Самюел Бьорк Холгер

Момчето в снега

Холгер Мунк и Миа Крюгер: #3

На Коледа през 1999 г. един пенсионер шофираше през планината от Осло към Хемседал. На седемдесет и една години, вдовец, той беше посетил дъщеря си за празника. По принцип този път му харесваше поради две причини: първо, защото не обичаше града — хубаво е да се измъкнеш от хората и вечните им потребности; второ, просто защото го обграждаше изключително красива природа. Гора, високопланински помни, върхове, езера — еднакво пленителни през всички сезони. Най-хубавото от Норвегия. Докъдето стига погледът, все неподправена красота. Тази година зимата беше подранила и да караш през натрупалия вълшебен сняг бе все едно да прекосяваш красивия, притихнал пейзаж на пощенска картичка. По принцип. Възрастният мъж не виждаше добре и се опита да си тръгне рано, за да се наслади на пътя до вкъщи. По светло. Но не, този път не потегли навреме. Мракът. Не го обичаше. Едно е да си седиш у дома пред огнището — хубаво е, в такива моменти изобщо не възразяваше, че земното кълбо се е завъртяло и е негов ред да потъне в прегръдката на нощта — всъщност е доста уютно. Да си сипеш чашка от нещо хубаво, да се сгушиш под одеялото на дивана, а навън да се пробуждат нощните животни и студът така да се е вкопчил в дебелите греди на стените, та дървесината да пука. Но в колата? Толкова далече от дома? Не, не му харесваше. Възрастният мъж намали скоростта и наклони лице още по-близо до предното стъкло. Беше купил нови фарове с обсег от 1000 м. Мощни фарове за извънредни ситуации като тази — запали ги, когато облаците се плъзнаха по небето и затулиха слабата светлинка на луната. Изведнъж се спусна леден, непрогледен мрак. Възрастният мъж притаи дъх и за миг се поколеба дали да не спре да изчака. Каква идиотщина, за бога! Навън бе почти минус двайсет градуса, а той е откъснат от хората. Трябва само да стисне зъби, ще се оправи някак си. Възрастният мъж тъкмо понечи да включи радиото, за да го държи буден, когото предните светлини ненадейно се натъкнаха на нещо и той удари спирачката с два крака. По дяволите. Силует на пътя. Какво…? Петдесет метра. Двайсет метра. Десет метра. Отчаяно набиваше педала, сърцето му се качи в гърлото, кокалчетата на стисналите волана ръце побеляха, светът едва не рухна пред очите му, докато автомобилът не спря най-накрая. Седемдесетгодишният мъж остана на мястото си, мъчейки се да си поеме дъх. Какво, дяволите да го вземат, беше това? Насред пътната лента пред него стоеше малко момче. Неподвижно. С посинели устни. На главата му имаше рог от сръндак.

1

Април 2013 г.

1

Десетгодишното къдрокосо момченце седеше отзад на малката гребна лодка и се стараеше да не мърда. То погледна крадешком баща си, настанил се зад греблата, и усети как го облива топлина. Отново бе на гости на татко. Най-сетне. Изминало беше доста време от последния път, след който мама научи за случилото се в татковата къща навътре в гората, в подножието на планината — мама я наричаше „съборетина“. Момченцето се опита да ѝ обясни как няма никакво значение, че татко не приготвя вечеря като нея, пуши вътре и държи пушки във всекидневната. С тях стреляше по яребици, не по хора, но мама не искаше и да чуе. Повече никакви посещения. Дори се беше обадила в полицията или май не в полицията, но за всеки случай повика един човек, който дойде и разговаря с него до масата в кухнята и си водеше бележки в тефтер, а след това момченцето не видя повече баща си. До днес. На десетгодишното дете му се искаше да разкаже колко книги е прочело от миналия път — книги за риболов. Вече може да изброи много видове риба — сиг, сивен, молва, пъстърва, сьомга — и научи, че в тези води не се среща щука, защото щуката обича да се спотайва в дзуката. Тук такава няма въпреки заблатения бряг, но момчето не каза нищо, защото си знаеше урока: на риболов се мълчи, само ако татко го затвори пръв, му е позволено да отвърне съвсем тихичко.

— Първото ни излизане в езерото Свартшьон за годината — прошепна баща му, усмихвайки се през брадата.

— Всеки път е вълшебно — на свой ред прошепна момчето и го обля нежна топлина, защото татко му намигна.

Многократно се бе опитвал да обясни на мама: за татко; колко обича да идва тук; за птиците навън и за миризмата на дърветата; че невинаги нещата опират до парите, а татко не е виновен, задето не искат да купуват рисунките му; как може да вечеряш и без да си измиеш ръцете, и без покривка на масата. Ала тя не искаше и да чуе, а по някое време, понеже с такава мъка намираше думите, престана да прави опити.

При татко.

