, но изглежда така, сякаш говори смислено, а не налудничаво. Очевидно знае коя е, къде се намира и какво прави.

— Разкажи ми какво стана, Мей — подканя я той.

— Отидох да я нагледам в единадесет часа — продължава Мей. — Нахраних я от шишето, защото бях пила. Но тя беше много капризна и искаше да я кърмя. Не искаше да пие от шишето.

Тя млъква и се взира в стената над рамото на Расбак, все едно отново вижда всичко като на филм, прожектиран зад него.

— Продължавайте — казва следователят.

— Така че си помислих, майната му, и започнах да я кърмя. Чувствах се виновна от това, но тя не искаше шишето, а беше гладна. Плачеше и не искаше да спре. Преди никога не е имала проблем да пие от шишето, никога не е отказвала. Откъде да знам, че ще откаже шишето точно във вечерта, когато съм изпила няколко чаши вино?

Расбак я чака да продължи. Не иска да се обажда, за да не прекъсне потока на мислите ѝ. Тя изглежда едва ли не изпаднала в някакъв транс.

— Не знаех какво друго да направя. Затова я накърмих и мисля, че може би съм заспала на стола за малко. Не съм сигурна. Не си спомням. Преди ви излъгах за това, че си спомням как съм ѝ преоблякла розовото боди. Не си спомням. Просто ви казах това, защото предположих, че съм го направила, но в действителност не си спомням нищо за това.

— А какво си спомняте?

— Спомням си как я накърмих, но тя не се нахрани добре и продължи да бъде капризна. Аз я вдигнах на ръце и я носих малко, като ѝ пеех, но само започна да плаче още по-силно. Аз също плачех.

Тя го поглежда и казва:

— И аз я плеснах.

На това място Мей избухва в сълзи.

— След това не си спомням. Тя беше с розовото боди, когато я плеснах, но после не си спомням нищо повече. Сигурно съм я преоблякла с другата дрешка. Може би съм я изпуснала, не знам. Може би съм ѝ затиснала лицето с възглавница, за да спре да плаче, както казахте вие, но явно тя е умряла от нещо, което съм направила, защото съм лоша майка.

Тя започва да хлипа истерично.

Расбак я оставя да плаче. Най-сетне казва:

— Мей, ако нямате спомен за това, защо смятате, че сте убила Кора?

— Защото я няма! И точно защото нямам спомен за това. Аз страдам от дисоциативно разстройство на личността. Понякога, когато съм под напрежение, съзнанието ми се откъсва от действителността. След това осъзнавам, че ми липсва спомен за известно време и съм направила нещо, което не помня. И преди ми се е случвало.

— Разкажете ми.

— Не искам.

— Защо не искате?

— Не ми се говори за това.

— Аз не мисля, че сте убила Кора, Мей.

— Напротив, точно така мислите. Точно така казахте по-рано.

— Вече не мисля така. Ако аз съм ви подсказал тази мисъл, наистина съжалявам за това.

— Сигурно аз съм я убила. А Нико е накарал някого да я отнесе, за да ме прикрие. Така че да не разбера какво съм направила.

— В такъв случай, къде е тя сега?

— Не зная! Нико не иска да ми каже! Умолявах го да ми каже, но той не иска. Отрича всичко. Не иска да разбера, че съм убила собственото си дете. Предпазва ме. Сигурно му е толкова тежко. Помислих си, че ако дойда и ви разкажа какво се е случило, той вече няма да бъде длъжен да се преструва и ще може да ни каже къде е тя, и аз ще разбера, и всичко ще свърши.

Вярно е, че в началото Расбак подозираше нещо подобно. Мислеше си, че се е случило нещо такова — майката със следродилна депресия е изгубила контрол върху себе си, убила е бебето и двамата със съпруга са прикрили това. Не беше невъзможно да се случи. Но не и така, както го разказва тя. Защото, ако беше убила бебето в единадесет часа или дори в полунощ, а Нико не беше разбрал за това до дванадесет и половина, как беше възможно по това време някой вече да чака с колата си на алеята, за да отнесе трупа? Не, тя не беше убила бебето си. Просто не се връзваше.

— Мей, сигурна ли сте, че е било единадесет часа, когато сте я нахранила и тя е плачела? Възможно ли е да е било по-рано? В десет часа например?

Ако е станало така, може би Нико е разбрал по-рано.

— Не, беше в единадесет. Винаги я храня за последен път в единадесет часа, а след това тя обикновено спи без прекъсване до пет сутринта. Това беше единственият път, когато отсъствах от празненството за повече от пет минути. Можете да попитате другите.

— Да, Нико и Синтия потвърждават, че ви е нямало за дълго около единадесет часа — според тях сте се върнала едва към единадесет и половина, а след това отново сте я нагледала в полунощ — казва Расбак. — Когато се върнахте на празненството, казахте ли на Нико, че може би сте ѝ направила нещо лошо?

— Не. Тогава нямах представа за това. Едва наскоро осъзнах, че сигурно съм го направила.

Тя помълчава, преди да продължи:

— Едва снощи си дадох сметка, че сигурно аз съм я убила.

— Но, Мей — казва меко Расбак. — Това, което описвате, е невъзможно. Как може Нико да отиде у вас в дванадесет и половина, без да знае, че бебето е мъртво, и да докара някого с кола на алеята едва няколко минути по-късно?

Мей застива напълно неподвижно. Ръцете ѝ спират да се движат. Изглежда объркана.

Налага се да ѝ каже и още нещо:

— Изглежда, че човекът, който е убит в онази вила — Дерек Хониг — е собственикът на колата, която е била във вашия гараж и с която е отнесена Кора. Гумите на колата са от този тип, който търсим. Скоро ще знаем със сигурност дали следите във вашия гараж са оставени от тях. Смятаме, че Кора известно време е била в онази вила в планините Катскилс, преди да бъде преместена на друго място.

Мей изглежда неспособна да възприеме тази информация. Расбак се тревожи за нея.

— Може ли да се обадя на някого, за да ви закара у дома? Къде е Нико?

— На работа.

— В неделя?

Тя не отговаря.

— Може ли да се обадя на майка ви? Или на вашия психиатър?

— Не! Нищо ми няма. Ще се прибера сама. Наистина, нищо ми няма — настоява Мей и рязко се изправя. — Моля ви, не казвайте на никого, че съм идвала днес.

— Нека поне да ви извикам такси — предлага той.

Точно преди да пристигне таксито, тя изведнъж се обръща към него и казва:

— Но… всъщност би могло да има достатъчно време между дванадесет и половина и часа, в който се прибрахме у дома. Ако той се е обадил на някого. Ако не сте сигурни, че колата на алеята в 00:35 е същата, в която е била Кора. Може би се е случило по-късно.

— Но Нико няма как да се е обадил на някого, без да разберем за това — отговаря Расбак. — Разполагаме с информация за всичките ви телефонни разговори. Той не се е обаждал на никого. Ако Нико е накарал някого да отнесе бебето, трябва да го е направил по-рано с предварителна уговорка — значи е било планирано.

Мей го поглежда стреснато и за момент изглежда така, все едно ще каже още нещо. Но после пристига таксито.

Расбак я проследява с поглед, като ѝ съчувства с цялото си сърце.

Когато Мей се прибира, къщата е празна. Тя проверява телефонния секретар, но от кабинета на нейния психиатър не са върнали обаждане. Ляга на дивана в дневната, замислена за онова, което се случи в полицейското управление.

Расбак почти беше успял да я убеди, че няма как тя да е убила Кора. Но той не знаеше за мобилния телефон, скрит в стената. Нико можеше да се е обадил на някого. Тя не знае защо не му каза нищо за мобилния телефон. Може би не искаше Расбак да научи за извънбрачната връзка на Нико.

Или Мей все пак не беше убила Кора. Може би наистина я беше отнесъл някой непознат — онзи човек от вилата. Как иначе можеше да си обясни бодито, изпратено по пощата, и размяната, на която бяха откраднали парите за откупа? Тя не може да повярва, че ако тя е убила бебето и Нико го е прикрил, след това се е заел да инсценира отвличане, за да вземе парите от откупа, както бяха предположили по-рано от полицията. Как щеше да вземе парите? Не, онези двама мъже ги бяха взели. Нико не беше задържал парите за себе си.

Освен… освен ако точно това не беше идеята: да изглежда така, все едно са го предали, а планът им е бил да си разделят парите след това.

Мей не знае на какво да вярва.

Защо не се обажда психиатърът?

Тя си спомня как лежеше тук преди, а Кора беше на гърдите ѝ. Сега това ѝ се струва много отдавна. Понякога беше толкова уморена, че трябваше да полегне за малко заедно с Кора. Двете се сгушваха на дивана в тихите часове на деня, както сега. По лицето на Мей потичат сълзи.

Чува шумове от другата страна на общата стена със съседната къща. Синтия е у дома и прави нещо в дневната. Мей я ненавижда. Мрази всичко, свързано с нея: как няма деца, как се държи така, все едно е повече от другите и има власт над тях, фигурата ѝ, съблазнителното ѝ облекло. Мрази я за това, че си играе с нейния съпруг и се опитва да съсипе съвместния им живот. Не знае дали някога ще може да ѝ прости за онова, което направи. Нито на Нико.

Мей мрази и факта, че Синтия живее от другата страна на тази обща стена. Изведнъж си дава сметка, че могат да се преместят. Могат да продадат тази къща. Двамата с Нико и без това имат лоша слава тук. Писмата, изпълнени с омраза продължават да се трупат всеки ден, а домът им прилича на гробница. Тя се чувства като погребана жива. Не могат да живеят тук още дълго време — тук, където Синтия е близо, с непрекъснат достъп до съпруга ѝ.

Какво беше правил Нико у тях, че изглеждаше толкова виновен, когато излезе от задния двор на тяхната къща вчера? Той яростно отрича да има извънбрачна връзка с нея, но Мей не е глупачка. Чу какво каза следователят. А и Нико винаги отрича всичко. Винаги се е справял по този начин с проблемите — като ги отрича. Тя не може да стигне до истината с негова помощ. Уморена е от всички лъжи.

Сама ще отиде при Синтия. И ще научи истината от нея. Но и със Синтия е същото — как може да разбере какво е истина и какво е лъжа? Иска ѝ се да отиде там и да ѝ каже какво мисли за нея. Да ѝ се разкрещи и да издере лицето ѝ с нокти.

Вместо това се изправя и излиза през задния вход на двора. Отива в гаража, за да си вземе градинските ръкавици. Влиза вътре и спира, за да позволи на очите си да свикнат със светлината. Усеща миризмата на гараж — на масло, старо дърво и влажни парцали. Стои и си представя какво се е случило. Някой — вероятно онзи човек, който вече е мъртъв — беше откраднал нейното бебе от креватчето и го беше оставил в колата след дванадесет и половина, докато тя — както и Нико, и Синтия — са били у съседите, без да подозират нищо.

Тя се радва, че са го убили. Надява се да е било мъчително.

Излиза в задния двор и се захваща да плеви, като яростно изтръгва плевелите от моравата. Ръцете ѝ се покриват с мазоли, а гърбът започва да я боли.

Двадесет и осма глава

Нико отива в офиса, затваря вратата и сяда зад бюрото си. Отпуска длани върху скъпото махагоново бюро, което си купи с такова желание, когато започна този бизнес. Сега, спомняйки си колко невинни и изпълнени с оптимизъм бяха онези дни, му идва да повърне. Горчиво оглежда офиса, внимателно обзаведен с идеята да внушава усещане за солиден, успешен предприемач. Тогава си казваше, че го прави, за да впечатлява клиентите. И макар че това наистина беше вярно, вече знае, че го е правил и заради себе си. За да убеди и себе си в нещо.

Той нямаше друг избор, освен да постигне успех. Налагаше се да оправдава високите очаквания, които имаха за него Мей и нейните родители. Ако се беше оженил за друга, нямаше да има нищо против да се издигне по трудния начин, като изгради своя бизнес бавно и мъчително с упорство, талант и много усилия всеки ден. Но вместо това му бяха поднесли парите на сребърен поднос, и естествено, от него се очакваше веднага да постигне успех. Как да не успее с толкова величествен старт? Това го поставяше под голямо напрежение. Имаше възможност да се докаже от самото начало — без да чака дългите години, през които да се изкатери до върха.

Струваше му се твърде хубаво, за да е истина, и действително беше така.

Истината е, че той е измамник — и вече всички го знаят. Не беше научил тайните на бизнеса по трудния начин. Беше се обърнал към големите клиенти, преди да е готов за тях. Ако не се бе оженил за Мей — или не, ако не беше приел парите на родителите ѝ — все още щяха да живеят в апартамент под наем в друг квартал, той щеше да държи някой грозен офис по-далеч от центъра на града и нямаше да кара ауди. Но щеше да работи здраво и да успее със собствени сили. И двамата с Мей щяха да бъдат щастливи.

А Кора щеше да си бъде у дома.

Виж какво стана вместо това. Виж го сега. Собственик на провален бизнес, на ръба на банкрута. Похитител. Престъпник. Лъжец. Подозиран от полицията. В лапите на тъст с мания за величие, който знае какво е направил, и на студенокръвна изнудвачка, която никога няма да спре да го преследва за пари. Той е почти във фалит, макар че са му дали толкова много — капитал за бизнеса, контакти с приятелите на Ричард от престижния клуб, пари за къщата.

Компанията му е дружество с ограничена отговорност — когато фалира, двамата с Мей поне ще си запазят дома.

Къщата, за която са платили нейните родители. Но инвестицията им в неговия бизнес ще бъде изгубена. Точно като петте милиона долара, които бяха платили за Кора. А сега и Ричард преговаря с похитителите — значи ще платят още, за да върнат Кора. Нико не знае точно колко.

Колко ли го мразят родителите на Мей? Нико за пръв път разсъждава от тяхната гледна точка. Разбира разочарованието им; обяснява си защо го ненавиждат. Нико ги е разочаровал, всичките до един. Бизнесът му е претърпял впечатляващ провал, въпреки цялата им помощ. Капиталът, хубавият офис, скъпите костюми и връзките с клиенти, които му беше осигурил неговият тъст. Нико продължава да вярва, че ако беше направил всичко така, както искаше, щеше да постигне успех със собствени сили. Но Ричард го притисна да поеме договори, които не можеше да изпълни. Едва ли не му беше заложил капан, за да се провали.

И тогава Нико се реши на отчаяни действия.

Само да можеше да се върне назад и да вземе други решения, да избере други възможности. Само да можеше да се върне в миналото. Къде се беше объркало всичко? В кой момент всичко беше тръгнало по дяволите? Дали не беше в деня, в който се ожени? Не, той отказва да приеме това. Дали не беше, когато прие да вземе заем от родителите на Мей, за да започне бизнес? Или когато Ричард го запозна с потенциални клиенти и той се забърка в нещо, с което не можеше да се справи — а след това тези клиенти се отказаха от него? Нико смята, че може да бъде по-точен в преценката на събитията. Всъщност беше денят, в който сключи сделката с Брус — с Дерек Хониг. Денят, в който спря да се оплаква и започна да планира.

Когато всичко беше тръгнало надолу, Нико беше започнал да се отбива за по едно питие в бара на ъгъла, преди да се прибере у дома при своята апатична и сълзлива жена. В пет следобед, когато отиваше там, обикновено беше доста тихо, но по-късно идваха повече хора и заведението се оживяваше. Той седеше на бара с единственото си питие, взираше се в кехлибарената течност в чашата и се чудеше какво да прави с живота си, по дяволите.

Когато започваха да идват хора, той си тръгваше и отиваше да се разходи покрай езерото, защото все още не му се прибираше. Сядаше на любимата си пейка и се взираше във водата.

Един ден някакъв човек се приближи и седна до него. Подразнен от това, Нико се канеше да си тръгва — чувстваше се така, все едно са нарушили личното му пространство. Но преди да успее да си тръгне, човекът го заговори.

— Май не върви — каза мъжът със съчувствие.

Нико отговори рязко:

— Може да се каже.

— Какво стана, скарахте се с гаджето? — попита мъжът.

— Де да беше толкова просто — отвърна Нико.

— А, значи сигурно имаш проблеми в бизнеса — продължи мъжът и се усмихна. — Те са много по-тежки.

Той протегна ръка и се представи:

— Брус Нийланд.

Нико стисна ръката му:

— Нико Конти.

Двамата поговориха малко. Нико се прибра у дома. И след това, докато времето в късната пролет ставаше все по-хубаво, започна да ходи в бара за своето питие, а после да се разхожда и да сяда на любимото си място до езерото. Брус също идваше от време на време — около един път седмично.

Нико започна да очаква с нетърпение случайните срещи с Брус. Оказа се, че да може да разкаже за проблемите си на някого — на човек, който не го съди — му носи облекчение. А нямаше никой друг, с когото да поговори. Не беше близък със собственото си семейство и със сигурност нямаше как да каже на Мей какво става в действителност — не и с нейната депресия и очакването той да успее на всяка цена. Не ѝ беше споделил, че нещата не вървят, а след като веднъж бе започнал да ѝ го спестява, нямаше как изведнъж да ѝ разкаже колко зле беше положението. Бе попаднал в собствения си капан.

Брус сякаш го разбираше. Самият той също беше преживял трудни времена, но бе успял да се измъкне. Занимаваше се със строително-ремонтни дейности. В неговия бизнес имаше и добри, и лоши години. Човек трябваше да действа гъвкаво и да реагира на ситуацията. В хубавите години хората имаха пари за освежаващи ремонти и подобрения. В лошите години само си поправяха покривите, а той мразеше да поправя покриви.

В Брус имаше нещо странно, което Нико не можеше да определи със сигурност.

— Не приличаш на човек, който се занимава със строително-ремонтни дейности — каза му един ден.

Брус седеше до него, облечен с добре скроен костюм, почти толкова скъп, колкото костюма на Нико.