Вдигна очи към облаците с надеждата скоро да изчезнат. Да се появи звездно небе. Тогава рибата идва. Отново погледна баща си — силните му ръце безшумно движеха греблата през почти въгленовочерната вода — искаше му се да сподели, че и той е тренирал и скоро ще се справя и самичък — ще гребе, но си замълча. Не ходеше във фитнеса при мама — там не беше позволено за деца, но тренираше вкъщи, в стаята си, от половин година правеше лицеви опори и коремни преси почти всеки следобед. Често се оглеждаше — мускулите му не бяха заякнали особено. Обаче имаше план. Може би другото лято щеше да се получи. Къдрокосото момче си представяше сцената: ще влезе през вратата с раница на гърба, евентуално с тениска като на мъжете от фитнеса на мама, със здрави ръце и изпъкнали мускули, годни да гребат. Тогава татко ще си седи отзад, а той ще върти греблата.

— На риболов не може без бира — прошепна баща му и пак му намигна, като се наведе напред и отвори една от зелените кутии между краката му на дъното на лодката.

Момчето кимна в отговор, макар мама да обсъждаше с хората, които ги посещаваха, и този въпрос: татко пие прекалено много и се държи безотговорно. Свартшьон: тайно, прекрасно езеро високо в планината. Малцина знаят за него, а сега с татко са там, затова се стараеше да не мисли много за другото; за думите на мама: няма да се повтори. Няма да ходи повече при татко. Сега навярно е за последен път.

— Да хвърлим ли въдиците? — попита татко шепнешком, пускайки греблата.

— Муха или блесна? — на свой ред прошепна къдрокосото момче — знаеше колко е важно, макар да не му бе съвсем ясно защо.

Баща му отново отпи от кутията с бира, хвърли поглед към облаците и попита, обърнат към тъмната вода:

— Ти какво мислиш?

— Блесна? — колебливо предположи момчето, но усети приятен гъдел по бузите си, защото баща му кимна усмихнат и отвори кутията с риболовни принадлежности на пейката до него.

— Твърде е тъмно за мухи, съгласен ли си?

— Съгласен съм — потвърди момчето, оглеждайки облачното небе, сякаш едва сега го забелязва.

— Дръж! — нареди баща му, след като привърза пъстрата кукичка към края на въдицата.

Тържествен момент: ръцете на момчето поеха въдицата от баща му. Макар и наясно какво ще каже татко, се престори, че научава нещо ново, когато той прошепна:

— Без резки движения, за да не се озовем на дъното.

— Добре — съгласи се момчето и метна въдицата от ръба на лодката.

Задържа макарата. Повдигна въдицата. Придърпа я. Отпусна в точния момент. Къдрокосото момче усети как го облива топлина, понеже прочете в погледа на татко, че е направило всичко, както трябва. Пъстрата кукичка падна в черната вода с почти недоловим плясък.

— По-леко — отвори още една кутия бира баща му. — Издърпай. Внимателно.

Момчето го послуша и изведнъж му се дощя да каже на мама, че не е права. Тук е лодката, водата. Искаше му се да остане при татко, каквото и да разправят хората с бележниците. Навярно дори е възможно да се премести тук? Да храни птиците? Да помогне на татко да поправи покрива? Да ремонтират пропадналите стъпала на стълбището? Така се улиса в тези мисли — колко би било хубаво — че почти забрави въдицата в ръцете си.

— Риба!

— Какво?

— Хванал си риба!

Малкото момче се сепна при вида на извитата въдица. Макарата не помръдваше.

— Голяма е — провикна се, забравил, че трябва да пази тишина.

— По дяволите — изруга баща му и се приближи. — Да не би да си закачил дъното?

— Не… мисля.

Момчето с мъка навиваше макарата. Тежестта бе голяма — чак лодката се премести бавно към брега.

— Скоро ще се появи — засмя се бащата му и разпери ръце над планшира.

— Какво е?

— Не гледай, Тумас! — ненадейно извика мъжът, когато нещо изплува на повърхността.

— Татко?

— Легни на дъното. Не гледай!

Момчето искаше да го послуша, но ушите му не чуваха.

— Татко?

— Залегни, Тумас! Не гледай!

Ала Тумас вторачи поглед.

Долу във водата лежеше момиче.

Бяло-синьо лице.

Отворени очи.

По водата се носеха подгизнали дрехи — беше облечена твърде леко за разходка в гората.

— Татко?

— Залегни, Тумас! По дяволите!

Момчето не видя нищо повече, защото баща му се спусна изневиделица, прескачайки скамейките, и го притисна към дъното на лодката.

2

Не че Каролине Берг се страхуваше да лети. Използваше го само като претекст. В действителност се страхуваше изобщо да пътува. Най-добре ѝ беше у дома. Обичаше рутината. Не, нуждаеше се от рутина.

— Няма ли да дойдеш на гости, мамо?

— С удоволствие бих дошла, Вивиан, но знаеш, страх ме е да летя.

— Защо тогава не вземеш влака?

— Да прекарам шестнайсет часа, затворена в консервена кутия с непознати?

— Разбирам те, но страшно искам да ме видиш как танцувам.

— Виждала съм те, Вивиан. Много пъти.

— Да, но това не е културният дом в Будьо, мамо, а операта в Осло. Операта! Казах ли ти, че ме приеха в ансамбъла на Александър Екман? Ще танцувам в „Лебедово езеро“. „Лебедово езеро“! Не е ли страхотно?!

— Прекрасно е, Вивиан. Поздравявам те, скъпа.

— Пуснала си корени там, мамо. Стоиш съвсем сама. Защо да не се разходиш до Осло? Ще отидем на ресторант. Нали си чувала за „Маемо“? Има го в справочника на „Мишлен“. Не може ли да…

Искаше, естествено, да види как дъщеря и танцува.

Това бе единственото ѝ желание, за бога.

— Ще се видим, като си дойдеш. Така се разбираме.

— Непременно, мамо. Сега трябва да бягам — имаме репетиция. Добре си, нали?

— Добре съм, Вивиан. Не се тревожи за мен.

— Хубаво, мамо. Ще се чуем скоро.

— Ще се чуем.

Божичко, кога порасна?

Дните просто идваха и си отиваха.

Къде отиде животът ѝ?

Животът, за който мечтаеше?

Беше на четирийсет и две, а се чувстваше на сто. Всяка събота седеше в ресторант „Сюдвест“ и дъвчеше сандвич със скариди. Не го изричаха на глас, но тя нямаше съмнения: присмиваха ѝ се. Приятелките ѝ. Същите от едно време; от гимназията в Будьо. Дойде абитуриентският бал. Само тя имаше амбиции. Да замине за Индия, за Африка. Да бере ябълки в Гватемала. Да свири на китара по улиците в Амстердам. Другите нямаха такива стремежи. Те щяха да се омъжат, да родят деца, да си намерят работа в общината, в супермаркет „Рема“. Във всеки случай щяха да останат в Будьо. Обаче явно всички бяха обиколили света, само не и тя.

Пролетта преди две години Вивиан замина за Осло, за да се яви на прослушване. Силната, сладка Вивиан — появи се неочаквано, сякаш от нищото. Спомни си летището в Будьо. Оттам излитаха самолети за цял свят, а войниците от НАТО идваха на учения. Каролине Берг бе на двайсет и безгрижна. Той дойде от Англия, остави я с надут корем и без адрес за връзка.

Негова ли е вината?

На Люк Мур от Лийдс, готиния пилот с тъмните къдрици?

Той ли е виновен, задето не си ходила никъде, Каролине?

Не, сърди се единствено на себе си.

Живееше в малък апартамент само на двеста метра от летището, където самата тя не беше стъпвала.

Никъде не бе пътувала.

Непременно идете в Аликанте — там е прекрааасно.

Мете.

Някога най-добрата ѝ приятелка. Вече не — сега имаше мъж, деца, хубава къща в Хюнста, всяко лято ходеше на почивка на разни далечни места.

Божичко, Кий Уест! Чудно е, така съм чувала, но ти си луда!

Сюньове.

В училище не можеше да върже и две думи, но хвана предприемач от Харста, любител на яхти, който инвестираше в недвижимо имущество в чужбина.

Безспорно ѝ се присмиваха при всяко влизане в супермаркет „Куп“.

Не гласно, ала тя забелязваше.

— Искате ли фактура? Торбичка?

Стоките върху поточната линия и неизменният звук.

Пълнозърнест хляб.

Бийп.

Мляко.

Бийп.

Четири коли на промоция.

Бийп.

Грозна си.

Бийп.

Никога няма да постигнеш нищо.

Бийп.

Но ето, тайно — само да знаеха! — набра номер, намерен в интернет. Изпи няколко чаши червено вино, преди да се осмели. Първите два пъти затвори, без да каже нищо, дланите ѝ се потяха, но най-накрая, на третия опит, дръзна да си отвори устата.

Психолог.

Боже мили, още една тема за одумки, поредната причина да ѝ се присмиват, но въпреки всичко се обади.

Слава богу!

Летището в Будьо.

Живееше наблизо от почти трийсет и пет години, но никога не бе стъпвала на територията му.

Каролине Берг извлачи през последните няколко метра до входа големия нов червен куфар и се спря да си поеме дъх.

Какво каза психологът?

Стъпка по стъпка.

Ще се справиш, Каролине.

Виждаше отражението си в лъскавите плъзгащи се врати. Стигаше ги с ръка, но сякаш бяха на друга планета. Купи си нови дрехи. Отиде на фризьор. Да, след като веднъж се осмели да се обади, изпълни всичките му наставления. Не от първия път, не, тогава я отврати. Сякаш щом си отвореше устата, оттам излизаше мръсотия. Пита я за много лични неща. Неща, за които не се бе замисляла. Какви бяха отношенията ви с баща ти? Как се разбирахте с майка ти? Божичко, виеше ѝ се свят, призляваше ѝ, у нея бушуваха неподозирани чувства и мисли, не мигваше по цяла нощ. Но ето че след няколко седмици се отприщи. Подобно на лавина. Щом се отпусна, вече не можеше да спре.

Усмихна се на собственото си отражение.

Колко си красива, Каролине!

Колко си способна, Каролине!

Палтото ти ново ли е, Каролине? Много е хубаво.

Даваше ѝ такива задачи.

Трябва да се научиш да обичаш себе си.

Осло?

Столицата.

От толкова време искаше да отиде там!

Да види двореца. Стуртинга. Улица „Карл Юхан“. Националният театър. Парк „Фрогнер“ със статуите. И не на последно място — Операта.

Пое дълбоко въздух за последен път и се насили да направи няколкото крачки до входа. Единият крак. После другият. Ето че се озова вътре. Намираше се в залата за заминаващи пътници. Леко ѝ се виеше свят, но не спря. Всичко ще бъде наред, Каролине. Само още малко. Син екран. SK4111. SAS. Осло. Излита в 12:35.