— След работа се издокарвам — пошегува се.

— Не, честно — с какво се занимаваш в момента? — попита го Нико.

— Отказах се от ремонтите. Вече съм стар за тази работа. Спестих малко пари и си купих фирма, която се занимава със събаряне на сгради. Работата не изисква да ходя на място. Вече не измръзвам от студ през половината време.

Дори под скъпия костюм се виждаше, че Брус ще се чувства в стихията си на строителна площадка, на която се работи с динамит, или на някой стръмен покрив. Под лъскавата фасада прозираше груба сила. Нико си помисли, че би се справил добре, ако се стигне до бой.

Един ден Нико изпи малко по-голямо количество алкохол. По-късно, докато седяха до езерото, разказа на Брус повече, отколкото искаше. Думите просто му се изплъзнаха и той му сподели за проблемите с родителите на жена си. Брус беше добър слушател.

— Дължа им много пари.

— Все пак са родителите на жена ти — отговори Брус. — Няма да те хвърлят в езерото за храна на рибите, ако не им платиш.

— Може би така щеше да бъде по-добре — каза горчиво Нико.

После му разказа за всичко, с което го държаха родителите на жена му — бизнеса, къщата, клиентите, дори за това, че я настройваха срещу него.

— Мен ако питаш, направо са те стиснали за топките — отбеляза Брус.

— Аха.

— Какво ще правиш?

— Не знам.

— Може да им поискаш още един заем, за да преживееш, докато бизнесът се обърне. Като е гарга, да е рошава.

— Не става.

Брус го погледна в очите.

— Не бъди задник. Просто ги помоли. Излез от тази дупка. Ще дочакаш и по-добри времена. Така или иначе, те имат интерес да защитят инвестицията си. Трябва поне да им дадеш тази възможност.

Нико се замисли върху думите му. Колкото и да не му харесваше тази идея, наистина имаше смисъл да си признае всичко на Ричард и да му каже, че изпитва затруднения в бизнеса. Можеше да го помоли това да си остане между тях двамата, така че Мей да не се тревожи. В крайна сметка постоянно се случваше някой бизнес да пропадне. Цялата икономика беше такава. Днес беше много по-трудно от едно време, когато Ричард беше влязъл в бизнеса. Естествено, Ричард никога нямаше да го разбере. А дори да го разбере, никога нямаше да му го каже.

— Обърни се към тъста си — посъветва го Брус. — Не ходи в банката.

Нико не го каза на Брус, но той вече беше ходил в банката. Преди няколко месеца бе ипотекирал къщата. Беше обяснил на Мей, че с получените пари ще помогне на своя бизнес да се разрасне, защото условията на пазара са подходящи за това. Беше я накарал да обещае, че няма да каже на родителите си. И без това бяха твърде замесени в техните дела.

— Може би си прав — отговори Нико.

Той мисли за това през следващите два дни. Не можеше да спи добре. Най-сетне реши да се обърне към своя тъст. Винаги се срещаше с Ричард, когато ставаше дума за финансови дела, свързани с родителите на Мей. Ричард предпочиташе така. Нико му се обади и го попита дали могат да се видят за по едно питие. Ричард изглежда се изненада и му предложи да се срещнат в бара на неговия клуб. Естествено. Винаги държеше да бъде на собствената си шибана територия.

Когато Нико пристигна там, беше притеснен и изпи питието си доста бързо. Опита се да намали темпото, щом стигна до ледените кубчета в чашата си. Едва тогава осъзна, че в последно време беше развил навика да пие всеки ден след работа. Ричард се взираше в него.

— За какво става дума, Нико?

Поколеба се, преди да отговори:

— Бизнесът не върви толкова добре, колкото ми се иска.

По лицето на Ричард веднага се изписа подозрително изражение.

— Колко точно е зле? — попита той.

Точно това мразеше Нико у своя тъст. Той винаги гледаше да го унижи. Не му оставяше никакво място да запази достойнството си. Не беше в състояние да прояви щедрост към него.

— Доста зле, в интерес на истината — отговори Нико. — Изгубих няколко клиенти. Други не са ми платили. В момента изпитвам известни финансови затруднения.

— Разбирам — каза Ричард и пресуши питието си.

Настъпи продължително мълчание. Нико осъзна, че той нямаше да му предложи сам. Щеше да го принуди да се моли. Вдигна очи от питието си и срещна строгия поглед на своя тъст.

— Можеш ли да ми дадеш заем, за да издържа през този труден период? — попита Нико. — Можем да го оформим като истински кредит. Този път искам да си платя лихва върху него.

В действителност не беше обмислял възможността неговият тъст да му откаже. Мислеше си, че няма да посмее, защото какво щеше да стане с дъщеря му тогава? До този момент той избягваше единствено унижението, необходимостта да се моли за помощ, усещането за това, че Ричард го държи в ръцете си.

Ричард му отвърна със студен поглед.

— Не — каза той.

Дори тогава Нико го разбра погрешно. Помисли си, че Ричард отказва да му вземе лихва.

— Не, наистина. Искам да платя лихва. Сто хиляди би трябвало да ми стигнат.

Ричард се наведе напред на мястото си, като надвисна над масичката между тях.

— Казах „не“.

Нико почувства как нагоре по врата му пропълзява горещина и лицето му почервенява. Не отговори нищо. Не вярваше, че Ричард наистина го мисли.

— Няма да ти даваме повече пари, Нико — отсече Ричард.

Искаше да бъде съвсем ясен.

— Няма да ти даваме и пари назаем. Ще трябва да се оправяш сам.

Той отново се облегна на удобния стол в частния си клуб.

— Винаги мога да разпозная една лоша инвестиция — добави тъстът.

Нико не знаеше какво да каже. Не искаше да се моли. Когато Ричард вземеше решение, той не се отмяташе от него. А очевидно вече беше взел решение.

— Двамата с Алис мислим еднакво по този въпрос — вече бяхме решили да спрем с тези помощи — обясни Ричард.

„Ами дъщеря ви?“, искаше да попита Нико, но не можеше да накара думите да излязат от устата му. А и не искаше да се унижава повече. После изведнъж си даде сметка, че знае отговора на своя въпрос.

Ричард щеше да разкаже на Мей за това. Щеше да каже на дъщеря си какъв некадърник е нейният съпруг. Какъв лош избор е направила. Ричард и Алис никога не го бяха харесвали. Те търпеливо бяха очаквали този ден. Те искаха Мей да го напусне. Да вземе детето му и да го остави. Разбира се, че искаха това.

Но той нямаше да го позволи.

Нико изведнъж се изправи, като блъсна масичката между тях с коленете си.

— Добре тогава — каза той. — Ще се справя сам.

После се обърна и си тръгна от клуба, заслепен от гняв и срам. Сам щеше да каже на Мей, при това пръв. Щеше да ѝ разкаже какъв кучи син е баща ѝ в действителност.

Беше късен следобед. Имаше време за още едно питие, преди да се прибере. Той отиде до своя бар, в който ходеше обикновено, а след това излезе на обичайната си разходка. Брус вече беше на пейката. Ето тогава се обърка всичко. Това беше моментът, след който вече нямаше връщане назад.

Двадесет и девета глава

Когато Нико седна на пейката, Брус се обърна към него и отбеляза:

— На нищо не приличаш.

Нико беше като зашеметен. Не виждаше никакъв начин да се измъкне от неприятностите си. Беше събрал кураж да попита, но дори не си беше представял, че Ричард може да му откаже. Мислеше по-скоро за това как да използва парите, за да спаси своя бизнес от затруднението. Не се съмняваше, че ще успее да го направи. Имаше няколко лоши кредити — клиенти, които не му бяха платили за работа, която вече беше свършил. Имаше и потенциални нови клиенти, които се опитваше да хване, а те се бавеха с решението си. Все още беше възможно всичко да се оправи — само да имаше малко пари, с които да преживее този момент. Не беше изгубил амбицията си. Не беше изгубил вяра в себе си. Просто имаше нужда да си поеме въздух. Имаше нужда от малко пари. Откъде можеше да намери малко пари? Нямаше как да вземе заем за бизнеса в момент, когато финансовите му отчети изглеждаха по този начин.

— Трябват ми малко пари — каза Нико на Брус. — Случайно да познаваш някакви лихвари?

Шегуваше се, но не съвсем. Даваше си сметка колко отчаян изглежда.

Но Брус прие думите му съвсем на сериозно.

— Да, познавам — кимна той.

Нико осъзна, че Брус наистина имаше вид на човек, който може да познава лихвари и знае как да се оправя с такива хора. Знаеше къде да ги намери и как да преговаря с тях. Като се замисли. Брус дори му приличаше на човек, който притежава собствен метален бокс. Започна да се чувства в несигурни води, но игнорира усещането си.

— Но ти не искаш това, повярвай ми — увери го Брус.

— Ами, не знам какво друго мога да направя, мамка му — отвърна Нико.

— Можеш да обявиш фалит и да започнеш от нулата. Много хора го правят.

— Не мога.

— Защо не? — попита Брус.

— Защото това ще съсипе жена ми. Тя е… в момента е нестабилна. Следродилна депресия.

— Имате бебе?

— Да — кимна Нико. — Момиченце.

Брус се облегна назад и го изгледа сериозно.

— Какво?

— Нищо — бързо отговори Брус.

— Не, ти щеше да кажеш нещо — настоя Нико.

В главата на Брус очевидно се въртеше някаква мисъл.

— Как се чувстват родителите на жена ти по отношение на малката си внучка?

— Обожават я. Тя е единственото им внуче. Разбирам накъде биеш. Те ще осигурят пари за образованието ѝ и сигурно ще отделят някаква сума, която да получи, когато навърши пълнолетие, но ще я затворят в доверителен фонд, така че да не мога да я пипна. Няма как да си помогна по тази линия.

— Има, ако подходиш по-творчески — каза Брус.

Нико го изгледа.

— Какво имаш предвид?

Брус се наведе към него и сниши глас.

— Готов ли си да поемеш известен риск?

— За какво говориш?

Нико хвърли поглед наоколо, за да провери дали някой не може да ги чуе, но двамата бяха сами. На това място винаги беше пусто.

— Те няма да дадат пари на теб, но се обзалагам, че ще платят веднага, за да си върнат единственото внуче.

— Какво искаш да кажеш? — прошепна Нико.

Но той вече знаеше отговора. Двамата мъже се погледнаха в очите. Ако Нико вече не беше изпил две питиета — особено онова в мъчителната компания на своя тъст — може би щеше да каже твърдо „не“ на Брус и да се прибере при жена си, за да ѝ каже истината, както възнамеряваше първоначално. Да обяви фалит и да започне отначало. Нямаше да изгубят къщата. Имаха един друг и Кора. Но по пътя към езерото беше спрял в един магазин за алкохол. Беше донесъл със себе си бутилка в хартиен плик. И сега я отвори, предложи я на своя приятел и отпи голяма глътка направо от нея. Алкохолът поразмъти главата му и направи така, че нищо да не изглежда толкова невъзможно.

Брус сниши гласа си до шепот.

— Ще инсценираш отвличане. Няма да бъде истинско отвличане, а наужким. Никой няма да пострада.

Нико го гледаше втренчено. Приведе се към него и прошепна:

— Как ще стане това? За полицията няма да бъде наужким.

— Не, но ако го направиш както трябва, това е съвършеното престъпление. Родителите на жена ти ще платят откупа, ти ще си върнеш детето и всичко ще свърши за няколко дни. Когато се върне бебето, полицията ще изгуби интерес към случая.

— Говориш така, все едно вече си го правил — каза Нико, като отново се почувства несигурен.

— Не. Но съм виждал как се прави. Успешно.

Нико се замисли. Заради алкохола всичко това не му изглеждаше съвсем налудничаво. Двамата обсъдиха подробностите — отначало чисто хипотетично. Той щеше да се престори, че отвлича собственото си дете. Щеше да я предаде на Брус, който да я закара в своята вила в планините Катскилс за няколко дни. Самият той имаше три деца, които вече бяха големи, но знаеше как да се грижи за бебе. И двамата щяха да се снабдят с мобилни телефони с предплатени карти, които не могат да бъдат проследени, и да ги използват единствено за да комуникират помежду си. Нико трябваше да скрие телефона някъде.

— Трябват ми около сто хиляди долара — каза Нико.

Брус изсумтя.

— Ти луд ли си?

— Защо? — попита Нико.

— Ако те хванат, наказанието по закон е едно и също, независимо дали искаш откуп от сто хиляди, или сто милиона. Нека поне да си струва усилията. Няма да го направя за джобни пари.

Двамата продължиха да си подават бутилката, докато Нико мислеше за това. Доколкото знаеше, състоянието на Ричард и Алис Уелс възлизаше на около двадесет милиона долара. Значи разполагаха с пари, които да платят за откуп. А Ричард можеше да си позволи да изгуби част от тях. Ако Нико вземеше един милион, щеше да спаси своя бизнес и да изплати ипотеката, без да разчита повече на помощта на родителите на Мей. Поне не пряко. А щеше да бъде страхотно да оскубе онзи кучи син с няколко милиона.

Решиха да поискат откуп от два милиона. И да го разделят наполовина.

— Не е зле за два дни работа — увери го Брус.

— Трябва да стане бързо — каза Нико. — Утре вечер ще излизаме — ще ходим на вечеря у съседите. Ще повикаме бавачка, но тя винаги заспива на дивана със слушалките си на главата. Аз ще изляза да изпуша една цигара, ще се промъкна у дома и ще ти я донеса.

Двамата продължиха по този начин, докато не обсъдиха всички подробности от плана.

Нико се прибра у дома и не каза на Мей нито за срещата с нейния баща, нито за затрудненията в бизнеса. Вместо това небрежно я попита дали наскоро се е чувала с родителите си. Не беше.

И сега, ако трябваше да избере един момент във времето, в който да се върне и да направи всичко по друг начин, това щеше да бъде първата му среща с Брус. Само ако не беше излязъл да се разходи и да подиша пролетния въздух край езерото, само ако не беше седнал на онази пейка, само ако Брус не се беше оказал наблизо. Само ако беше станал и си беше тръгнал в онзи ден, когато Брус седна при него и постави началото на запознанството им. Колко различно щеше да бъде всичко сега.

Той не вярваше полицията да успее да открие някого, който да свърже него и Брус. Срещите им бяха случайни и редки. Мястото беше доста пусто — единствените хора, които минаваха от време на време, профучаваха на ролкови кънки или тичаха за здраве. Досега не се беше тревожил за това, защото никой друг нямаше да види Брус. Планът беше той да си прибере милиона и да изчезне.

Но сега Брус бе станал жертва на убийство. А Нико беше напълно прецакан.

Нико кръстосва своя офис, напрегнат като пружина. Няма представа какво става с Кора. Всичко се е обърнало срещу него. Родителите на Мей знаят какво е направил. Синтия също знае какво е направил. Не вижда никакъв изход.

Дали не трябва да се обади на адвоката, Обри Уест? Дали да не му каже истината и да не го помоли за съвет? Няма друг, към когото да се обърне. Нико взима мобилния си телефон и открива Обри Уест в списъка с контактите си. Вече се кани да му се обади, когато си спомня скорошната им среща със скъпоплатения адвокат.

Обри им беше обяснил ситуацията много ясно. Беше се срещнал с двамата във впечатляващата си кантора в центъра — родителите на Мей трябваше да ги изчакат във фоайето, което предизвика видимо неудоволствие у Ричард. Прочутият адвокат направо им каза, че не иска да знае истината — не искаше да знае дали са виновни, или невинни. Това не му помагаше да си свърши работата.

Нико беше почти сигурен, че това няма да е вярно, ако клиентът наистина е невинен. Този начин на работа беше ефективен единствено когато клиентът беше виновен. Обри явно приемаше всички за виновни — нали точно затова се обръщаха към него. Работата му беше просто да направи така, че съдът да не успее да докаже вината им. В това нямаше равен.

Нико не вярва, че може да получи съдействие от адвоката си, ако му се обади сега. Все още не.

Трябва да се обади на Ричард — точно това беше причината да дойде в офиса, защото се налагаше да остави Мей, ако искаше да разговаря насаме с баща ѝ. Трябваше да разбере какво става с Кора и дали Ричард беше постигнал ново споразумение с похитителите.

Той се колебае. Не може да понесе мисълта за още лоши новини. Но иска да си върне Кора, независимо от всичко. Каквото и друго да се случи, трябва да си върне Кора. Това е единственото, което има значение сега. Налага се да се довери на Ричард, че ще успее да го направи. Всичко останало може да почака.

Нико набира номера на своя тъст. Телефонът му се включва директно на гласова поща. Мамка му. Оставя кратко съобщение:

— Обади ми се. Кажи ми какво става.

После се изправя и отново започва да обикаля напред-назад в своя офис — като човек, който вече е затворен в килия.

Мей си мисли, че чува как бебето ѝ плаче — сигурно се събужда от дрямката си. Тя сваля градинските си ръкавици, бързо влиза в къщата и си мие ръцете на умивалника в кухнята. Чува как Кора плаче от креватчето си на горния етаж.

— Идвам веднага, миличка — подвиква тя. — Сега ще дойда.

Мей се чувства щастлива. Изтичва горе, за да вземе бебето си. Влиза в детската стая. Всичко изглежда както обикновено, но бебето го няма. Тя изведнъж си спомня за това и чувството е като от менгеме, което смазва сърцето ѝ. Тя се срива на стола за кърмене и се разплаква. Спомня си, че нейното бебе е мъртво, а ситуацията е безнадеждна.

Изплъзва се, пада надолу към ръба на черната дупка. Трябва да се обади на някого. На майка си. Но не го прави. Вместо това сама се люлее на стола за кърмене.

Спомня си за последната нощ, в която държеше дъщеря си в ръце, когато я плесна, когато ѝ се скара. Мисли си за онази нощ. Как Нико се натискаше със Синтия, докато някой е откраднал детето им. Полицията смята, че той е предал бебето на съучастника си, а след това се е върнал на празненството и се е натискал със Синтия, все едно нищо не е станало.

Тя не може да повярва. Не може да повярва, че той е способен на това. Никога не би го направил. Той обича Кора. Никога не би я поставил в такава опасност. Полицията греши. Тя си спомня какъв беше той в онази нощ. Спомня си шока и ужаса, изписани по лицето му. Колко травмиран изглеждаше.

От друга страна, не може да се отрече какво е направил със Синтия.

Иска ѝ се да обвини Синтия за всичките си проблеми, но знае, че тя не е отвлякла бебето ѝ. То е мъртво. Отвлечено е от непознати хора, които са взели парите на нейните родители. Тя никога няма да разбере кой е виновен за това. От полицията няма никаква полза. Сякаш импровизират в движение.

Вероятно Мей може да наеме частен детектив. Родителите ѝ ще платят. Вече е твърде късно да си върне Кора, но тя иска да разбере какво се е случило. Няма да се успокои, докато не разбере истината. Трябва да знае какво е станало с нейното бебе. Който и да е бил виновникът, тя ще го накара да си плати.

А Синтия — тя се опита да открадне съпруга ѝ; съпруга, когото вече дори не беше сигурна, че иска. Ненавижда я. Понякога си мисли, че Нико и Синтия заслужават да бъдат един с друг. Сега Мей чува Синтия от другата страна на стената и цялата ѝ ненавист към нея се фокусира в мощен пристъп на гняв. Защото ако не бяха отишли в къщата ѝ през онази нощ, ако Синтия не им беше забранила да вземат детето си, нищо нямаше да се случи така. Бебето ѝ все още щеше да бъде с нея. Всичко щеше да бъде както трябва.

Тя знае, че Синтия е у дома, в съседната къща.

Мей се оглежда в счупеното огледало в банята на горния етаж, което все още не са сменили. Изглежда натрошена на стотици различни парчета. Измива си лицето и сресва косата си. Отива в спалнята и облича чиста тениска върху джинсите си. После отива до съседната къща и позвънява на входната врата.

Синтия отваря и явно се изненадва да види Мей на прага на дома си.

— Може ли да вляза? — пита Мей.

Въпреки че е сама, Синтия е облечена добре — с ленени шорти и красива копринена блуза. За момент я поглежда подозрително. После отваря вратата по-широко и казва:

— Естествено.

Мей влиза в къщата.

— Искаш ли кафе? Мога да направя — предлага Синтия. — Греъм го няма, замина по работа за няколко дни.

— Естествено — казва Мей, докато върви след нея навътре в къщата.

След като вече е тук, не знае откъде да започне. Целта ѝ е да разбере истината. Дали да се държи приятелски? Или обвинително? Последния път, когато беше в тази къща, всичко беше нормално. Кора още беше при нея. Струва ѝ се, че това бе толкова отдавна. В някой друг живот. Не е влизала в къщата на Синтия от нощта на отвличането. Но Нико е бил тук.

Когато влизат в кухнята, Мей поглежда към плъзгащите се стъклени врати, които водят към задния двор. Вижда столовете на двора. Представя си как Синтия седи в скута на Нико на един от тези столове, докато онзи убит мъж откарва бебето им с колата си. Изпълва я гняв, но тя внимава да не се издаде. Има голям опит в това да изпитва гняв, без да се издава. Лицемерничи. Нали всички правят така? Всички се преструват на нещо, което не са. Целият свят е изграден от лъжи и измами. Синтия е лъжкиня, точно като съпруга на Мей.

Мей изведнъж усеща замайване и сяда до кухненската маса. Синтия включва машината за кафе и се обръща към нея, като се подпира на кухненския плот. Погледната от мястото на Мей, домакинята изглежда по-висока и дългокрака. Мей осъзнава, че изпитва ревност, налудничава ревност. И Синтия го знае.

Нито една от двете не иска да започне разговора първа. Става неловко. Най-сетне Синтия пита:

— Има ли някакво развитие по разследването?

По лицето ѝ се изписва престорена загриженост, когато го казва.

Мей отвръща на погледа ѝ:

— Бебето ми никога няма да се върне.

Казва го спокойно, все едно говори за времето. Усеща се откъсната от действителността, без връзка с нищо. Седи на ръба на черната дупка. Изведнъж си дава сметка, че беше грешка да дойде тук. Не е достатъчно силна, за да се изправи сама срещу Синтия. Беше опасно да идва. Тя се страхува от Синтия. Защо? Защо изведнъж изпитва страх от нея? Какво може да ѝ направи Синтия след всичко, което вече се е случило? Наистина, след като е изгубила толкова много, Мей би трябвало да се чувства неуязвима. Не ѝ е останало нищо, което да загуби. Би трябвало Синтия да се бои от нея.

И тогава Мей разбира защо. Пронизва я ледена тръпка, чак до мозъка на костите ѝ. Мей се страхува от себе си. Страхува се от онова, което може да направи. Трябва да си тръгва. Изведнъж се изправя от мястото си.

— Трябва да си тръгвам — казва бързо тя.

— Какво? Но ти току-що дойде — възкликва изненадано Синтия и я поглежда внимателно. — Добре ли си?

Мей се отпуска обратно на стола и навежда глава между коленете си. Синтия пристъпва към нея и прикляква до стола. Леко отпуска една от ръцете си с безупречен маникюр на гърба ѝ. Мей се страхува, че може да припадне; чувства се така, все едно всеки момент ще повърне. Диша дълбоко и чака това усещане да премине. Ако изчака и диша дълбоко, ще ѝ мине.

— Ето, пийни си кафе — предлага Синтия. — Кофеинът ще ти помогне.

Мей вдига глава и гледа как тя налива кафето. Тази жена изобщо не се интересува от нея, но ѝ прави кафе. Синтия ѝ донася чашата и Мей отпива голяма глътка, после още една. Синтия беше права — наистина се чувства малко по-добре. От кафето ѝ става малко по-леко и може да подреди мислите си. Тя отпива още една глътка и оставя чашата на масата. Синтия е седнала срещу нея.

— От колко време имаш извънбрачна връзка с моя съпруг? — пита Мей.

Говори спокойно и изненадващо неутрално, като се има предвид колко е разгневена. Ако някой ги слуша, би си помислил, че темата на разговора няма никакво значение за нея.

Синтия сяда по-назад на стола си и скръства ръце върху пищния си бюст.

— Нямам извънбрачна връзка с твоя съпруг — отговаря тя, също толкова спокойно.

— Престани с тези глупости — отвръща Мей. — Знам всичко.

Синтия изглежда изненадана.

— Какво имаш предвид? Няма нищо подобно. Двамата с Нико нямаме връзка. Последния път, когато бяхте тук, се заиграхме малко в задния двор, но беше безобидно. Като тийнейджъри. Той беше пиян. И двамата бяхме пияни. Отнесохме се. Това не означава нищо. Беше първият и последният път, когато сме се докосвали.

— Полицията знае — казва ѝ Мей.

— Какво знае полицията? — пита Синтия, като я поглежда остро.

— За теб и Нико.

— Какво за мен и Нико?

— Знаят какво сте правили в задния двор в нощта на отвличането.

Синтия изглежда объркана.

— Нали ти казах — както и на полицията — че малко се понатискахме в задния двор. Това ли имаш предвид?

— Не знам защо и двамата го отричате. Знам, че имате извънбрачна връзка.

— Вече ти казах, че малко се понатискахме навън, защото бяхме пияни, и това беше всичко. Между мен и Нико няма нищо друго — нито преди това, нито след това. Дори не съм го виждала след нощта на отвличането. Въобразяваш си, Мей.

Думите ѝ звучат снизходително.

— Не ме лъжи! — изсъсква Мей. — Вчера следобед видях Нико да излиза от задния вход на къщата ви.

Синтия се сковава на мястото си.

— Така че не ме лъжи и не ми казвай, че не си го виждала! Освен това знам за мобилния телефон.

— Какъв мобилен телефон?

— Няма значение — казва Мей.

Вече ѝ се иска да върне думите си назад. Спомня си, че мобилният телефон може би е бил заради някой друг. Всичко, което се случва, е толкова объркващо. Вече почти не успява да се оправя. Чувства се така, сякаш умът ѝ вече е повреден. И преди беше с лабилна психика, но сега — когато бебето ѝ е мъртво, а мъжът ѝ изневерява — кой не би си изгубил ума в такова положение? Никой не може да я вини за това. Никой няма да я обвинява, ако направи нещо налудничаво.

Изражението на Синтия изведнъж се променя. Престореното съчувствие се стопява и погледът ѝ става студен.

— Искаш ли да знаеш какво става, Мей? Сигурна ли си, че наистина искаш да знаеш?

Мей отвръща на погледа ѝ, объркана от смяната на тона. Представя си, че Синтия е била лошо момиче в училище — от онези високи, красиви момичета, които тормозеха ниските, пълнички, неуверени момичета като нея самата.

— Да, искам да знам.

— Сигурна ли си? Защото, след като веднъж ти го кажа, няма да мога да си върна думите назад.

— По-силна съм, отколкото си мислиш — отговаря Мей.

В гласа ѝ се е появила острота. Тя се навежда напред над масата и продължава:

— Аз вече изгубих детето си. Какво повече би могло да ми се случи?

Синтия се усмихва, но усмивката ѝ е студена и пресметлива. Тя се обляга назад на стола си и поглежда Мей, все едно се опитва да прецени дали да направи нещо.

— Не смятам, че наистина имаш идея какво се случва тук — казва тя.

— Тогава защо не ми кажеш? — тросва се Мей.

Синтия се изправя и бутва стола си назад, така че краката му изстъргват по пода на кухнята.

— Добре. Не мърдай оттук. Веднага ще се върна.

Синтия излиза от кухнята и се качва по стълбите до втория етаж. Мей се пита какво може да има, което да иска да ѝ покаже. Мисли си дали да не избяга. Колко повече от действителността ще може да понесе? Може би има снимки. Снимки на Синтия и Нико, докато са заедно. Синтия е фотограф. Освен това е от онези жени, които биха снимали самите себе си, защото е толкова прекрасна и суетна. Може би иска да ѝ покаже снимки, на които двамата с Нико са заедно в леглото. Изражението на лицето на Нико ще бъде съвсем различно от това, когато прави любов с нея самата. Мей се изправя. Вече се кани да излезе през плъзгащата врата към задния двор, когато Синтия се връща в кухнята, като носи един лаптоп.

— Да не се уплаши? — пита тя.

— Не, просто исках да подишам малко чист въздух — лъже Мей, затваря вратата и се обръща към масата.

Синтия слага лаптопа си на кухненската маса и го отваря. Двете чакат малко, докато компютърът се зареди.

Домакинята се обръща към нея:

— Наистина съжалявам за това, Мей. Наистина.

Мей я поглежда ядосано. Не вярва на нито една нейна дума. После отново неохотно се обръща към дисплея. Но не вижда онова, което е очаквала. Вместо това на екрана се вижда черно-бял запис от охранителна камера, насочена към задния двор на къщата на Синтия, а зад него се различава и задният двор на къщата на самата Мей. Тя отбелязва датата и часа, записани в долния край. И се вледенява.

— Чакай да видиш — казва Синтия.

Ще види онзи убит мъж, докато отвлича детето ѝ. Значи Синтия наистина е толкова жестока. И през цялото време е разполагала с този видеозапис. Защо не го беше показала на полицията?

— Защо не го покажеш на полицията? — настоява да узнае Мей, без да откъсва очи от екрана в очакване да го види.

И тогава невярващо вижда как Нико се появява на задния вход на къщата им и развива крушката на сензора за движение. Крушката угасва. Мей усеща как кръвта се отдръпва от крайниците ѝ; чувства се така, сякаш ще повърне всеки момент. Вижда как Нико влиза в къщата. Минават две минути. После задната врата се отваря. Нико излиза от къщата, като държи Кора в ръцете си, увита с нейното бяло одеяло. Оглежда се, все едно иска да провери дали не го наблюдават, бързо отива до гаража и влиза в него. Сърцето на Мей лудо се удря в ребрата ѝ. По-малко от две минути след това тя вижда как Нико излиза от гаража без бебето. Часът е 00:36. Той прекосява моравата обратно към къщата и за момент се изгубва от поглед, после отново се появява в задния двор на семейство Стилуел.

— Нали виждаш, Мей — промълвява Синтия в шокираното мълчание, което настъпва след това. — Не става дума за това, че двамата с Нико имаме извънбрачна връзка. Нико е отвлякъл вашето бебе.

Мей е зашеметена, ужасена, потресена. Не може да отговори.

— Май трябва да го попиташ къде е тя — добавя Синтия.

Тридесета глава

Мей изхвърчава от мястото си. Дръпва плъзгащата врата в дъното на кухнята и изтичва навън, като оставя Синтия да седи сама на кухненската маса с лаптопа си. Образът на Нико, който носи Кора към техния гараж в 00:36 часа, се е запечатал в ретините на Мей и дълбоко в мозъка ѝ. Тя никога няма да успее да заличи този образ от главата си. Нико е отвлякъл тяхното бебе. Значи я е лъгал през цялото време. Тя вече не знае за кого се е омъжила.

Мей влетява в къщата си през задния вход. Почти не може да диша. Срива се на пода в кухнята, като се обляга на шкафовете, разтърсвана от хлипове. Ридае, мъчително се опитва да си поеме дъх и вижда едни и същи образи в главата си, отново и отново. Никога повече няма да види своето бебе.

Това променя всичко. Нико е отвлякъл детето им. Той я е излъгал. Защо го е направил? Не е възможно Кора вече да е била мъртва и той да го е направил, за да защити нея самата. Следовател Расбак вече ѝ беше обяснил, че това просто е било невъзможно. Ако тя беше убила Кора и Нико беше открил това в дванадесет и половина, нямаше как да повика съучастника си на място в 00:35. А тя вече знае със сигурност кога е изнесъл Кора от къщата. Явно се е уговорил с някого, с онзи убит мъж, да го чака с колата си в гаража половин час след полунощ, когато е бил ред на Нико да нагледа Кора. Така че го е планирал. Планирал го е. С онзи човек, който вече е мъртъв. Човекът, за когото ѝ се струва, че е виждала някъде. Къде го беше виждала?

Нико е организирал всичко, а тя не знаеше нищо за това.

Нико е отвлякъл тяхното бебе заедно с онзи друг човек, който вече е мъртъв. Къде е бебето им сега? Кой го е взел от онзи човек във вилата му? Какво се е случило, дявол да го вземе?

Мей седи на пода в кухнята, обгърнала коленете с ръце, и се опитва да осмисли всичко. Може би пак трябва да отиде в полицейското управление и да разкаже на следовател Расбак какво е видяла. Той ще вземе видеозаписа. Тя се пита защо Синтия не го е занесла в полицията от самото начало. Сигурно има мотив за това. А единственият, за който се сеща, е, че съседката ѝ иска да запази записа, за да го използва срещу Нико. Иска да го държи в ръцете си. Синтия е точно такава жена.

Защо Нико би отвлякъл Кора? Ако не го е направил, за да предпази Мей, явно го е сторил по свои собствени, егоистични причини. Една възможна причина са парите. Искал е парите от откупа. Парите на нейните родители. Тя вече знае, че бизнесът му не върви. Спомня си, че преди няколко месеца я накара да подпише някакви документи, за да ипотекират къщата — така щял да се сдобие със свободен капитал, който да инвестира. Тя си мислеше, че бизнесът бързо се разширява и това е добре. Но може би и тогава я е излъгал. Всичко се връзва. Затрудненията в работата, ипотекирането на къщата и най-сетне организирането на отвличане, за да получи парите за откупа от нейните родители.

Защо Нико просто не ѝ беше казал, че е закъсал финансово? Можеха да отидат при нейните родители и да помолят за още пари. Защо беше направил такава глупост? Защо беше взел безценното им дете и го бе дал на някакъв човек, когото бяха пребили до смърт с лопата?

След това Кора сигурно е била отвлечена от някой друг и този човек, който и да е той, вече е взел и парите от откупа. Вече няма никаква причина да не я убият. Значи бебето ѝ е мъртво. Нико явно е бил измамен.

Дали той не беше отишъл в онази вила, след като бяха откраднали парите от откупа, не се беше изправил срещу онзи човек и не го беше убил в пристъп на гняв? Дали Нико не беше убиец? Дали беше имал достатъчно време да отиде чак до онази вила и да се върне, без тя да забележи това? Тя се опитва да си спомни кой ден е, да си припомни всички дни след отвличането, но в главата ѝ цари безнадежден хаос.

Възможно ли е мобилният телефон да е бил част от всичко това? Тя си дава сметка, че през цялото време се е заблуждавала. Не става дума за извънбрачни връзки — нито със Синтия, нито с някоя друга жена. Всичко е било заради отвличането. Нико е отвлякъл Кора. Планирал го е заедно с онзи човек от вилата. Цялото отвличане е било инсценирано.

Но нещо се е объркало, някой е взел парите и ги е измамил. След това Нико е отишъл до вилата и е убил своя бивш съучастник, като го е пребил до смърт с лопата.

Същият човек, за когото се омъжи.

А после тук, в тази кухня, ѝ каза как убитият му се струвал познат отнякъде.

Тя изведнъж започва да се страхува от собствения си съпруг. Не знае кой е той, не знае какъв е. Едва сега осъзнава на какво е способен.

Нико очевидно няма представа къде е Кора.

Какво да направи сега?

Минава дълго време, преди Мей най-сетне да се изправи от пода. Налага си да се качи по стълбите до спалнята. С треперещи ръце взима от гардероба един сак и започва да си събира багажа.