Идвам, Вивиан.

Мама идва да види как танцуваш!

3

Застанал на прозореца в малкия си апартамент. Холгер Мунк палеше четвъртата си цигара за деня и се чувстваше като идиот. Пролетта бе дошла в Осло, дърветата около стадион „Бишлет“ се раззеленяваха, но нямаше какво друго да го разведри. Зимата беше тежка. Не, зимата беше хубава, затова се чувстваше толкова глупаво. Беше в отпуск. Дъщеря му Мириам бе претърпяла злополука. Не ходеше на работа, за да ѝ помогне да се вдигне на крака. Бедата сближи семейството. Напуснала бе някогашния си дом в квартал „Рьоа“ преди повече от десет години, но тази зима сякаш бяха заличени всички трагични последствия и разводът му с Мариане все едно не се бе състоял. Отначало Мириам лежеше в болница, но когато лека-полека започна да се подобрява, я преместиха вкъщи, в стария им дом. И той я последва. Новият мъж на бившата му съпруга, Ролф, се изнесе, за да не пречи на болната, а Мунк се възползва и зае мястото му. И ето че отново бяха почти семейство. Няма да я бъде, как не се досети, по дяволите!? Господи, колко беше глупав! Вечеряха във всекидневната, събрани около масата от скъпо дърво. Преди много години я бяха купили заедно — той току-що бе започнал работа като следовател в случаите с убийства и за първи път разполагаха с малко допълнителни средства. Петък вечер пред телевизора — като съвсем нормално семейство. Двамата с Мариане седят на дивана, а внучката им Марион се е разположила между тях. Мириам едва не се прости с живота си. Трябваше да разбере, че това е причината тя да се държи така. Като едно време. Сякаш пак са заедно.

Мариане дори не го обвиняваше, макар дъщеря им да бе на косъм от смъртта по негова вина. В някакъв смисъл. В отдел „Убийства“ бяха по петите на извратен убиец, а Мириам щеше да е последната му жертва. Можеше да стане последната му жертва. Мунк дръпна от цигарата и поклати глава. Тялото му още не се бе отърсило от ужаса. Какво щеше да стане, ако…? Ами ако…? Но се размина. За щастие. После се опи от приятния уют. Той и Мариане. И Мириам. И малката Марион. Даже отново започна да носи венчалната халка. Идиот — навярно това представлява в очите ѝ. Преди няколко дни дойде при него на стълбите, докато пушеше.

Трябва да поговорим, Холгер…

Прочете го в погледа ѝ.

Ролф се връща утре…

Само кимна. Взе малкото си багаж и за пореден път си тръгна с подвита опашка.

Какъв идиот!

Приличаше на глупав тийнейджър.

Холгер Мунк смачка наполовина изпушената цигара в пепелника до прозореца и понечи да запали нова, когато телефонът му зазвъня.

Името, изписано на дисплея, не бе виждал отдавна.

Анете Голи.

Талантливата русокоса прокурорка движеше отдел „Убийства“, докато той отсъстваше.

— Да? Мунк на телефона.

— Здрасти, Холгер! — изрече с ласкав глас.

Холгер Мунк оглавяваше специален отдел „Убийства“ на улица „Марибуесгате“ повече от десет години и с течение на времето се бе обградил с най-способните хора в Норвегия. Анете Голи безспорно бе сред тях. Нямаше как да се отрекат конфликтите между отдела и началството в „Грьонлан“. Мунк обичаше да действа, както си знае, а това не се нравеше на всички. Например на шефа, Микелсон. Мунк беше убеден, че ако процентът на разкритите убийства не беше изключителен, Микелсон щеше да ги принуди да се върнат в „Грьонлан“, за да ги държи под око. Въпрос на политика и контрол. Анете Голи обикновено влизаше в ролята на дипломат. Беше сглобката, която поддържа системата.

— Как върви? — осведоми се Голи. — Как е тя?

— Мириам е добре. — Мунк се протегна за още една цигара. — Всъщност все по-добре — отново проговори, не съвсем ясно, — но и това ще стане.

— Радвам се. — Гласът на Голи зазвуча по-сериозно. — Извинявай, ако те притеснявам, но се налага да говоря с теб. Микелсон иска отдела в бойна готовност. Не те притискам, разбира се. Само проверявам дали си готов да се върнеш.

— За момичето от онова езеро ли става въпрос?

— Да — отвърна Голи. — Значи си в течение?

Мунк се бе заточил в кулата си от слонова кост, странеше от света, но естествено, не беше възможно да избегне тази новина. Медиите тръбяха. Младо момиче в балетен костюм, намерено мъртво в отдалечено планинско езеро.

— Донякъде — потвърди Мунк. — Знаем ли коя е?

— Вивиан Берг, на двайсет и две, от трупата на Националния балет.

— Виж ти! Значи е оттук?

— Всъщност е от Будьо, но живее тук, затова Микелсон иска да поемем случая.

— Обявена ли е за издирване?

Мунк усети как у него се завръща полицейската мисъл.

Момиче в балетен костюм.

Открито в планинско езеро.

Беше изтласкал мисълта за нея, но вече нямаше смисъл. Отново се намираше в малкия си апартамент, сам. Венчалната халка беше на сигурно място в шкафчето в банята.