Мей слиза от таксито в края на застланата с чакъл овална алея, която води към дома на родителите ѝ. Това е втората къща, в която е израснала — много по-разкошна от първата. Преместиха се тук, когато беше на единадесет. Голямата каменна къща с тучните, професионално поддържани градини, е построена на изхода на едно гористо дефиле. Тя плаща на шофьора на таксито и остава за момент в края на алеята. Загледана е в къщата. Домовете на семействата, които живеят тук, са построени далеч един от друг. Заможните хора ценят уединението си и могат да си го позволят. Никой няма да я забележи, освен ако майка ѝ не си е вкъщи и случайно не гледа навън през прозореца. Мей стои със своя сак, практически лишена от живота си. Ясно си спомня онзи ден, когато излезе от тази къща и се качи зад гърба на Нико на неговия мотоциклет — деня, в който бе решила, че е влюбена в него.

Оттогава се бяха случили толкова много неща. Толкова много се беше променило.

А някои неща си бяха останали съвсем същите.

Никак не ѝ се иска да се върне при родителите си. Това е признание, че те са били прави, а тя е грешала. Те никога не са имали високо мнение за Нико и сега се оказва, че не са бъркали. Винаги са ѝ казвали, че взима погрешни решения и точно затова се опитват да решават всичко вместо нея. Понякога се чувстваше като кукла на конци, сякаш родителите ѝ бяха някъде зад кулисите и манипулираха всичко в живота ѝ. Къде ходеше и с кого. С какво беше облечена. Какво учеше в училище.

Когато се омъжи за Нико, Мей се разбунтува срещу тях, но сега излиза, че този бунт е бил мъртвороден. След като вече се беше омъжила за Нико и бе направила този голям театрален жест, тя бе позволила на родителите си отново да си възвърнат контрола върху конците. Беше се поддала на страха си. След като беше направила онази голяма крачка към своята независимост за пръв път през живота си, след като беше разбрала какво иска и какво чувства, след като се беше влюбила в Нико и се беше омъжила за него, тя трябваше да продължи напред и да живее собствения си живот. Трябваше да каже „стига“ на родителите си още в деня на сватбата, но след като веднъж се беше омъжила за човек, когото ненавиждаха, тя се беше оставила да си я купят обратно. Купиха ѝ кола. Купиха ѝ къща. Купиха на Нико старт в живота. Мей беше позволила на родителите си да платят за хубавия ѝ живот с Нико. Докато двамата с него не се оплетоха в техните конци и не се задушиха в тях. Значи майка ѝ и баща ѝ в крайна сметка никога не се бяха отказвали от контрола си върху нея. Всичко е било илюзия — че тя е независим човек, че води независим живот. Пита се дали нещата с Нико нямаше да се развият по друг начин, ако веднага след брака не бяха заминали и не бяха отказали помощта на родителите ѝ.

Или пък Нико изобщо не беше човекът, за когото си мислеше, че се е омъжила. Може би майка ѝ и баща ѝ бяха прави за това, че тя винаги взимаше погрешни решения.

Докато стои в края на алеята пред къщата на родителите си, Мей изведнъж си спомня къде е виждала убития мъж. Започва да трепери като лист на вятъра, докато се опитва да осмисли тази нова информация. После изважда мобилния си телефон и се обажда за такси.

Нико отново се опитва да се свърже с Ричард и оставя още едно кратко, напрегнато съобщение на гласовата му поща.

Ричард го наказва, като го държи на тъмно. Смята да се оправи съвсем сам и да му каже едва когато всичко свърши, когато Кора се върне жива и здрава. Ако изобщо се върне.

От друга страна, Нико все пак е принуден да си признае, че така може би наистина е по-добре. Ако някой изобщо успее да се справи с тази ситуация, това ще бъде Ричард. Тъстът му с неговите торби с пари и неговите железни нерви. Нико не иска нищо друго, освен да легне на кушетката в офиса, да поспи няколко часа и да се събуди от обаждането по телефона, от което да научи, че Кора вече си е у дома, жива и здрава. Но след това… какво щеше да стане след това?

Той си спомня, че има отворена бутилка скоч в дъното на едно от чекмеджетата на шкафовете за документи в офиса си. Спира да кръстосва помещението, пристъпва до шкафа и отваря чекмеджето. Бутилката е наполовина празна. Той си взима чаша, която също е скрита в чекмеджето, и си налива голямо питие. След това отново започва да кръстосва офиса. Трябва да измисли какво да направи.

Нико изпитва ужас от мисълта, че никога повече няма да види Кора. Освен това изпитва ужас от мисълта, че ще го арестуват и ще отиде в затвора. Не се съмнява, че ако наистина го арестуват, Обри Уест — адвокатът, който има най-големи шансове да направи така, че да го оправдаят — вече няма да работи за него. Защото родителите на Мей няма да му платят за това, а Нико не разполага с толкова пари, че да плати сам за услугите на такъв елитен адвокат. Адвокатът, който би могъл да си позволи, ще бъде евтин. Сигурно няма да бъде достатъчно квалифициран, за да участва в такова дело. Не му остава никакъв шанс.

Той отново напълва чашата си от бутилката, която вече стои отворена на скъпото му бюро, и си дава сметка, че е започнал да мисли какво ще направи, след като го арестуват. Арестът вече му се струва неизбежен. Мей няма да го подкрепи, не и след като чуе истината от собствения си баща. Защо да го прави? Тя ще го намрази. И ще има всички основания за това. Ако тя му беше причинила същото нещо, той никога нямаше да ѝ го прости.

Налице е и видеозаписът на Синтия.

По средата на третото си питие Нико за пръв път си дава сметка, че може да каже цялата истина на полицията. Какво ще стане, ако просто каже всичко на Расбак? Да, той се е запознал с Брус — който се е оказал Дерек Хониг. Да, имал е затруднения в бизнеса. Да, собственият му тъст е отказал да му помогне. Да, той е възнамерявал да отвлече и да скрие собственото си бебе за няколко дни, за да вземе парите за откупа от родителите на жена си. Но всичко това всъщност не беше негова идея. Идеята беше на Дерек Хониг.

Идеята изобщо не беше на Нико. Дерек Хониг беше предложил да го направят. От гледна точка на Нико, това беше просто начин да получи предварително част от наследството на жена си. Никой не биваше да умре. Нито неговото дете, нито съучастника му.

Нико също е жертва в цялата ситуация. Не е невинен, но и той е жертва. Беше отчаян и попадна на лош човек. Запозна се с измамник, който го излъга за името си и го манипулира така, че да участва в отвличане, от което да спечели самият той. Един добър адвокат ще успее да го извърти по този начин. Обри Уест би успял.

Може да признае всичко на следовател Расбак. Да му разкаже всичко, което знае. Да помогне на разследването.

Само Кора да се върне у дома.

Може би ще отиде в затвора. Но Кора, ако остане жива, поне ще бъде с майка си. А Ричард вече няма да разполага с нищо, с което да го държи. След като излезе от затвора, вече няма да дължи нищо на родителите на Мей. И Синтия ще остане прецакана. Може дори да се постарае да направи така, че самата тя да отиде в затвора за опит за изнудване. За миг си представя Синтия, облечена в безформен оранжев гащеризон, с немита коса.

Усмихва се горчиво и болезнено. Вдига очи и среща отражението си в стъклото върху една фотография, окачена в рамка зад бюрото му — и едва успява да различи собственото си лице.

Тридесет и първа глава

Нико най-сетне се прибира, след като се е стъмнило. Пил е твърде много, затова оставя колата и си взима такси. Прибира се раздърпан, с кървясали очи, измъчен от напрежение въпреки всичкия алкохол, който е погълнал.

Не знае какво става. Не знае какво да каже на Мей. Цял ден се обажда на своя тъст, но кучият син не отговаря. Обажда се и на Мей няколко пъти, но винаги направо се включва гласова поща — и на домашния телефон, и на мобилния. Никой не му връща обажданията, никой не му звъни.

Нико се страхува от най-лошото. Страх го е да се прибере у дома, но в крайна сметка не успява да измисли какво друго да направи.

Влиза през входната врата. В къщата е тъмно.

— Мей? — подвиква той, като се пита къде е.

Къщата изглежда празна. Той се отправя към кухнята. Цари тишина. Застава неподвижно и се вслушва. Може би я няма.

— Мей?

Този път извиква по-силно, разтревожено. С по-бързи крачки се отправя към дневната.

Спира намясто, когато я вижда. Мей седи на дивана в тъмното напълно неподвижна. Държи в ръцете си голям нож. Нико го разпознава, това е най-големият нож от комплекта на кухненския плот. Кръвта се отдръпва от сърцето му и се стича в петите. Той предпазливо пристъпва напред и се опитва да види ножа по-добре, но не успява да го разгледа. Защо държи нож в тъмното?

— Мей? — казва Нико по-тихо.

Тя изглежда изпаднала в някакъв транс. Плаши го. Какво прави с този нож, по дяволите?

— Мей, какво е станало?

Говори ѝ така, както се говори на опасно животно. Тя не му отвръща и той продължава, все така меко и предпазливо:

— Какво правиш с този нож?

Трябва да светне. Той бавно пристъпва към лампата на една масичка.

— Не ме доближавай! — казва тя и вдига ножа.

Нико замръзва, като я гледа с широко отворени очи — Мей държи ножа така, сякаш наистина е готова да го използва.

— Знам какво си направил — промълвява тя глухо и отчаяно.

Мислите на Нико препускат. Мей сигурно е говорила с баща си. Няма никаква следа от Кора. Сигурно всичко ужасно се е объркало. Залива го отчаяние. Нико осъзнава колко много се е надявал неговият тъст да спаси положението и да направи така, че Кора да се върне при тях. Но очевидно всичко се е провалило. Никога няма да си върнат бебето, никога. А бащата на Мей ѝ е казал истината.

А сега и това, последното парче от мозайката — жена му е полудяла. И той е виновен за всичко.

— Защо ти е този нож, Мей? — пита глухо Нико.

— За самозащита.

— От кого?

— От теб.

— Няма нужда да се защитаваш от мен — казва ѝ Нико в тъмното.

Какво ѝ е разказал нейният баща? Какви лъжи? Той никога, в никакъв случай не би направил нарочно нещо лошо на жена си или на детето. Няма никаква причина тя да се бои от него. „Ти си опасен, Нико, с твоите планове и схеми.“

— Виждала ли си се с баща си?

— Не.

— Но си говорила с него.

— Не.

Нико не разбира какво е станало.

— С кого си говорила?

— С никого.

— Защо седиш в тъмното с нож, Мей?

— Не е вярно — спомня си Мей. — Всъщност говорих със Синтия.

Нико замълчава. Обзет от ужас.

— Тя ми показа видеозаписа.

Погледът, който отправя към него, е ужасяващ. По лицето ѝ се изписва цялата болка и ярост, която изпитва. Цялата омраза.

Нико изведнъж губи силите си; чувства се така, все едно коленете му ще се огънат. Всичко свърши. Може би Мей иска да му пререже гърлото за това, че е откраднал бебето им. Не може да я вини. Иска му се да сграбчи ножа и сам да го направи.

Изведнъж се вледенява. Трябва да види този нож. Трябва да разбере дали вече не го е използвала. Но тук е твърде тъмно. Не вижда достатъчно добре, за да разбере дали по нея или по ножа има кръв. Той прави още една крачка към нея и спира.

— Направи ли нещо на Синтия? — пита той, обзет от ужас какво може да му отговори.

Тя не отвръща на въпроса му. Вместо това казва:

— Ти си отвлякъл Кора. Видях го със собствените си очи. Изнесе я от къщата, увита в нейното одеяло, и я занесе в гаража. Онзи човек я откара. Ти си планирал всичко. Излъгал си ме. И не спря да ме лъжеш през цялото време.

Гласът ѝ звучи като тихо съскане.

— А когато той на свой ред те е измамил, си отишъл в онази вила и си го пребил до смърт с лопата.

Нико е ужасен от думите ѝ.

— Не, Мей — не съм го направил!

— А после седеше срещу мен на кухненската маса и ми каза, че ти се струва познат отнякъде.

На Нико му прилошава. Представя си как изглежда в нейните очи. Колко злокобно е станало всичко.

Мей се навежда напред, като здраво стиска ножа в двете си ръце.

— Аз живеех с теб в тази къща през цялото време, откакто я няма Кора, а ти през цялото време си ме лъгал. Лъгал си ме за всичко.

Тя го поглежда с широко отворени очи и прошепва:

— Не знам кой си ти.

Нико не откъсва поглед от ножа и отчаяно казва:

— Наистина я взех. Наистина я взех, Мей. Но не за това, за което си мислиш! Не знам какво ти е казала Синтия — тя не знае нищо. Тя ме изнудва. Опитва се да използва видеозаписа, за да ме изнудва за пари.

Мей го гледа втренчено, а очите ѝ изглеждат огромни в тъмното.

— Мога да обясня всичко, Мей! Изслушай ме. Забърках се във финансови неприятности. Бизнесът не вървеше добре. Отказаха ми поръчки. А след това се запознах с онзи човек, Дерек Хониг.

Гласът на Нико звучи отчаяно, докато продължава:

— Той ми се представи като Брус Нийланд. Той предложи да направим отвличането. Всичко беше по негова идея. Аз имах нужда от тези пари. Той ми каза, че ще стане бързо и лесно и никой няма да пострада. Той планира всичко. Аз му занесох Кора в гаража. Той трябваше да се свърже с нас до дванадесет часа, а ние трябваше да си я получим след два или три дни най-много. Всичко трябваше да стане толкова бързо и лесно.

В гласа на Нико се прокрадва горчивина.

— Но той не се обади. Не знаех какво става. Опитах се да му се обадя от онзи мобилен телефон, който ти намери — за това го бях взел — но той не отговаряше на обажданията ми. Не знаех какво да направя. Нямах никакъв друг начин да се свържа с него. Помислих си, че може би е изгубил мобилния телефон. Или може би е изгубил кураж, убил е детето и е избягал от страната. Изпаднах в паника. И за мен всичко това беше абсолютен ад, Мей — нямаш представа какво ми беше.

— Не ми казвай, че нямам представа! — изкрещява му Мей. — Бебето ни е мъртво заради теб!

Той се опитва да я успокои, като заговаря по-тихо. Трябва да ѝ каже всичко, да изкара всичко от себе си.

— А след това, когато получихме бодито по пощата, аз си помислих, че го е изпратил той, за да се опита да се свърже с нас. Помислих си, че може би нещо е станало с мобилния телефон и той се страхува да ми се обади направо. Помислих си, че се опитва да ни я върне. Дори когато увеличи искането за откупа от два на пет милиона, аз не подозирах, че сме станали жертва на измама. Притеснявах се единствено за това, че баща ти може да не плати. Помислих си, че е вдигнал цената, защото е решил, че рискът е станал по-голям.

Нико замълчава за малко, защото му е твърде трудно да преживява отново целия този кошмар.

— Но после, когато отидох там. Кора я нямаше.

Той се срива и избухва в ридания.

— Трябваше да е там. Не знам какво е станало! Мей, заклевам ти се, не исках никой да пострада. Особено Кора или ти.

Той е паднал на колене на пода пред нея. Сега може да му пререже гърлото, ако поиска. Няма значение.

— Как можа? — прошепва Мей. — Как може да си толкова глупав?

Нико вдига очи към нея.

— Защо не помоли баща ми за пари, ако си имал толкова голяма нужда от тях?

— Помолих го! — избухва Нико. — Но той ми отказа.

— Не ти вярвам. Не би го направил.

— Защо да те лъжа?

— Ти не правиш нищо друго, освен да ме лъжеш, Нико.

— Попитай го тогава!

Двамата се гледат с широко отворени очи и никой не отклонява поглед.

После Нико продължава по-тихо:

— Напълно си права да ме мразиш, Мей. И аз се ненавиждам заради това, което направих. Но няма причина да се страхуваш от мен.

— Дори след като си пребил онзи човек до смърт? С лопата?

— Не съм!

— Защо не ми кажеш всичко, Нико?

— Вече ти казах всичко! Не съм убил онзи човек във вилата.

— Тогава кой го е убил?

— Ако знаехме това, щяхме да знаем у кого е Кора! Дерек Хониг не би направил нищо лошо на Кора, сигурен съм в това. Никога не би я наранил — ако си мислех, че ще го направи, нямаше да му я дам.

Но още докато го казва, Нико си спомня как понякога не се чувстваше сигурен в компанията на мъжа, когото познаваше под името Брус, как си го представяше с метален бокс на ръката. Как изобщо беше дал дъщеря си на този човек? Беше толкова отчаян, че си беше затворил очите за всички рискове.

Но онова отчаяние не е нищо в сравнение с това, което изпитва в момента. Във всеки случай, за Брус това бяха лесни пари. Защо да направи нещо лошо на Кора? Нямаше никаква причина за това.

— Защо да ѝ стори нещо лошо? — настоява Нико. — Той само искаше да направим размяната, да си вземе парите и да изчезне. Сигурно някой друг е разбрал, че тя е при него, убил го е и я е взел. А след това са уредили размяната и са ни измамили.

Гласът му е умоляващ.

— Мей, трябва да ми повярваш, не съм го убил аз. Как бих могъл да го направя? Сама знаеш, че през повечето време бях тук, при теб или в офиса. Няма как да съм го убил аз.

Мей мълчаливо разсъждава за това. После отвръща:

— Не знам на какво да вярвам.

— Точно затова отидох в полицията — продължава Нико. — Казах им, че съм го виждал да се навърта около къщата, за да го разследват. Исках да насоча полицията в правилната посока, така че да разберат кой го е убил и да открият Кора, без да се издам. Но както обикновено, те не успяха да направят нищо.

Той примирено добавя:

— Макар че сигурно е само въпрос на време да ме арестуват.

— Не знам за това, от тях няма почти никаква полза — промърморва горчиво Мей.

Нико я поглежда. Не може да разбере дали тя предпочита да го арестуват, или не. Не може да разбере какво си мисли в момента. Вече се тревожи, че тя ще се опита да се нарани сама.

— Знам, че ме подозират, Мей. Въпрос на време е да ме арестуват. Аз наистина взех Кора и я дадох на Дерек. Ние наистина се опитахме да вземем пари от родителите ти. Но аз не съм убил Дерек. Не съм способен да убия никого, заклевам ти се.

Той меко отпуска ръка на коляното ѝ.

— Мей, нека да взема този нож.

Тя поглежда ножа в ръцете си, все едно не знае, че е там.

— Наранила ли си някого, Мей? — пита Нико.

В гласа му се усеща паника. Моля те. Господи, дано не е.

— Направила ли си нещо на Синтия?

— Не знам. Не си спомням — прошепва тя.

Каквото и да е направил, каквито и катастрофи да е предизвикал, той не иска да стане причина за още беди. Поведението ѝ го тревожи. Нико се пресята и внимателно взима ножа от ръцете ѝ. Мей не се съпротивлява. Той с облекчение вижда, че ножът е чист. По него няма кръв. Оглежда я внимателно; по нея също не се вижда кръв. Не е използвала ножа. Ножът е бил за него, за самозащита от него. Облекчението му го разтърсва. Оставя ножа на масичката и сяда на дивана, като се обръща към нея.

— Говорила ли си с баща си днес?

— Не, но ходих до къщата на родителите ми — отговаря Мей.

— Нали каза, че не си ги виждала?

— Не съм. Събрах си нещата в един сак. Мислех да те напусна. Когато си тръгнах от къщата на Синтия, след като изгледах видеозаписа, те ненавиждах заради онова, което си направил. И си мислех, че си убиец. Страхувах се от теб.

— Мога да разбера, че ме мразиш, Мей. Разбирам, че никога няма да ми простиш. Но няма причина да се страхуваш от мен. Аз не съм убиец.

— Отидох до къщата на родителите ми. Но не влязох.

— Защо?

— Защото си спомних къде съм виждала онзи мъж преди — убития мъж.

— Виждала си го преди? — пита Нико изненадан.

— Нали ти казах.

Тогава той не ѝ беше повярвал. Тогава си беше помислил, че самият той ѝ го е внушил.

— Къде си го виждала?

— Беше много отдавна — прошепва тя. — Той беше приятел на баща ми.

Тридесет и втора глава

Нико замръзва на мястото си.

— Сигурна ли си?

— Да, сигурна съм.

Гласът ѝ звучи странно, все едно не е на себе си. Дали може да вярва на нещо, което казва в момента? Мислите на Нико препускат. Ричард и Дерек Хониг. Мобилният телефон.

Може би всичко е било измама? Може би Ричард през цялото време е контролирал като кукловод целия този кошмар? Може би Кора през цялото време е била при Ричард?

— Сигурна съм, че съм го виждала заедно с доведения ми баща — казва Мей. — Той го познава. Защо моят доведен баща познава човека, който е взел бебето ни, Нико? Не мислиш ли, че това е странно?

Тя звучи така, все едно почти е изгубила връзка с действителността.

— Странно е, наистина — отговаря бавно Нико.

Пита се дали да ѝ каже какво си мисли и решава, че трябва да го направи.

— Мей, може би твоят доведен баща стои зад всичко това.

Тя го поглежда и остро казва:

— Какво? Какво имаш предвид? Как така?

Нико се връща в мислите си до самото начало. Хониг се беше запознал с него изведнъж и без никакво обяснение. Беше се сприятелил с него и го беше слушал как му разказва за проблемите си. Беше спечелил доверието на Нико. Беше предложил на Нико да се обърне към Ричард за още пари, а Ричард му беше отказал. Ами ако двамата са били съучастници и Ричард е отказал молбата за още пари, като е знаел, че Хониг ще се отзове в този труден момент и ще предложи спасително решение? Хониг му беше предложил идеята за отвличането още в същия ден. Ами ако всичко беше внимателно дирижирано от неговия тъст? На Нико му прилошава. Ако е било така, значи е станал жертва на още по-голяма измама, отколкото си мислеше, при това от човека, когото мрази най-много на света.

— Дерек Хониг се запозна с мен — разказва той на Мей, а думите се изливат като порой от устата му. — Стана ми приятел. Той ме караше да моля баща ти за още пари. А после, в същия ден, в който баща ти ми отказа да ми даде още един заем, се появи отново — все едно знаеше какво е станало. Все едно знаеше, че ще бъда отчаян. Точно тогава предложи идеята с отвличането.

Нико се чувства така, сякаш се пробужда от някакъв кошмар, докато всичко най-сетне започва да придобива някакъв смисъл.

— Мисля, че баща ти стои зад всичко това, Мей — казва напрегнато той. — Мисля, че той е накарал Хониг да се запознае с мен и да ме подлъже да участвам в отвличането. Мисля, че са ме изиграли.

— Не мога да повярвам — отвръща шокирано Мей. — Баща ми никога не би ми причинил такова нещо. Защо би поискал да го направи?

Думите ѝ причиняват болка на Нико — тя явно не изпитва никакви затруднения да повярва, че самият той е способен хладнокръвно да убие човек с лопата, но не може да приеме това, че доведеният ѝ баща му е заложил капан. Не бива да забравя обаче, че тя е гледала уличаващия видеозапис. Това би било достатъчно да разбие вярата на всекиго. Налага се да ѝ разкаже и останалото.

— Мей, мобилният телефон. Онзи, който използвахме двамата с Хониг.

— Какво за него?

— След като ти го намери… забелязах, че имаше пропуснати обаждания. Някой се беше обаждал от мобилния телефон на Хониг. Затова му върнах обаждането. И ми вдигна… твоят доведен баща.

Мей пребледнява като платно.

— И, Мей, той сякаш очакваше да чуе моя глас от другата страна на линията. Той знаеше, че аз съм взел Кора. Попитах го откъде има този телефон. Той ми каза, че похитителите са му го изпратили по пощата заедно с нова бележка, както бяха направили с бодито. Обясни ми, че похитителите са се свързали с него, защото във вестниците пишело, че именно твоите родители са платили за откупа. Твърдеше, че искат още пари за Кора и те ще им дадат, но ме накара да му обещая да не ти казвам. Искал да не се надяваш напразно, защото всичко може да се провали.

— Какво?

Лицето на Мей, зашеметено от страдания, сега оживява.

— Той е говорил с похитителите? Жива ли е още Кора?

— Така смяташе той. Каза, че ще се оправи с тях и ще я върне със собствени сили, понеже аз съм объркал всичко.

— Кога се случи това? — пита остро Мей.

— Снощи.

— И ти не си ми казал?

— Мей, той ме накара да му обещая, че няма да ти казвам, в случай че не се получи. Цял ден се опитвам да се свържа с него, но не връща обажданията ми. Щях да се побъркам, защото не знам какво става.

Нико вече гледа по друг начин на всичко, което се е случило оттогава. Той е станал жертва на истински майстор.

— Но, Мей — казва той. — Ами ако баща ти през цялото време е знаел къде е Кора?

— Защо му е да го прави? — възкликва Мей, като едва контролира гласа си. — Защо му е да ни причинява всичко това?

Нико знае защо.

— Защото твоите родители ме мразят! — казва Нико. — Те искат да ме съсипят, да съсипят брака ни и да те вземат обратно при себе си заедно с Кора. Той не е просто маниак на тема контрол, Мей. Той е побъркан.

— Не! — извиква Мей, като клати глава. — Не вярвам. Знам, че не те харесват, но това, което твърдиш… просто не мога да го повярвам. Ами ако казва истината? Ами ако похитителите наистина са се свързали с моите родители и той се опитва да ни я върне?

Надеждата в гласа ѝ е сърцераздирателна.

Нико не отговаря, за да ѝ даде време да разгледа тази мисъл от всички страни.

Мей си спомня какво си мислеше по-рано през деня, докато стоеше на алеята пред дома на родителите си. Как те бяха контролирали всяка нейна стъпка през целия ѝ живот. Колко много мразеха Нико. Колко много искаха да продължат да я контролират във всичко. Но дотам, докъдето бяха стигнали, може да стигне единствено побъркан човек. Нима доведеният ѝ баща беше побъркан? Толкова ли беше трудно да приеме това? Понякога и тя си мисли, че е на ръба на лудостта. Наистина ли е възможно нейният доведен баща да стои зад всичко това? Нейната майка със сигурност не би участвала в подобно нещо.

— Той ли е убил Дерек Хониг с лопатата? — прошепва тя.

— Може би — отговаря несигурно Нико.

— Ами Кора? — пита Мей. — Какво е станало с нея?

Нико я хваща за раменете и я поглежда в очите, широко отворени и изпълнени със страх.

— Мисля, че трябва да е при баща ти. Или поне баща ти да знае при кого е.

— Жива ли е? Ще ѝ направи ли нещо лошо?

— Не знам.

— Какво ще правим? — проплаква Мей. — Трябва да си я върнем!

— Трябва да обмислим всичко — казва Нико.

Той става от дивана и започва да кръстосва дневната, все едно това ще му помогне да си подреди мислите.

— Ако тя е при баща ти, имаме две възможности за действие. Можем да отидем направо в полицията или да се изправим срещу него.

— Не и полицията! — настоява Мей. — Ако отидем при баща ми, аз мога да го разубедя. Сигурна съм в това. Той ще ми върне Кора. Ще съжалява за това, което е направил, убедена съм. Той само иска да бъда щастлива.

Нико спира да обикаля стаята и поглежда жена си, като се пита дали изобщо си дава сметка за действителността. Ако е вярно, че Дерек Хониг е бил приятел на баща ѝ, значи може би е вярно и това, че баща ѝ е направил така, че Нико да изпадне в отчаяние от финансовите си затруднения и да се реши да отвлече собственото им дете. Може би баща ѝ е дирижирал провалената размяна; може би хладнокръвно е убил човек. Причинил е на дъщеря си непоносима болка. Значи изобщо не желае тя да бъде щастлива. Просто държи да стане така, както иска той.

Ричард е напълно безмилостен. Нико за пръв път си дава сметка с какъв противник си има работа. Тъстът му вероятно е социопат. Ричард често му е казвал, че за да успее в бизнеса, човек трябва да бъде безмилостен. Може би точно това е обяснението за всичко — може би се опитва да покаже на Нико как да бъде безмилостен. Този човек е побъркан.

На Нико не му харесва нездравата зависимост, в която е изпаднала жена му към своите родители. Трябваше да я откъсне от тях още когато се ожениха и да започнат живота си със собствени сили. Тогава нямаше да се стигне до всичко това. Щяха да бъдат щастливи.

Но сега не вижда как изобщо някога биха могли да бъдат щастливи отново.

— Ами ако се изправим срещу баща ти, а той просто отрече всичко? — пита Нико. — Как ще си я върнем тогава? Може би първо трябва да отидем в полицията, да започнем на чисто, да им обясним какво съм направил и едва тогава да им кажем какво мислим.

Мей яростно поклаща глава.

— Не! Ти не познаваш баща ми. Ако направим това — ако въвлечем полицията — не знам какво ще стане с Кора.

Очите ѝ са трескави.

— Не бива да се конфронтираме с него, не бива да го заплашваме.

Нико осъзнава, че тя е права. Мей може би не иска да си признае какво представлява баща ѝ в действителност, но когато се стигне дотам, все пак знае как е устроен.

— Трябва да отидем при него — настоява Мей. — Мога да му кажа, че знам за това, че си взел Кора и си я дал на Дерек Хониг, когото са убили във вилата. Ще му обясня, че имаме нужда от помощта му, за да си я върнем. Но не бива да му казваме, че съм го разпознала. Ако баща ми наистина стои зад всичко това, трябва да му дадем възможност да се измъкне, иначе никога няма да си върнем Кора. Не можем просто да отидем при него и да го обвиним. Налага се да се престорим, че той няма нищо общо с това, и да го помолим да окаже съдействие на похитителите, за да намери начин Кора да се върне при нас.

Нико разсъждава за това, което е казала, и кимва. Ричард Уелс не бива да бъде притискан в ъгъла. Важното е да си върнат Кора. Трябва внимателно да играят тази игра.

— Може би татко не стои зад всичко това — продължава Мей. — Може би фактът, че познава Дерек, е просто съвпадение и похитителите наистина са се свързали с него.

— Съмнявам се.

Двамата замълчават за малко, изтощени от всичко, което се е случило, и събират сили за онова, което им предстои. Най-сетне Нико казва:

— Мислиш ли, че майка ти знае какво става?

— Не знам — отговаря Мей. — Не мога да повярвам, че може да ми причини това. Но си мисля, че тя донякъде се страхува от него. Мисля, че винаги малко се е страхувала от него.

— Имаш отвратително семейство — промърморва Нико.

— Ще направим всичко, за да си я върнем — казва отчаяно Мей. — Обещай ми, че ще го направим!

Има ли друг избор, освен да ѝ обещае?

— Обещавам, Мей. Съгласен съм да направим всичко, за да си върнем Кора.

Той отчаяно добавя:

— Дължа ти го.

Двамата взимат такси до дома на родителите на Мей в Роуздейл. Вече е доста късно, но те не се обаждат предварително. Искат елементът на изненадата да бъде на тяхна страна. Мей и Нико седят един до друг на задната седалка и не казват нищо. Нико усеща, че тя трепери до него. Самият той се поти от притеснение.

Мисли си, че не бива да допускат никакви грешки. Трябва да си върнат своята дъщеря. А най-вероятно си имат работа с истински луд.

Таксито ги оставя пред входната врата. Нико плаща на шофьора и му казва да не ги чака. Мей натиска звънеца. В къщата все още свети. След кратка пауза майката ѝ отваря вратата.

— Мей! — казва тя, очевидно изненадана. — Не ви очаквах.

Изглежда малко стресната, че ги вижда.

Мей избутва майка си, за да влезе, и Нико я следва във фоайето.

Всичките им планове отиват на кино.

— Къде е тя?! — настоява да узнае Мей.

Погледът ѝ е налудничав, когато се обръща към майка си. Майка ѝ остава зашеметена и не отговаря. Мей бързо се отправя навътре в къщата, като оставя Нико във фоайето, напълно неподготвен за нейното поведение. Мей е изгубила контрол върху себе си; лудостта я е превзела напълно. Той се чуди как да продължи.

Майката ѝ тръгва след нея, докато жена му трескаво претърсва къщата. Нико чува гласа на Мей отвътре: „Кора! Кора!“.

Долавя някакво движение и вдига поглед. Ричард слиза по голямото стълбище към фоайето. Очите им се срещат като стоманени остриета. И двамата чуват виковете на Мей: „Кора! Кора! Къде е?“. Гласът ѝ звучи все по-трескаво.

Нико си мисли, че Мей в крайна сметка се е побъркала. Всичко това беше твърде много за нея. Планът не беше да направят това. Той изведнъж започва да се съмнява във всичко — дали Мей действително беше разпознала Дерек Хониг? Дали Дерек беше съучастник на нейния баща или мозъкът ѝ услужливо беше осигурил тази подробност, която просто не отговаряше на истината? Когато Нико се прибра у дома, тя седеше сама в тъмното с нож в ръка. Доколко можеше да се вярва на нещо, което казва? Всичко зависи от това дали Ричард познава Дерек Хониг. Нико трябва да разбере истината.

— Искаш ли да седнем? — предлага Ричард, минава покрай него и влиза в дневната.

Нико поема след тъста си. Устата му е пресъхнала. Изпитва страх. Страхува се, че Ричард ще повика полицията, за да го арестуват, и те никога повече няма да видят Кора. Ако Мей е права за това, че Дерек Хониг е приятел на баща ѝ, и ако Нико е прав за това, че Ричард му е устроил капан, значи Ричард най-вероятно е социопат; той не изпитва никакви чувства към Кора. За него няма да представлява никаква трудност да я убие. Може би не изпитва никакви истински чувства и към Мей. Нико си има работа с човек, който не е нормален. Не знае как да постъпи с него. Не знае как да се справи с тази ситуация.

Колкото до Мей… той не знае какво ще стори тя.

Нико чува стъпките на жена си — тя вече тича нагоре по орнаментираното стълбище към втория етаж. Двамата с Ричард се гледат в очите и слушат как Мей търчи по коридора и отваря вратите на спалните една след друга.

— Няма да я намери — отбелязва Ричард.

— Къде е тя, кучи сине? — просъсква Нико.

Той също не се придържа към плана. Нищо не върви по план.

— Ами, със сигурност не е тук — отговаря студено неговият тъст. — Искаш ли просто да изчакаме Мей да се успокои, а после всички можем да седнем и да поговорим както трябва?

Нико прави всичко по силите си, за да не скочи и да не сграбчи тлъстата шия на своя тъст. Принуждава се да остане на мястото си и да изчака развоя на събитията.

Накрая Мей нахлува в дневната, следвана по петите от разстроената си майка.

— Къде е тя? Какво си направил с нея? — провиква се Мей срещу баща си.

Лицето ѝ е почервеняло и обляно в сълзи. Изглежда изпаднала в истерия.

— Седни, Мей — нарежда баща ѝ.

Мей поглежда Нико. Той кимва веднъж, тя идва и сяда до него на големия, прекалено мек диван.

— Знаеш защо сме тук — започва Нико.

— Мей явно смята, че Кора е тук. Защо мисли така? — пита Ричард с престорена загриженост. — Нико… ти ли ѝ каза, че похитителите са се свързали с мен? Специално те помолих да не го правиш.

Нико се обърква за момент. Не знае откъде да започне.

Така или иначе, Ричард не му дава тази възможност. Той се обръща към Мей:

— Съжалявам, че трябва да ти го кажа, Мей, но похитителите отново ни предадоха. Надявах се да си върнем Кора още тази вечер, само че те не се появиха. Занесох им допълнителната сума, както се бяхме уговорили, но не дойдоха.