— Не, незнайно защо.

— Как тогава знаем коя е?

— Майка ѝ я е посетила изненадващо и не я е открила вкъщи.

— По дяволите! — изруга Мунк.

— Точно така — подкрепи го Голи. — И какво ще кажеш? В състояние ли си?

— Кой разследва случая в момента?

— КРИПОС, но само временно. Наш е, ако си готов.

— В участъка ли си?

— Да.

— Идвам след двайсет минути — обяви Мунк и затвори.

4

Миа Крюгер понечи да залепи с тиксо последния кашон и в същия миг от отворения пред нея лаптоп се разнесе сигналът на Скайп. Трийсет и четири годишната полицайка видя кой я търси и се усмихна.

Endless Summer, безкрайно лято.

Шест месеца на яхта в Карибско море.

Вдигна чашата с кафе от пода и подви крака под себе си на дивана.

— Здравей, Миа? Какво правиш? Купи ли си самолетен билет?

Виктор Вик. Някогашен колега, който преди много години бе изоставил и леденостудената Норвегия, и службата, за да последва мечтата си.

— Купих го вчера — кимна Миа. — Летя през Ню Йорк.

— Чудесно! — усмихна се от екрана лицето със слънчев загар. — Кога пристигаш?

— Другия вторник. На Сейнт Томас ли сте?

Зад гърба на Виктор изникна тъмнокож сервитьор и остави на масата коктейл с чадърче.

— Не, акостирали сме в пристанището на Роуд Таун на Тортола. Там е голяма навалица.

— На Сейнт Томас ли?

— Да, пристанище за круизни кораби. Освен това там кацат всички американски туристи.

— Аз ли да дойда при вас?

— Не, не.

Виктор извади няколко долара от джоба на пъстрата си риза. Сервитьорът кимна и се изгуби. На фона се извисяваше палма. На тавана имаше вентилатор. Наблизо минаха прегърнати мъж и жена, и двамата с питие: тя носеше бели бикини, а той беше гол до кръста.

Карибите.

Не можеше да повярва, че е истина.

— Ще те вземем. Не се притеснявай. Тук днес е адски горещо, а там как е? Още ли е зима?

Намигна и избърса чело с опакото на ръката си.

— Вече започва да прилича на пролет.

Миа погледна през прозореца. Бледото слънце хвърляше меки лъчи по почти голия под на всекидневната. Април. Пролет в Осло. Тринайсет градуса. Тежкият мрак, тегнал над столицата цяла зима, най-сетне се бе разсеял, но естествено, нямаше място за сравнение с онова, което я очакваше.

Вирджинските острови.

— Тук през цялата година е лято — усмихна се Виктор Вик и отпи от питието си. — Много се радвам на това, което ни предстои, Миа. Ще бъде чудесно да те видя отново. Нали ще ми се обадиш, преди да се качиш на самолета? Така ще знам, че си на път.

— Разбира се — потвърди Миа. — Май пристигам в Сейнт Томас около един часа в четвъртък.

— Да, възможно е, със сутрешния полет от Ню Йорк — предположи Виктор. — Кажи, ако трябва да акостираме другаде.

— Не, така е идеално.

— Безкрайното лято те чака — усмихна се Виктор Вик и пак надигна питието, преди да натисне клавиша и да изчезне.

Миа Крюгер затвори програмата и по тялото ѝ се разля топлина.

Шест месеца на яхта.

Как не ѝ бе хрумнало досега?

В съзнанието ѝ изплува картина: в кухнята у дома в Осгорщран баща ѝ се е надвесил над списанията за корабоплаване.

— О, погледни, Миа — „Индевър“, J-класа. Виждала ли си такава красота?

Беше на осем. За кратък миг ѝ се бе удало да остане насаме с татко. Близначката ѝ Сигри беше отишла някъде: на балет, на хор, на езда. Това ги отличаваше. Сигри беше винаги активна, тя — по-кротка. Не обичаше да се показва. Две момичета, родени по едно и също време, завинаги свързани и все пак толкова различни.

Искаш ли да бъдеш Снежанка, а аз да съм Спящата красавица?

Защо все аз съм Снежинка, Сигри?

Защото имаш тъмна коса, а аз съм руса. Не разбра ли?

Не. Тъпа съм.

Тъпа ли? Никога повече не го казвай. Не познавам по-умен човек от теб, Миа.

Миа Крюгер затвори лаптопа и остави чашата на пода.

Не биваше да мисли вече за това.

Беше минало.

Облепи с тиксо капака на кашона и взе маркера. Известно време се чудеше какво да напише, но най-накрая се спря на нещо просто: снимки.

Миа вдигна кашона, занесе го в малката спалня и го остави при другите. Спомените. Най-накрая събра сили да ги прегледа, да приключи с така изнурителната задача. Със съдържанието на последния кашон се оказа най-трудно. Особено тежко ѝ бе да прелисти един от фотоалбумите. Албумът на Миа. Майка ѝ го бе наредила за нея. На първата страница: тя като бебе в бебешка количка, единствената снимка, на която е сама, и после в тази последователност: Миа и Сигри на втория им рожден ден. Сигри и Миа на дансинга. Татко е купил нов автомобил! Цялото им детство в Осгорщран, документирано, както е възможно само във фотоалбум от осемдесетте. Спомени в избледнели цветове, извикващи непосредственото желание да се втурне в банята, да отвори шишенцата с хапчета, да се зашемети, но естествено, не го направи.