Той се обръща към Нико:

— Естествено, аз все пак не им оставих парите, както направи ти.

Нико е обзет от гняв — Ричард не може да устои на изкушението да му се подиграе, дори в този момент.

— Помолих те да не ѝ казваш, точно за да избегнем тази тревога — добавя Ричард и отново се обръща към Мей със съчувствен поглед. — Направих всичко, за да ви я върна, Мей. Толкова съжалявам. Но ти обещавам, че няма да се откажа.

Нико наблюдава тази размяна на реплики и забелязва как студенината, която излъчва Ричард към него, се сменя с топлина, когато говори с дъщеря си. Вижда как Мей започва да се колебае, а по лицето ѝ се изписва съмнение.

Ричард продължава:

— Съжалявам, че двамата с майка ти не ти казахме по-рано, Мей, но се страхувахме, че може да се случи нещо подобно. Не искахме отново да се надяваш напразно. Похитителите се свързаха с нас и настояха да получат още пари. Ние сме готови на всичко, за да си върнем Кора, както знаеш. Но те не се появиха.

Той поклаща глава в знак на безсилие и объркване.

— Точно така — потвърждава майката на Мей, като сяда от другата страна на дивана до дъщеря си. — Това просто ни съсипва.

Тя протяга ръце и Мей потъва в прегръдките ѝ, където започва да ридае неконтролируемо.

„Не може да бъде“, мисли си Нико.

— Опасявам се, че единственото, което ни остава, е да отидем в полицията — казва Ричард. — И да им кажем всичко, което знаем.

Той се обръща и студено поглежда към зет си.

Нико отвръща на погледа му.

— Кажи им, Мей — настоява той. — Кажи им какво знаеш.

Но тя го поглежда неразбиращо от прегръдките на майка си, все едно вече е забравила какво знае.

Нико отчаяно продължава:

— Онзи човек, който беше убит, Дерек Хониг. Полицията знае, че той е откарал Кора от нашата къща във вилата си в планините Катскилс. Но аз не се съмнявам, че ти вече си наясно с това.

Ричард свива рамене:

— От полицията не ми казват нищо.

— Мей го разпозна — продължава с равен глас Нико.

Дали Ричард не пребледнява поне малко? Нико не е сигурен.

— Е, и?

— Разпозна го като твой приятел. Как е станало така, че нашето бебе е при твой приятел, Ричард?

— Той не ми е приятел. Никога не съм чувал за него — отговаря спокойно Ричард. — Мей сигурно греши.

— Не мисля — казва Нико.

Мей продължава да мълчи. Нико я поглежда отчаяно, но тя не гледа към него. Нима го предава точно сега? Нима застава на страната на баща си и го оставя сам? Защото вярва повече на баща си, отколкото на него? Или защото е готова да го пожертва, за да си върне детето? Той усеща как губи сигурна почва под краката си.

— Мей — обръща се към нея Ричард. — Смяташ ли, че онзи убит човек, при когото се предполага, че е била Кора, наистина е бил мой приятел?

Тя поглежда баща си и леко поклаща глава.

— И аз така си мислех — отвръща Ричард, като хвърля един поглед към Нико. — Нека да видим какво знаем.

Той поглежда дъщеря си и добавя:

— Съжалявам, Мей, но няма да ти е лесно да чуеш това, което трябва да се каже.

Ричард се обляга назад и дълбоко си поема дъх, преди да започне, все едно иска да покаже, че и на него не му е лесно.

— Похитителите се свързаха с нас. Стигнали са до нашите имена, защото репортерите от вестниците се бяха досетили, че именно ние сме платили първоначалния откуп от пет милиона. Похитителите ни изпратиха пакет по пощата. В него имаше мобилен телефон и бележка. В бележката пишеше, че телефонът е същият, използван от първия похитител, така че да бъде в контакт с бащата на бебето, който му е бил съучастник. Аз се опитах да се свържа с единствения записан в него номер. Никой не вдигаше. Но продължих да го нося със себе си и в крайна сметка телефонът звънна. Обаждаше се Нико.

— Аз знам всичко това — казва глухо Мей. — Знам, че през онази нощ Нико е взел Кора и я е предал на Дерек в гаража ни.

— Така ли? — изненадва се баща ѝ. — Откъде знаеш? Той ли ти каза?

Нико се вцепенява от страх, че тя ще спомене за видеозаписа.

— Да — отговаря Мей, като поглежда за кратко към мъжа си.

— Браво на теб, Нико — казва Ричард. — Това е мъжка постъпка.

Той продължава:

— Не знам какво точно е станало след това, но явно някой е убил човека във вилата му и е взел Кора. Този Дерек със сигурност е познавал доста съмнителни типове. След това те са измамили Нико при размяната. Мислех си, че вече всичко е загубено, докато те не се свързаха с майка ти и мен.

Ричард поклаща глава със съжаление:

— Не знам дали ще ни се обадят. Можем само да се надяваме.

Притиснат до ръба, Нико не може да се сдържа повече.

— Това са глупости! — провиква се той. — Ти знаеш какво е станало. Ти си организирал всичко! Знаеше, че бизнесът ми не върви. Ти си изпратил Дерек при мен. Ти си му казал да ми предложи отвличането — защото идеята за това не беше моя. Идеята изобщо не беше моя! Ти си манипулирал всичко и всички. Особено мен. Дерек ме накара да те помоля за още пари, а ти ми отказа. Знаеше колко съм отчаян. И веднага след като ти ми отказа, той се появи точно когато не виждах никакъв изход, и ми предложи плана за отвличането. Ти си човекът, който стои зад всичко това! Кажи ми, ти ли разби главата на Дерек с онази лопата?

Майката на Мей ахва.

— Защото аз си мисля, че точно така е станало — продължава неумолимо Нико. — Ти си го убил. Ти си взел Кора или си платил на някого, за да го направи. Ти знаеш къде е тя. През цялото време си знаел. И не си изгубил нито един проклет цент от парите си. Защото стоиш и зад измамата, която се случи на срещата за размяната. Ти си изпратил някого да дойде там без бебето и да прибере парите. Но искаш аз да отида в затвора.

Нико спира, за да си поеме дъх.

— Кажи ми, интересува ли те изобщо дали Кора ще оживее, или ще умре?

Ричард премества поглед от Нико към Мей и казва:

— Мисля, че мъжът ти се е побъркал.

Тридесет и трета глава

— Покажи ни бележката — настоява Нико.

— Какво?

Ричард изглежда така, все едно не е очаквал това.

— Бележката от похитителите, копеле мръсно. Покажи ни я! Докажи ни, че наистина са се свързали с теб.

— В мен е мобилният телефон. Не запазих бележката — отговаря невъзмутимо Ричард.

— Наистина ли? А какво направи с нея? — пита Нико.

— Унищожих я.

— И защо? — продължава Нико.

За всички присъстващи е ясно, че според него няма никаква бележка и никога не е имало.

— Защото беше уличаващо обстоятелство срещу теб — отвръща Ричард. — Точно така разбрах, че ти ще вдигнеш телефона, на който се обадих.

Нико започва да се смее, но в смеха му няма нищо весело. Смехът му е студен и невярващ, на ръба на яростта.

— Искаш да ти повярваме, че си унищожил бележката, защото е улика срещу мен? Намерението ти не беше ли да ме арестуват за отвличане, така че никога повече да не се доближавам до дъщеря ти?

— Не, Нико, намерението ми никога не е било такова — казва Ричард. — Не знам защо смяташ така. Много добре знаеш, че никога не съм правил нищо друго, освен да ви помагам.

— Лъжеш, Ричард. Ти ме заплаши по телефона — знаеш, че го направи. Ти си организирал всичко това, за да се отървеш от мен. Защо иначе да го правиш? Ако изобщо беше имало такава бележка, ти никога нямаше да я унищожиш.

Нико се привежда напред и снишава глас до тихо съскане.

— Но такава бележка няма, нали, Ричард? Никакви похитители не са се свързвали с теб, защото похитителят си ти. Телефонът на Дерек е в теб — ти си го взел от него, когато си го убил или си накарал хората си да го направят. Ти си знаел, че Кора е при него, защото именно ти си организирал всичко. И си се обърнал срещу Дерек — както вероятно си възнамерявал от самото начало. Кажи ми нещо: колко му обеща да му платиш, за да ме изпратиш в затвора за отвличане?

Нико забелязва, че Алис го гледа с ужас.

Ричард се обляга назад и спокойно отвръща на погледа на Нико, докато той го обвинява. После поглежда към дъщеря си и казва:

— Той си измисля всичко това, Мей, за да отклони вниманието ти от собствената си вина. Аз нямам нищо общо, с изключение на това, че направих всичко по силите си, за да върна Кора. И да се опитам да го предпазя от полицията.

— Лъжеш! — извиква отчаяно Нико. — Ти знаеш къде е Кора. Върни я! Погледни дъщеря си! Виж я! Ти я убиваш! Върни ѝ детето!

Мей е вдигнала глава и мести поглед от съпруга си към баща си. По лицето ѝ са изписани объркване и тревога.

— Какво става, мамо? — обръща се тя към майка си.

Но майка ѝ е застинала на мястото си и гледа безизразно. Или не знае какво става, или не иска да каже.

— Да се обадим ли в полицията тогава? — предлага предизвикателно Ричард. — И да ги оставим сами да решат каква е истината?

Нико трескаво мисли. Ако Мей не поиска да признае, че е разпознала Дерек като приятел на баща си, или ако не е сигурна в това, той няма да има на какво да стъпи. Полицията вече го смята за основен заподозрян. Ричард — уважаваният, преуспял бизнесмен — може да им го поднесе на тепсия. Както Мей, така и нейният баща знаят, че Нико е взел Кора от креватчето и я е предал на Дерек. Нико продължава да вярва, че Ричард стои зад всичко. Но няма никакви доказателства срещу него.

Нико е прецакан.

И Кора все още не е при тях.

Тъстът му ще крие Кора завинаги, ако се наложи, само и само да спечели.

Дали Нико не може да накара Ричард да си помисли, че вече е спечелил, за да им върне детето? Дали не трябва да направи самопризнания пред полицията? Това ли иска Ричард? Може би, след като го арестуват, „похитителите“ чудодейно ще се свържат отново с тъста му и ще върнат бебето невредимо. Защото, каквото и да казва Ричард пред Мей, Нико не се съмнява, че той иска да го натопи за това. Иска да отиде в затвора, но се опитва да не изглежда така, че го е предал.

Нико вече обеща на Мей, че ще направи всичко.

— Добре, обади се в полицията — съгласява се той.

Мей се разплаква още по-силно. Майка ѝ я погалва по гърба.

Ричард взима мобилния си телефон.

— Вече е късно, но аз не се съмнявам, че следовател Расбак няма да има нищо против да дойде — казва той.

Нико разбира, че ще го арестуват. Трябва му адвокат. Добър адвокат. Къщата все още може да послужи като залог пред банката, ако Мей му разреши да я ипотекира за по-голяма сума. Но каква би била причината една жена да се съгласи да ипотекира къщата си, за да защитава в съда своя съпруг, обвинен в отвличането на собственото им дете? Баща ѝ ще я разубеди.

Ричард сякаш чете мислите му, защото продължава:

— Едва ли има нужда да ти казвам, че няма да платим за адвокат, който да те защитава в съда.

Настъпва студено мълчание, докато чакат следователят да пристигне. Нико си мисли как се е стигнало дотук. Проклетият кукловод Ричард е спечелил играта. Мей се е върнала в обятията на семейството си за пореден път, вече завинаги. Докато се държи за родителите си, докато е послушна дъщеря, всичко с нея ще бъде наред. Ричард ще намери начин да ѝ върне детето. Той ще стане герой. Те ще се погрижат за нея и за бебето, докато Нико гние в затвора. Трябва само да го пожертва. И тя е направила своя избор.

Няма как да я обвинява за това. И не я обвинява. Мислите му изведнъж се проясняват за пръв път от много време насам. Напрежението и умората от последните дни му пречеха да разсъждава трезво и логично. Но сега, когато границите са очертани по-ясно, той е готов да се изправи срещу това, което му предстои.

На вратата се звъни. Всички се стряскат. Ричард става, за да отвори, тъй като жена му е заета да утешава ридаещата им дъщеря, заровила лице на гърдите на майка си.

Нико чува как тъстът му отваря вратата. Мисли си, че е най-добре да си признае всичко. А след това, когато Кора се върне жива и здрава, той ще разкаже на полицията за ролята на самия Ричард в цялата история. Вероятно няма да му повярват, но със сигурност ще проверят думите му. Може би ще успеят да открият връзка между Ричард и Дерек Хониг. Макар че Нико почти не се съмнява, че неговият тъст си е покрил следите.

Ричард въвежда Расбак в дневната. Следователят сякаш възприема всичко с един поглед: Мей, която ридае в прегръдките на майка си в единия край на големия диван, и Нико, който седи с пепеляво лице в другия.

Ричард се обръща към него:

— Извинявам се — знам, че не обичате да комуникираме директно с похитителите и да не ви съобщаваме за това, докато не се е случило, но ни беше страх да направим нещо друго.

Расбак го поглежда мрачно:

— Казвате, че те са ви се обадили по телефона?

— Да, вчера. И аз се уговорих с тях да се срещнем по-рано тази вечер, за да им предам допълнителната сума, но те не се появиха.

Нико не откъсва поглед от Ричард. Пита се какво прави, по дяволите. „По телефона?“ Ричард или лъже полицията, или е излъгал него и Мей. Кога ще каже на следователя, че самият Нико е взел Кора от къщата?

Расбак сяда на един стол и изважда бележника си. Внимателно си записва. Ричард не споменава нищо за зет си. Дори не поглежда към него. Дали не прави всичко това заради Мей? Нико не е сигурен. Дали не ѝ демонстрира, че нарочно прикрива мъжа ѝ, макар че всички знаят какво е направил? Каква е играта на Ричард? Може би той не е имал никакво намерение да каже на полицията какво е извършил Нико, а просто е искал да го погледа как се мъчи. Абсолютен кучи син.

Или пък чака Нико да се предаде сам? За да види дали ще има куража да го направи? Дали това не е някакво изпитание, което трябва да издържи, за да си върне Кора?

— Това ли е всичко? — пита най-сетне Расбак, като се изправя и със замах затваря бележника си.

— Мисля, че да — отвръща Ричард.

Играе до съвършенство ролята на разтревожения родител и дядо. Стабилен като гранитна канара. Опитен лъжец.

Ричард изпраща следователя до вратата, а Нико се свлича на дивана, изтощен и объркан. Ако това наистина е било изпитание, той току-що се провали.

Мей отвръща на погледа му само за миг, после отново поглежда настрани от него.

Ричард се връща в дневната.

— Ето, сега вярваш ли ми? — казва той на Нико. — Унищожих бележката, за да те предпазя. И току-що излъгах полицията. Казах на следователя, че похитителите са се свързали с мен по телефона — за да те защитя. Не им казах за мобилния телефон, който ми изпратиха по пощата, за да не те замесвам. Аз не съм лошият в тази история, Нико. Този човек си ти.

— Благодаря ти, татко — прошепва Мей.

Тя се е отдръпнала от прегръдките на майка си и седи с увиснали рамене, вторачена в скута си.

— Няма защо. Макар че не знам по какви причини го правя. Не знам защо си се омъжила за този тип.

Нико трябва да се махне оттук, за да поразсъждава на спокойствие. Не знае какво е намислил Ричард.

— Хайде, Мей, да се прибираме — предлага той.

Мей не го поглежда.

— Мей?

— Струва ми се, че тя няма да ходи никъде — обажда се Ричард.

Сърцето на Нико се къса, когато си представя как се прибира у дома без нея.

Значи в крайна сметка Ричард явно не желае той да отиде в затвора. Може би иска да си спести публичното унижение от факта, че неговият зет е осъден престъпник. Може би през цялото време е настоявал единствено Мей да разбере какъв човек е той, за да ги раздели. И сега изглежда, че е успял.

Нико се обажда за такси по мобилния си телефон. Когато таксито му идва, Мей остава в къщата с родителите си, докато той си тръгва.

Обръща се и я вижда, застанала на алеята и загледана след него, а от двете ѝ страни стоят нейните родители. Нико не успява да разчете изражението ѝ. Но си мисли: „Тя никога повече няма да дойде в нашата къща. Останах съвсем сам.“.

Расбак изпитва съмнения, докато кара към дома си. Много от въпросите му са останали без отговор. Включително най-важният: къде е изчезналото бебе? Струва му се, че изобщо не се е доближил до отговора.

Той се замисля за Нико. Спомня си измъченото му изражение. Имаше изтощен вид. Видимо е отслабнал, откакто започна всичко това. Не че Расбак изпитва някакво особено съчувствие към него. Но не се съмнява, че в Нико има нещо повече, отколкото изглежда на пръв поглед. И той иска да разбере какво е то.

Следователят изпитва подозрения към Ричард Уелс от самото начало. Според него — макар че това може би е предразсъдък, който се дължи на доста скромния произход на самия Расбак — никой не може да направи толкова много пари, без да се възползва от някого. Много по-лесно се трупат пари, ако не се интересуваш кого ще смачкаш по пътя си. Хората със скрупули се справят доста по-трудно с живота.

Расбак смята, че психологическият профил на Нико не е на човек, който ще извърши отвличане. Той е отчаян, притиснат до стената. Способен да направи нещо лошо, само ако бъде принуден. От друга страна, Ричард Уелс е бизнесмен — човек със значително богатство, което по една или друга причина, оправдано или не, кара Расбак да бъде нащрек. Понякога подобни хора се отличават с арогантност, която ги кара да си мислят, че стоят над закона.

Ричард Уелс е човек, когото си струва да държи под око.

Точно затова Расбак е наредил да се подслушват телефоните му. Така че той вече знае, че похитителите не са му се обаждали, Ричард лъже.