Сега там е празно.

Хапчетата вече ги няма.

Всички шкафове са празни.

Шишенцата вече ги няма.

Преди четири месеца зимата в душата ѝ бе по-мразовита от зимата, бушуваща навън. Алкохол и хапчета. Непрестанно опиянение като реакция на света, с който не се справяше.

Преди десет години намериха в мръсно мазе в квартал „Тьойен“ близначката ѝ Сигри мъртва от свръхдоза хероин. Родителите ѝ си отидоха заедно от скръб, нямаше ги, бяха покойници.

Преди година продаде апартамента си в Осло и купи къща на брега на Трьонделаг, решена да ги последва.

Да сложи край на живота си.

Ела, Миа, ела.

Сестра ѝ тича в бяла рокля насред златожълта житна нива, вика я като насън.

Господи, колко беше глупава!

Още я беше срам.

Хвърли за последно поглед към кашоните и се върна във всекидневната, затваряйки вратата след себе си.

Нов живот.

Шест месеца на яхта.

Отново се усмихна, занесе празната чаша от кафе на плота в кухнята и тръгна към банята да си вземе душ, но в същия миг на вратата се позвъни. Миа излезе в коридора и през шпионката видя познато лице. Съседът ѝ Александър, младо момче на двайсет и няколко, придружен от светлокосо момиче, вероятно сестра му.

Защо не размислиш и не дадеш апартамента под наем?

Докато те няма.

В момента е в леко затруднено положение…

Миа Крюгер възнамеряваше да го продаде, да приключи с този град, но от край време си имаше слабо място. Да помогне на човек в нужда. И в това отношение със Сигри бяха напълно различни. Сигри бе много по-твърда, а Миа — уязвима в отношенията си с околните, понякога се чувстваше почти прозрачна. А стана полицайка. Трябваше да работи нещо друго. На моменти злото едва не я смазваше. Всъщност бе решила да следва литература. Още от малка потъваше в света на художествената измислица — пространство, където не е подвластна на силните впечатления. Направи някакъв опит: записа се в „Блиндерн“, посети няколко лекции, но не се яви на изпитите. Струваше ѝ се безсмислено. Да чете книги, докато Сигри живее на улицата, боде се по входовете — не, беше длъжна да предприеме нещо конкретно. Затова почти случайно кандидатства в Полицейската академия и учудващо, незнайно как, се представи изключително добре. Сякаш бе създадена за това. Мунк я взе в отдел „Убийства“ още преди да завърши. Хареса ѝ от първия миг. Екипът беше сплотен, хората — извънредно способни и интелигентни. Изпита чувството, че с нещо ще е полезна; ще се превърне в щит срещу нищетата. Но това бе нож с две остриета. Извънмерно силна и същевременно така ранима.

Затова си толкова специална, Миа.

Затова си най-добрата сред хората ми.

През последните десет години Холгер Мунк се грижеше като баща за нея и винаги щеше да му бъде благодарна, ала вече беше време.

Празна страница.

Шест месеца свобода.

Отваряйки широко вратата на младежа и момичето, отново усети как радостта се надига и я залива.

5

Миа си поръча кафе и минерална вода и се усамоти на една маса в тихо ъгълче в „Юстисен“. Преди няколко месеца, без да се замисля, щеше да поиска бира и „Йегермайстер“. Сякаш живееше нов живот. Почти ѝ се догади при тази мисъл. Мунк закъсняваше, а Миа го чакаше, играейки си с гривната на китката си. За момент се замисли дали да не я прибере при другите вещи, но се отказа. Всяка бе получила по една сребърна гривна със сърчице, котва и буква. „М“ на нейната. „С“ на гривната на Сигри. Разглеждаха ги заедно на светлината на прозореца в детската стая след края на цялата суматоха и Сигри предложи.

Искаш ли да вземеш моята, а аз — твоята?

Миа не я свали повече. Датата на телефона ѝ показваше 10 април. След осем дни щяха да се навършат точно единайсет години оттогава. Свръхдозата. Неслучайно избра именно тази дата за пътуването. Нямаше сили да посети гроба. Страхуваше се, че ще се случи нещо с ума ѝ. Четири месеца без опиати. Почти всеки ден тренираше. Никога не се бе чувствала по-добре. Рискуваше видът на гроба да я завлече отново в мрака. Не се решаваше да рискува.

Сигри Крюгер.

Сестра, приятелка и дъщеря.

Родена на 11 ноември 1979 г. Починала на 18 април 2002 г.

Със силна обич и дълбока скръб.

Не, не е в състояние да прибере гривната. Достатъчно е, че струпа в кашони снимките и другите спомени.

„С“ за Сигри.

„М“ за Миа.

Отпи глътка минерална вода и хвърли поглед към бара — възрастен мъж тъкмо си поръчваше ледена бира. Не. Няма проблем. Чисто и просто не изпитва желание.

Мунк закъсня с половин час. Свали си бежовото палто, прегърна я, седна и остави на масата една папка.

— Поръча ли нещо за ядене?

— Не, не съм гладна.

Той махна на един келнер да се приближи и поиска сандвич със скариди и ябълков сок.

— Слушай, Миа — приведе се леко към нея Мунк, — говорих с Микелсон и сме напълно единодушни. Той е идиот. Вече не си отстранена. Вината е негова. Нужна си ни на работа. Нали така?

Миа се поусмихна.

— Заминавам след седмица, Холгер.

— Решила ли си го?

— Да.

— Напълно ли си убедена?

Тя кимна.

Мунк въздъхна и се почеса по брадата.

— Разбирам. Естествено, бих искал да работиш с мен, но приемам решението ти. Няма да те тормозя повече. Длъжен бях да попитам.

— Отделът отново ли е на крак?

— Да.

— Заради момичето в езерото ли?

Мунк потвърди, а в това време келнерът му донесе поръчката.

— Вивиан Берг. Балерина. Намерили са я в балетна рокля. Момченце и баща му, отишли за риба.

— Къде?

— Езерото се казва Свартшьон. Намира се във Васфаре. Разположено е високо в планината — странен сценарий.

— В какъв смисъл?

Мунк захапа сандвича и заговори с пълна уста.

— Изчезнала е от жилището си в четвъртък, а е намерена в събота в балетен костюм високо в планината. Какво тук не е странно?

Той сложи пръст върху папката между тях.

— Всичко е вътре.

— Знам какво се опитваш да направиш, Холгер, но вече съм решила.

— Разбирам — отвърна Мунк.

— Какво имаш предвид под балетен костюм?

— Вдигната коса. Балетна рокля с онази поличка — пачка. Бял клин. И балетни палци.

— Балетни палци ли? С тях ли е била обута?

Мунк кимна.

— Странно.

— Нали?

— Колко отдалечено е езерото от пътя?

— Ами може би четирийсет и пет минути изкачване по доста стръмен терен.

— Той ли я е занесъл горе?

— Да кажем — вдиша рамене Мунк.

Вторачи се в нея, ръфайки сандвича си, и тя разбра по погледа му.

— Какво има? — наклони глава Миа.

— В какъв смисъл? — не схвана Мунк.

— Какво не ми казваш?

Изгледа я сериозно и избърса устата си със салфетка.

— Според мен се е изкачила сама — пророни най-накрая.

— Как така?

— Балетните палци са съдрани и изпокъсани. Подметките — също. Очевидно е ходила дотам.

— Мислиш, че се е самоубила ли?

— Не, в никакъв случай. Убита е с игла в сърцето.

— С инжекция?

— Да.

— Какво е имало в нея?

— Етиленгликол.

— Тоест?

— Антифриз.

— За бога!

— Именно. Смъртоносен е и всеки може да го купи, от която и да е бензиностанция.

— Защо си убеден, че не се е изкачила до езерото и не се е инжектирала сама?

— Как мислиш? — Мунк се облегна назад. — Ти би ли си причинила подобна болка?

Миг безразсъдство и сам щеше да разбере.

Случи се точно преди една година.

Пред нея е маса, обсипана с разноцветни хапчета.

А тя е сама на остров близо до крайбрежието на Трьонделаг.

Ела, Миа, ела.

— Съжалявам — обади се Мунк. — Не исках, разбира се, да…

— Няма проблем, Холгер — вдигна ръка Миа.

— Как си впрочем? — продължи той, видимо притеснен. — Съвсем забравих да те попитам. Извинявай. Знаеш как е.

— Естествено, Холгер. Влизам ти в положението. Освен това съм добре. Даже отлично.

Тя взе бутилката минерална вода, размаха я и отпи демонстративно.

— Чудесно — одобри Мунк. — Между другото, изглеждаш чудесно, дяволски хубаво, ако мога да се изразя така. Отдавна не съм те виждал толкова… Как да го нарека?

— Трезва? — усмихна се Миа.

Мунк се засмя.

— Нямах точно това предвид, но защо не? Откога?

— От четири месеца.

— Божичко, поздравления!

— Моля те — въздъхна Миа. — Напоследък съм ужасна полицайка. Наистина съжалявам.

— Да не съм чул и дума! — изсумтя Мунк и поклати глава. — Кой знае какво щеше да стане без теб. Господи, не смея и да си помисля. Ти разплете случая. Не ме интересува какво е трябвало да погълнеш, за да успееш, но въпреки това ми е приятно да те видя толкова… будна.

Почувствала искреността му, Миа отвърна с усмивка.

— Как е тя?

— Мириам ли? Все по-добре. Силна е. Ще се справи. Между другото, заръча ми да те поздравя. Трябва да ѝ отидеш на гости.

— Ще се опитам да намина преди пътуването.

— Чудесно. Ще се радва.

Мунк се усмихна сърдечно и пъхна ръка в джоба на палтото си.

— Ще ми правиш ли компания, докато изпуша една цигара?

Миа се съгласи и го последва навън, под лампите в задния двор. В Осло бе настъпила пролетта, но естествено, все още не беше особено топло. Тя обгърна тялото си с ръце, а Мунк запали цигара и отново придоби сериозно изражение.

— Защо не ми дадеш седем дни? — престраши се да попита той.

— Не знам, Холгер.

— Седмица. Не повече. Искам само да погледнеш. Да ми кажеш мнението си.