Тридесет и четвърта глава

Останала сама в собствената си спалня, Алис кръстосва напред-назад по дебелия килим и разсъждава. Омъжена е за Ричард вече повече от двадесет години. Едва преди няколко години нямаше да повярва всичко това за него. Но той вече е човек, който има твърде много тайни.

Тя знае за извънбрачната му връзка. От известно време е наясно, че той се среща с друга жена. Това не беше първият път, когато ѝ изневерява. Но сега усети, че е различно. Усети как се изплъзва, все едно е прекрачил прага с единия крак. Все едно вече планираше как ще си тръгне. Никога не си беше представяла, че той ще я изостави; не вярваше, че има достатъчно кураж за това.

Защото знаеше, че ако наистина я изостави, няма да получи нито цент. В това се състоеше красотата на предбрачното им споразумение. Ако я зареже, Ричард няма да вземе половината от състоянието ѝ — не, няма да получи абсолютно нищо. А той има нужда от нейните пари. Бизнесът му не вървеше добре от години, но отказваше да се раздели с него. Не искаше хората да разберат, че се е провалил. Тя наливаше собствените си пари в неговата компания, само за да може мъжът ѝ да запази гордостта си. Отначало нямаше нищо пролив, защото го обичаше. Но вече не го обичаше. Не и след всичко това.

Алис не може да повярва какво се е случило. От месеци насам знае, че той поддържа сериозна връзка с друга жена.

Известно време си затваряше очите в очакване всичко да свърши. В крайна сметка физическото измерение на техния брак отдавна беше останало в миналото. Но извънбрачната му връзка продължи и мисълта за това, че трябва да открие коя е другата жена, постепенно я обсеби изцяло.

Но Ричард беше хитър и умел в прикриването на следите си. Тя не успяваше да го хване. Най-сетне преодоля неудобството и нежеланието си и нае частен детектив. Най-скъпият детектив, когото успя да намери, защото правилно предполагаше, че той ще бъде и най-дискретен. Преди няколко седмици се бяха срещнали, за да обсъдят резултатите от неговото разследване. Алис си мислеше, че е подготвена, но в действителност остана в шок от това, което беше открил.

Жената, с която се срещаше мъжът ѝ… бе онази жена, която живееше в съседната къща до дъщеря ѝ — Синтия Стилуел, Наполовина на неговата възраст. Приятелка на дъщеря му. Запозна се с нея на празненството за добре дошли в къщата на дъщеря им. Пълен позор.

Алис седеше в кафенето „Старбъкс“ с пребледняло лице, докато високоплатеният, дискретен частен детектив с ръчен часовник ролекс ѝ докладваше какво е открил. Беше погледнала снимките и бързо бе извърнала поглед от тях. Детективът ѝ докладваше за местата и датите. Тя му плати в брой. Беше ѝ станало лошо.

След това се прибра у дома и зачака подходящия момент. Чакаше Ричард да ѝ каже, че я напуска. Не знаеше как ще се оправя той с парите и не я интересуваше. Знаеше единствено, че ако ѝ поиска пари, ще му откаже. Беше поръчала на частния детектив да следи банковите ѝ сметки, за да провери дали съпругът ѝ не източва нейното състояние. Реши да задържи детектива на работа, но вече нямаше да се срещат в същото кафене. Тя щеше да намери по-подходящо и уединено място. Беше се почувствала омърсена от цялото преживяване.

А след това бяха взели Кора и отвратителната извънбрачна връзка на Ричард остана на заден план, изместена от ужаса покрай отвличането. Отначало Алис се боеше, че може би собствената ѝ дъщеря е направила нещо лошо на бебето, а после двамата с Нико са скрили тялото, за да не ги разкрият.

Дъщеря ѝ страдаше от онова заболяване и майчинството се беше оказало мъчително трудно за нея. Намираше се под голямо напрежение, а напрежението отключваше пристъпите на болестта. Но после — какво облекчение само — се получи бележката от похитителите. Какво преживяване — като емоционално влакче на ужасите. Първо нагоре — с надеждата, че ще си върнат Кора. После надолу — с провала на срещата за размяната. През цялото време заедно с всичко това изпитваше и скръб, и страх за внучето си, както и тревога за крехкото емоционално състояние на дъщеря си.

А накрая… тази вечер.

Едва тази вечер тя разбра. Остана шокирана, когато чу как Нико си призна, че самият той е взел Кора. И още по-шокирана от това, че Нико обвиняваше нейния съпруг за заложения капан. Но после, докато прегръщаше съсипаната си дъщеря, всичко започна да намира своето ужасяващо обяснение.

Значи това е бил големият план на Ричард. Отвличането. Капанът за Нико, който трябваше да поеме вината. Къде бяха петте милиона долара? Тя беше почти сигурна, че Ричард ги е скрил някъде. А към тях се добавяше и втората сума от два милиона долара, приготвени в дъното на гардероба в коридора в един голям плик за пазаруване в очакване на следващия опит за размяна. Тя така и не беше виждала бележката. Нито мобилния телефон. Той ѝ беше казал, че ги е унищожил. Значи Ричард се канеше да я оскубе със седем милиона долара под претекст, че спасява единственото им внуче от похитители. Кучият му син.

Само за да може да я изостави и да отиде при онази пачавра Синтия.

Все едно не беше достатъчно да ѝ изневерява и да я изостави заради жена на възрастта на собствената ѝ дъщеря. Все едно не беше достатъчно да се опитва да я обере. Но как смееше да причинява това на дъщеря ѝ?

Тя взима телефона и се обажда на следовател Расбак. Трябва да му съобщи някои неща. Освен това би искала да види фотография на онзи човек на име Дерек Хониг.

Мей прекарва една неспокойна нощ в старата си стая, в старото си легло. Цяла нощ лежи будна, като се ослушва и се измъчва от мислите си. Освен че се тормози от болезнената загуба на детето си, тя вече се чувства и предадена от всички. От Нико — че е взел участие в отвличането. И от доведения си баща — че е замесен в него по още по-отвратителен начин, ако Нико е прав. А тя не се съмнява, че Нико е прав.

Не е сигурна за майка си и за това колко знае тя.

Снощи, в самото начало, едва не провали всичко. Но после се овладя и си спомни какво трябваше да прави. Чувства се зле заради Нико — макар и не чак толкова зле, като се има предвид какво е сторил — защото не се обади цяла вечер, за да го защити. Но тя иска да си върне детето. Сигурна е, че е виждала убития човек по-рано няколко пъти в тази къща преди години. Двамата с баща ѝ излизаха навън, за да си говорят под дърветата — късно вечер, след като тя си беше легнала. Мей ги гледаше от прозореца. От същия този прозорец. Нито веднъж не беше виждала Дерек Хониг с баща си до басейна с питие в ръка или в присъствието на някой друг, дори на майка ѝ. Той винаги идваше късно, след като се стъмни, и двамата излизаха навън до дърветата. Тя инстинктивно усещаше, че не бива да пита баща си за това — срещите помежду им бяха нещо тайно. Какво ли бяха правили заедно през годините, щом бяха в състояние да отвлекат детето ѝ? На какво ли друго беше способен нейният доведен баща?

Мей става от леглото и поглежда през прозореца, който гледа към пространството зад къщата и дърветата в началото на гористото дефиле. Нощта беше гореща, но сега през мрежата влиза лек ветрец. Много е рано — тя едва различава очертанията на света извън прозореца.

Чува шум от долния етаж — врата, която се затваря тихо. Звучи като тази на задния вход към кухнята. Кой излиза в този ранен час? Може би и майка ѝ не може да спи. Страда от прословуто безсъние. Мей се чуди дали да не облече един халат и да не излезе, за да разговарят насаме. Иска да се изправи срещу нея и да разбере дали тя не може да ѝ каже нещо повече.

Но го чува, преди да го види. Баща ѝ се измъква от задната врата и поема през моравата зад къщата. Крачи решително, все едно знае точно къде отива. Носи със себе си голям плик за пазаруване.

Тя го гледа през мрежата на прозореца точно както правеше като дете, когато се страхуваше той да не се обърне, да не я хване, докато го шпионира, и да не я накаже. Но той не се обръща. Отправя се към просеката между дърветата, откъдето започва пътеката през гората. Тя добре познава тази пътека.

Когато се прибира у дома, Нико не може да заспи. Обикаля къщата, в която е останал сам, и се измъчва от мислите си. Сега поне всичко му е по-ясно. Ричард е изиграл съвършено своята роля. Постигнал е точно това, което е искал. Мей знае, че Нико е организирал отвличането, за да вземе парите, излъгал я е за това и е продължил да я лъже през цялото време, откакто я няма Кора. И все пак, макар че Ричард не знаеше за това, видеозаписът на Синтия беше хиляди пъти по-ефикасен в задачата да го съсипе в очите на Мей, отколкото мобилният телефон, който тъстът му използва за уличаващо обстоятелство.

С Нико е свършено. Жена му го е изоставила завинаги. Презира го. Снощи го предаде, като не си призна, че е виждала баща си заедно с Дерек Хониг, но той не я обвинява. Тя направи това, което трябваше. И точно защото направи това, което се налагаше, той се надява, че съвсем скоро Кора ще се върне при тях.

Ще се върне при Мей. Не при Нико. Нико едва сега си дава сметка, че може би никога повече няма да може да види Кора. Мей ще се разведе с него, разбира се. Те ще наемат най-добрите адвокати и Мей ще получи пълни права върху детето. А ако той се опита да се бори за правото да я вижда, Ричард ще го заплаши, че ще отиде в полицията и ще им каже за неговата роля в отвличането. Нико се е лишил от всякакви права върху детето си.

Останал е съвсем сам. Изгубил е двете човешки същества, които са най-важни за него на целия свят — съпругата и детето си. Изгубил ги е необратимо. Вече нищо друго няма значение. Вече почти не го интересува това, че е фалирал и го изнудват за пари. Може би все пак ще свърши в затвора, ако Синтия реши да покаже видеозаписа, а той не е в състояние да ѝ плати.

Не му остава нищо друго, освен да обикаля къщата и да чака да открият Кора.

Пита се дали някой изобщо ще му каже, когато това се случи. Изключването му от техния тесен семеен кръг е пълно и окончателно. Може би ще научи от вестниците за това, че Кора се е завърнала от мъртвите.

Мей се поколебава само за миг. Има само една възможна причина баща ѝ да отива в дефилето в този час, като внимава никой да не го види. Отива да вземе Кора. Може би някой ще го чака в дефилето. Баща ѝ носеше голям плик за пазаруване. Може би в него са парите, срещу които ще си върне Кора. Тя не знае какво да мисли.

Не знае и какво да направи. Дали да го проследи, за да види какво ще стане? Или да не мърда оттук и да му се довери да ѝ върне детето? Но Мей вече не може да се довери на доведения си баща. Трябва да научи истината.

Набързо облича дрехите си от предишния ден и дори не минава през тоалетната, а направо се спуска по стълбите до кухнята и излиза през задния вход. Хладният въздух я блъсва в лицето и кожата на ръцете ѝ настръхва. Тя поема през влажната трева, като следва стъпките на баща си. Няма никакъв план, действа само по инстинкт. Иска да си върне бебето и да научи истината.

Мей с леки стъпки изтичва надолу по дървените стъпала, които водят към дъното на дефилето, като се държи с една ръка за перилата и едва ли не лети в сумрака. Добре познаваше този маршрут, макар и да са минали години, откакто е минавала по него. Но паметта — или може би инстинктът — не ѝ изневерява.

Тук, в гората, е още по-тъмно. Земята под краката ѝ е мека и влажна и поглъща шума от стъпките ѝ. Тя крачи почти безшумно, докато следва баща си с най-голямата бързина, на която е способна. В тъмното е страшно. Не го вижда пред себе си, но предполага, че той също следва пътеката.

Сърцето на Мей тупти лудо от страх и от физическото усилие. Тя осъзнава, че всичко води до този миг. Убедена е, че доведеният ѝ баща излезе тук, за да вземе нейното дете и да го върне у дома. Ако се появи неочаквано на срещата, може да я провали. Трябва да остане скрита, за да види всичко. Тя спира, ослушва се и се взира в сумрачната гора. Не вижда нищо друго, освен дървета и сенки. Решава, че засега е останала незабелязана, и отново поема напред по пътеката, вече по-предпазливо, като се ослушва за шумове пред себе си.

Докато крачи по пътеката, не вижда нищо пред себе си, но изведнъж чува някакъв шум зад гърба си. Спира, за да се ослуша. Чува бързи, но тихи стъпки, които се приближават към нея. Някой я следи. Кой може да върви след нея през дефилето? Изведнъж я обзема ужас. Приисква ѝ се Нико да беше тук, но тя е обърнала гръб на Нико и го е предала.

Мей отново поема напред, колкото може по-бързо, едва ли не слепешката, като диша тежко от паника и изтощение. Стига до завоя в края на пътеката, където има други дървени стъпала, водещи нагоре към съседната улица. Вдига очи. Ето го там, напред. Тя го вижда. Вижда баща си. Той е сам и се спуска по стъпалата, които се изкачват от дефилето към съседната улица. Държи нещо като вързоп в ръцете си. Сигурно я чува. Дали може да я познае тук, в тъмната гора?

— Татко! — изкрещява тя.

Стъпките зад гърба ѝ продължават да идват все по-близо. Баща ѝ сякаш поглежда към нещо зад гърба ѝ — там, откъдето се чува шумът.

— Мей? — провиква се той. — Какво правиш тук? Защо не спиш?

— Кора ли е това?

Тя се приближава, като диша тежко. Вече е в долния край на стъпалата. Баща ѝ е по средата на пътя надолу. Започва да се развиделява — Мей различава лицето му. Вижда очите му и мислите, които се въртят зад тях.

— Да, това е Кора, най-сетне! — провиква се той. — Най-сетне успях да ти я върна!

Вързопът в ръцете му не помръдва; виси в ръцете му като нещо мъртво. Баща ѝ се спуска по стъпалата към нея.

Тя се взира с потрес в неподвижния вързоп. Затичва се нагоре по стъпалата, за да го посрещне, колкото може по-бързо. Препъва се и се подпира, за да не падне. Протяга ръце към него.

— Дай ми я! — провиква се Мей.

Той ѝ предава вързопа. Тя отмята одеялото от лицето на бебето, ужасена от онова, което може да види. Толкова е неподвижна. Взира се в лицето на бебето. Наистина е Кора. Изглежда мъртва. Мей трябва да я погледне отблизо, за да види дали диша. Изглежда, че диша, макар и едва доловимо. Очите ѝ помръдват зад бледите ѝ клепки.

Мей нежно слага ръка на гърдите на Кора. Долавя забързаното туптене на мъничкото ѝ сърце, усеща как гърдичките ѝ се надигат и спускат под нейната длан. Тя е жива, но не е добре. Мей сяда на стъпалата и веднага слага Кора на гърдата си. Минала е малко повече от седмица, но тя все още не е изгубила кърмата си.

С малко окуражаване отслабналото бебе захапва гърдата ѝ. После започва жадно да суче от нея, а на мястото на предишната отпадналост се появява възобновена жизненост. Мей седи и кърми бебето си — нещо, за което не вярваше, че някога ще се случи отново. Тя отново плаче, но този път с щастливи сълзи.

Вдига поглед към баща си, който продължава да стои над нея. Той извръща очи. Никога не се е чувствал комфортно, докато тя кърми.

Ричард се заема да обясни:

— Обадиха се отново, преди около час. Уговорихме се за нова среща в другия край на дефилето. Този път дойде някакъв човек. Аз му дадох парите, а той ми предаде нея. Точно отивах към вкъщи, за да те събудя.

Той се усмихва:

— Всичко свърши, Мей, върнахме си я. Аз ти я върнах.

Мей свежда поглед към бебето си. Не знае какво да мисли. Но няма значение. Бебето ѝ отново е при нея. Трябва да се обади на Нико.

От гората зад тях се показва някакъв силует. Униформен полицейски служител.

— Всичко наред ли е? — пита той.

Погледът му обхваща цялата ситуация, майката и бебето, което жадно суче. После протяга ръка към радиостанцията си.

Тридесет и пета глава

Стомахът на Нико се свива, докато таксито му се приближава до къщата на родителите на Мей. Вижда много полицейски патрулни коли и линейка до входната врата. Разпознава и автомобила на следовател Расбак.

Нико отново си припомня момента, в който Мей му се обади на мобилния телефон едва преди няколко минути и му каза: „Тя е при мен. Добре е.“.

Кора е жива и Мей му се обади. Той не знае какво ще се случи сега.

Нико бързо плаща на шофьора и изтичва по стъпалата към входа на голямата къща, от която си тръгна преди няколко часа, а после влиза в дневната. Вижда Мей на дивана, прегърнала Кора. Зад дивана е застанал униформен полицай, все едно я охранява. Бащата и майката на Мей не са в стаята. Нико се пита къде са и какво се е случило. Няма никаква представа.

Той се втурва към жена си и бебето и ги обгръща едновременно в прегръдките си. После се отдръпва и се взира в Кора. Изглежда отслабнала и болна, но спи кротко.

— Слава богу — казва Нико, като трепери, а по лицето му се стичат сълзи. — Слава богу.

Взира се в дъщеря си и нежно я гали по главата. Никога не се е чувствал толкова щастлив, колкото в този момент. Иска му се този миг да продължи, за да го запомни вечно.

— Медицинският екип от линейката я прегледа и каза, че засега е добре — обръща се към него Мей. — Чаках те да дойдеш, за да я закараме в болницата и да ѝ направят пълни изследвания.

Расбак влиза при тях в дневната.

— Поздравления — казва следователят.

— Благодаря ви — отговаря Нико.

Както обикновено, не може да разчете изражението на следователя и да разбере какво си мисли.

— Радвам се, че са ви върнали детето живо и здраво — продължава Расбак.

Той поглежда Нико в очите и добавя:

— Не исках да ви го казвам по-рано, но вероятността за това не беше голяма.

Нико притеснено седи до Мей, гледа Кора и се пита дали този щастлив миг няма да му бъде отнет, дали Расбак няма да му каже, че знае всичко. Нико иска да отложи този момент, но трябва да разбере истината.

— Какво стана? — пита той.

Все още никой не му е казал подробностите.

— Не можах да заспя — започва Мей. — Видях от прозореца на спалнята си как татко излиза навън и отива в дефилето. Носеше плик за пазаруване. Помислих си, че пак отива да се срещне с похитителите. Тръгнах след него през дефилето и докато го настигна, тя вече беше при него. Той ми каза, че похитителите са се обадили отново, за да организират размяната. Този път наистина е дошъл някакъв човек.

Тя се обръща към следователя:

— Когато настигнах баща си, човекът вече си беше тръгнал.

Нико замръзва в очакване. Значи така смятат да го представят. Той се опитва да предположи какво следва от това. Ричард ще стане герой. Те отново са платили, за да си върнат Кора. Мей току-що го каза на полицията. Нико не знае дали тя наистина го вярва, или не.

Не знае и на какво вярва следователят. Изражението му си остава все така непроницаемо.

— Какво ще стане сега? — пита Нико.

Расбак го поглежда.

— Сега, Нико, ще си кажем истината.

Нико усеща как кръвта се отдръпва от лицето му. Вижда как Мей поглежда от следователя към него, усетила приближаващата катастрофа.

Расбак сяда на стола срещу тях. Привежда се напред и започва:

— Знам какво си направил, Нико. Знам, че си взел вашето бебе от креватчето и си го сложил в колата на Дерек Хониг малко след 00:30 часа. Знам, че Дерек я е откарал във вилата си в планините Катскилс, където няколко дни по-късно е бил убит по особено брутален начин.

Нико не казва нищо, но видимо се поти. Той е наясно, че Расбак е вярвал във всичко това пред цялото време, но какви доказателства има? Дали Ричард им е казал за телефона?

— Ето какво си мисля, Нико — продължава Расбак, като говори доста бавно, все едно си дава сметка, че потресеният съпруг ще се затруднява да му следи мисълта. — Мисля си, че си имал нужда от пари. Мисля, че ти си организирал това отвличане заедно с Дерек Хониг, за да вземеш пари от родителите на жена си. Не мисля, че жена ти е знаела нещо за това.

Нико поклаща глава. Не става ясно дали се съгласява, че жена му не е знаела нищо, или отрича всичко.

— След това — казва Расбак, — не знам какво да си мисля. Може би ти ще можеш да ми помогнеш. Ти ли уби Дерек Хониг, Нико?

Нико рязко се оживява.

— Не! Защо мислите така?

Изглежда много разстроен. Избърсва потните си длани в панталоните си.

— Дерек те е предал. Не е донесъл бебето на срещата за размяната. Взел е парите за себе си. Ти си знаел къде е той с бебето, знаел си за вилата му в гората.

— Не! — извиква Нико. — Не знаех къде е вилата! Той така и не ми каза!

В стаята става толкова тихо, че може да се чуе падането на карфица върху дебелия килим.

Нико изхлипва и скрива лицето си с ръце.

Расбак запазва мълчание и оставя обвинителната тишина да изпълни цялата стая. После продължава малко по-меко:

— Нико, аз не вярвам, че си искал да стане така. Не мисля, че си убил Дерек Хониг. Струва ми се, че Дерек Хониг е бил убит от твоя тъст, Ричард Уелс. Ако направиш пълни признания и ни кажеш всичко, което може да ни помогне в разследването срещу твоя тъст, можем да ти предложим имунитет срещу съдебно преследване по обвинението в отвличане.

Нико изведнъж започва да вижда надежда там, където по-рано я нямаше, и казва:

— Той ми заложи капан, кучият му син. Той ме натопи. Той ми изпрати Дерек. Всичко беше негова идея. Те знаеха, че имам нужда от пари.

Мей се обажда до него:

— Ние също смятахме, че доведеният ми баща стои зад всичко това. Но вие как разбрахте?

— Знам, че той ме излъга — отговаря Расбак. — Той ми каза, че похитителите са го потърсили по телефона, но ние подслушвахме телефоните му. Знаехме, че не са му се обадили. А после късно снощи ми се обади майка ти.

— Майка ми?

— Доведеният ти баща е имал извънбрачна връзка.

— Извънбрачна връзка? — повтаря Мей. — Какво общо има това?

— Майка ти е наела частен детектив, за да разбере какво прави баща ти. Детективът е монтирал проследяващо устройство с GPS на колата на доведения ти баща преди няколко седмици. Устройството все още си е там.

Нико и Мей настоятелно се взират в следователя в очакване да продължи.

— Доведеният ти баща е ходил до вилата в деня на убийството.

— Той познаваше Дерек Хониг — казва Мей. — Познаваше го от години. Двамата се срещаха тук късно вечер до дърветата. Аз го разпознах.

— Майка ти също го разпозна, веднага щом ѝ показах негова снимка.

Нико се обажда с треперещ глас:

— Ричард беше взел мобилния телефон на Дерек. Онзи, с който трябваше да поддържаме връзка помежду си. Но Дерек така и не ми се обади и не вдигаше телефона си. Един ден забелязах, че има пропуснати повиквания. Когато набрах номера, вдигна Ричард. Каза ми, че похитителите са му изпратили телефона по пощата заедно с бележка. Но аз се зачудих дали не е убил Дерек и не го е взел от него. Така и не му повярвах за бележката. Той каза, че я е унищожил, за да ме предпази, защото може да бъде използвана като уличаващо доказателство срещу мен.

— Алис никога не е виждала нито бележката, нито мобилния телефон. Ричард твърди, че не си е била у дома, когато ги е получил.

— Защо Ричард е убил Дерек? — пита Нико.

— Може би не е искал да дели парите с него. Може би е решил, че Дерек знае твърдо много и не може да му се довери.

— Къде е била Кора, след като са я взели от вилата? Кой се е грижел за нея? — пита Мей.

— Все още не знаем това. Ричард явно има още един съучастник. Човекът, който е донесъл бебето тук рано тази сутрин. Но ние ще го открием.

Расбак се изправя и отива в кухнята.

Мей и Нико остават в дневната, но чуват всяка дума на следователя:

— Ричард Адамс Уелс, вие сте арестуван за убийството на Дерек Хониг и за отвличането на Кора Конти.

Нико остава на мястото си, зашеметен от този развой на събитията. Мей е до него, а бебето му е в безопасност. Ричард е разкрит. Самият той, Нико, е освободен от всякакви подозрения. Няма да го съдят. Синтия вече не го държи с нищо. Той усеща как диша — за пръв път, откакто започна този кошмар. Всичко свърши. Всичко най-сетне свърши.

Двама униформени полицаи извеждат Ричард през дневната към входната врата, следвани от следовател Расбак. Ричард не казва нищо. Не иска да погледне никого.

Нико се усмихва на жена си. Двамата са си върнали бебето, което обожават. Той няма да бъде съден. Мей знае всичко. Между тях вече няма тайни.

Но общото им бъдеще не е сигурно.

Семейството най-сетне се прибира у дома. Мей и Нико са закарали Кора в болницата, където са ѝ направили пълни изследвания и са я обявили за съвсем здрава. Изтощени, но изпълнени с облекчение, двамата седят заедно на дивана в дневната, докато Кора отново жадно суче. Поне засега репортерите не се тълпят на прага на къщата им. Но до сутринта ще се разчуе какво е станало и те ще се върнат. Мей и Нико няма да им обръщат внимание. Вече са взели решение, че изобщо няма да говорят с журналистите. В някакъв момент, когато нещата се поуспокоят, ще обявят къщата за продан.

Най-накрая са сложили Кора да си легне в собственото ѝ креватче. Преди това я съблякоха и я огледаха от всички страни също толкова внимателно, както когато беше новородена, за да се убедят с очите си, че не е пострадала. И това наистина е нещо като второ раждане — завръщане от страната на мъртвите. Може би ще бъде ново начало и за тях двамата. А може би не.

Лекарите казаха, че Кора е леко дехидратирана и е отслабнала малко, но като цяло е здрава. Мей вече се тревожи за дългосрочната психологическа травма, която може да е получило бебето заради принудителната раздяла с майка си. Как са се грижили за нея, докато я нямаше? Кой се е грижел за нея? Но сега не може да се притеснява за това. Казва си, че децата са здрави и издържат на всичко. Тя ще се оправи.

Двамата стоят до креватчето и гледат надолу към своето бебе, докато то бърбори нещо. Изпитват огромно облекчение, че Кора най-сетне е започнала да се усмихва; отначало само сучеше и плачеше, без да спре. Но сега е започнала да се отпуска и отново да се усмихва. Лежи по гръб в креватчето, докато отгоре я гледат нарисуваните агънца и нейните двама родители, и рита с крачета.

— Мислех си, че този момент никога няма да дойде — прошепва Мей.

— И аз — отговаря Нико.

Двамата помълчават малко, докато гледат как дъщеря им заспива.

— Мислиш ли, че някога ще можеш да ми простиш? — пита най-сетне Нико.

Мей си мисли: „Как мога да ти простя за това, че постъпи толкова егоистично, жалко и глупаво?“.

— Не знам, Нико — казва му тя. — Ще ми трябва време.

Той кимва засрамено. След това добавя:

— Никога не е имало други жени, Мей, заклевам се.

— Знам — казва тя и се обръща към него. — Утре искам да смениш огледалото в банята.

Говори кратко и делово.

— Разбира се. Още сутринта ще го направя.

Мей оставя Кора обратно в креватчето, като се надява това да е последното хранене за вечерта и бебето да спи без прекъсване до сутринта. Вече е късно — много късно — но тя все още чува Синтия от другата страна на стената в съседната къща.

Целият ден беше изпълнен с шокиращи разкрития. След като Ричард беше отведен от фамилната къща с белезници, майка ѝ я беше дръпнала настрани, докато Нико държеше на ръце спящото бебе в дневната.

— Мисля, че трябва да знаеш с кого се е срещал доведеният ти баща — каза тя.

— Има ли значение? — беше попитала Мей.

Наистина, какво значение имаше това? Другата жена вероятно е по-млада и привлекателна. Естествено, Мей не се интересуваше коя беше тя; важното беше, че доведеният ѝ баща бе отвлякъл собственото ѝ дете, за да открадне милиони долари от собствената ѝ майка. А сега щеше да отиде в затвора за отвличане и убийство. Тя все още не може да повярва, че всичко това се случва наистина.

— Жената е била вашата съседка — каза майка ѝ. — Синтия Стилуел.

Мей я погледна невярващо. Оказа се, че все още беше в състояние да се шокира от тази новина въпреки всичко останало, което се беше случило.

— Запозна се с нея на вашето празненство за добре дошли — продължи майка ѝ. — Тя флиртуваше с него. Тогава това не ми се стори важно. Но частният детектив откри всичко. Разполагам със снимки. И фотокопия от касови бележки.

Мей все още не знаеше какво да каже.

— Този детектив беше най-добрата инвестиция, която съм правила в живота си — отбеляза майка ѝ.

Сега Мей се пита какво се върти в главата на Синтия от съседната къща. Греъм го няма. Тя е сама. Дали знае, че Ричард е арестуван? Дали вече са съобщили за това по новините? Дали изобщо я интересува какво ще стане с Ричард?

Бебето спи дълбоко в креватчето си. Нико спи в тяхното легло и силно хърка. Минала е повече от една седмица, откакто е спал както трябва. Но Мей е съвсем будна. Както и Синтия в съседната къща. Стените са тънки.

Мей си обува сандали и излиза през задната врата. Тихо изминава няколко крачки до задния двор на съседите, като внимава портичката да не изскърца. Спира в мрака на няколко сантиметра от плъзгащата се стъклена врата. В кухнята свети. Тя вижда Синтия, която прави нещо в кухнята, но Синтия вероятно не я вижда. Наблюдава я известно време от тъмното. Като призрачно присъствие. Синтия си прави чай. Едва тогава Мей леко почуква по стъклото. Вижда как тя подскача и се обръща към шума. Мей притиска лицето си в стъклото. Вижда, че Синтия не знае какво да прави. Но после все пак пристъпва до вратата и я отваря на няколко сантиметра.

— Какво искаш?

— Може ли да вляза? — пита Мей.

Внимава гласът ѝ да не издава нищо.

Синтия не отговаря. Мей отваря вратата по-широко, пристъпва вътре и внимателно затваря след себе си.

— Какво искаш? — повтаря грубо Синтия.

— Върнах си бебето — съобщава небрежно Мей. — Сигурно вече си чула за това.

Тя кимва към общата стена. Знае, че съседката ѝ чува как плаче бебето в съседната къща.

— Това е прекрасно — отговаря Синтия. — За теб.

Подпира се на кухненския плот, скръстила ръце на гърдите си, все едно иска да бъде възможно най-далеч от Мей. Между двете има маса за готвене с поставка за ножове за месо. Мей има същия комплект у дома — наскоро беше на промоция в кварталния супермаркет.

Тя прави още една крачка навътре в кухнята.

— Просто исках да бъдем наясно за нещо.

— За какво? — пита Синтия.

— Ти няма да изнудваш Нико с онзи видеозапис.

— О, така ли? И защо?

Синтия го казва така, все едно изобщо не вярва на думите ѝ, все едно Мей блъфира.

— Защото полицията знае какво е направил Нико — отговаря Мей. — Аз им казах за твоя видеозапис.

— Наистина ли? — повдига вежди Синтия.

Държи се така, сякаш си мисли, че Мей се опитва да я заблуди.

— И защо си им казала за това? Така Нико няма ли да отиде в затвора? О, почакай… ти искаш той да отиде в затвора. Е, не мога да кажа, че те обвинявам за това.

— Нико няма да отиде в затвора.

— На твое място нямаше да съм толкова сигурна.

— Нико няма да отиде в затвора, защото доведеният ми баща — твоят любовник — беше арестуван за отвличане и убийство. Нико сключи споразумение с полицията да не го обвиняват в нищо, ако свидетелства срещу него.

Мей забелязва как по лицето на Синтия пробягва нещо като тревога и в този момент в главата ѝ се подрежда и последното парче от мозайката.

Тя изненадано поглежда Синтия и казва:

— Ти си знаела! През цялото време си знаела за това!

— И какво, ако съм знаела? — тросва се Синтия. — Не можеш да докажеш нищо. Дори не съм се доближавала до твоето скимтящо, повръщащо бебе. Казвах на Ричард, че трябваше да я убие от самото начало — всичко щеше да бъде много по-лесно.

След като го казва, по лицето ѝ внезапно се изписва страх — тя осъзнава, че е стигнала твърде далеч. Мей се хвърля към нея; обичайното самодоволно изражение на Синтия е заменено от сляп животински ужас.

Нико спи дълбоко — за пръв път, откакто започна всичко това. Но посред нощ изведнъж се събужда. Отваря очи. Цари дълбок мрак, а по стените на спалнята пробягват отражения на мигащи червени светлини. Светлини на линейка или полицейска кола.

Леглото до него е празно. Мей сигурно пак е станала, за да нахрани бебето.

Обзема го любопитство. Той става и пристъпва до прозореца на спалнята, който гледа към улицата. Дръпва завесата и надниква навън. Източникът на мигащите червени светлини се оказва линейка, паркирана точно под него, малко наляво от тяхната къща.

Пред къщата на Синтия и Греъм.

Цялото му тяло се стяга от напрежение. Едва сега забелязва и черно-белите полицейски патрулни автомобили от другата страна на улицата. Докато ги гледа, пристигат и още. Пръстите, с които стиска завесата, вече неволно се свиват и отпускат. Адреналинът бушува в тялото му.

От къщата излизат двама санитари от медицинския екип, като държат носилка. На носилката сигурно лежи човек, но той не може да го види както трябва, докато единият санитар не пристъпи настрани. Хората от линейката не бързат. Санитарят прави крачка встрани. Нико вижда, че на носилката наистина има човек. Но не може да разбере кой е той, защото лицето му е покрито.

Човекът на носилката е мъртъв.

Цялата кръв от тялото на Нико се отдръпва в долните му крайници. Чувства се така, все едно всеки момент ще изгуби съзнание. Той не откъсва очи от прозореца. Вижда как от носилката увисва един кичур дълга смолисточерна коса.

Нико поглежда към празното легло зад гърба си.

„Господи“, прошепва той. „Мей, какво си направила?“

Изтичва навън от спалнята и хвърля бърз поглед в стаята на бебето. Кора спи в креватчето си. Обзет от паника, тича надолу по стълбите и замръзва на мястото си, когато влиза в тъмната дневна. Вижда тила на жена си; тя седи на дивана в тъмното съвсем неподвижно. Той пристъпва към нея, изпълнен със страх. Заобикаля дивана, за да застане пред нея. Тя седи с увиснали рамене, все едно е изпаднала в някакъв транс, но когато го чува да се доближава, обръща глава.

Мей държи в скута си един голям нож за месо.

На мътното сияние, хвърляно от мигащите светлини от другата страна на прозореца, ножът и ръцете ѝ са тъмни — тъмни от кръв. Сега Нико вижда, че цялата е покрита с кръв. По лицето и косата ѝ има тъмни петна. Става му лошо, сякаш всеки момент ще повърне.

— Мей — прошепва той, прегракнал и сломен. — Какво си направила, Мей?

Тя го поглежда право в очите в тъмното и отговаря:

— Не знам. Не си спомням.

Content

Шари Лапена
Двойката от съседната къща

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

Двадесет и пета глава

Двадесет и шеста глава

Двадесет и седма глава

Двадесет и осма глава

Двадесет и девета глава

Тридесета глава

Тридесет и първа глава

Тридесет и втора глава

Тридесет и трета глава

Тридесет и четвърта глава

Тридесет и пета глава