Миа стисна устни и се замисли.

Младо момиче в балетна рокля.

В планинско езеро.

Инжекция с антифриз.

— На мястото на деянието открихме някои необичайни неща — прокашля се Мунк и впи в нея добре познатия ѝ поглед.

Тук има нещо странно, Миа.

— Какво открихте?

— Ще ми дадеш ли една седмица?

Очите му почти я умоляваха.

— Добре — въздъхна накрая тя.

— Разкошно — засмя се Мунк и я потупа леко по рамото.

— Та какво намерихте?

— Не знам откъде да започна. — Той направи кратка пауза. — Сложил е камера.

— В смисъл?

— Фотоапарат на статив.

— Насочен към трупа?

Мунк потвърди умислено и вдиша дълбоко цигарения дим.

— Имаше ли снимки в него?

— Не, празен е. Извадил е картата памет.

— Защо „той“? Сигурен си, че е бил мъж.

— Заради следите по пръстта. Четирийсет и трети размер.

— До брега ли е била?

— Да.

— Странно — промърмори Миа.

— Знам.

— Имаше ли още нещо?

— Не съм сигурен дали е от значение, но малко по-далече открихме страница от детска книга.

— Коя?

— „Братята с лъвски сърца“ на Астрид Линдгрен. Ще ми направиш ли тази услуга? Ще хвърлиш ли един поглед. Би означавало много за мен.

Мунк загаси цигарата си.

— Струва ми се познато, Холгер. Появяваш се със снимки и искаш да ги видя.

— Само един поглед.

— Добре, Холгер, само заради теб. — Миа го последва към масата с въздишка.

6

Мунк захапа цигара и с известно угризение хвърли поглед навътре през прозореца. Отдих. От всичко настоящо и минало. Господи, малцина заслужаваха почивка повече от Миа, но това беше без значение — сега имаше нужда от нея. Случай за Миа. Веднага си го помисли, щом видя снимките от местопрестъплението. Холгер Мунк работеше като следовател в отдел „Убийства“ от почти трийсет години и подобни случаи бяха рядкост. Престъплението бе извършено хладнокръвно. Пресметнато. Обмислено. Сякаш някой бе оползотворил всяка секунда. Убийство. Отнет е живот. Естествено, звучи ужасно за обикновения човек, такова е и за всички замесени, но по правило е изключително просто. Мотивите винаги са ясни. Ревност. Омраза. Мъст. Често в комбинация с твърде много алкохол. Такава е човешката природа. Не е трудно да се обясни. На пръстите на едната му ръка се брояха случаите, при които не си бе представил веднага как е протекло престъплението или впоследствие да не е открил извършителя сред първоначалните заподозрени. Понякога, разбира се, отнемаше време, но обикновено първото му предположение се оказваше вярно. Обаче това? Тръсна глава и дръпна от цигарата. В същия миг телефонът в джоба на бежовото му палто започна да вибрира.

— Анете е. Имаш ли време?

— Да, кажи — отвърна Мунк.

— Най-накрая се свързах с болница „Юлевол“. Явно Каролине Берг най-сетне е готова да говори с нас.

— Чудесно. Имаме ли час?

— Само кажи кога ще дойдеш и ще се разбера с дежурните.

— Добре. А директорката на балета?

— Кристиане Спидсьо — подсказа Голи. — Днес е на работа в Операта. Не е на себе си, но ще ни приеме, когато ни е удобно.

— Открихме ли нещо за колата?

Служителите от КРИПОС намериха сив мерцедес, оставен встрани от пътя, близо до място, откъдето тръгваше пътека. На пода под седалката криминалистите се натъкнаха на верижка. Майката на Вивиан Берг потвърди, че принадлежи на дъщеря ѝ. Странна история. Дотам ли я бе закарал? И после е продължила сама? Защо колата е оставена отключена? И защо там, горе?

— В сряда някой си Тумас Лоренцен, адвокат, е съобщил за кражбата на мерцедеса.

— Имаме ли нещо за него?

— Доколкото виждам, не, но помолих Грьонли да звънне тук-там. Не разчитам на новите бази данни.

— Добре. Чудесно.

Мунк забеляза раздвижване до масата вътре, в „Юстисен“.

— Как върви при вас? — попита Анете.

— Тъкмо разглежда снимките.

— С нас ли е?

— Така ми се струва.

— Хубаво — одобри Голи. — Предупредих съдебна медицина, че идваш. Искаш ли да започнеш оттам?

— Ще говоря с тях по-късно днес. Ернст Хюго ли беше?

— Не, Вик се е пенсионирал. Има нова патоложка — Лилиан Лун.

— Добре. Да започнем с Каролине Берг, ако е в състояние да разговаря с нас.

— Ще вземеш ли и Миа?

— Надявам се.

— Окей. Успех! Ще ти се обадя, ако изникне нещо — обеща Голи и затвори.

Мунк хвърли фаса върху сухия асфалт и влезе в „Юстисен“. Прокашля се тихичко и внимателно се настани на стола срещу Миа.

— Какво ще кажеш?

Неведнъж бе виждал този поглед: ясните сини очи може и да гледаха право в него, но тя бе на мили разстояние.

— Ще кажа, че е свършено с почивката ми — отсече Миа, прокарвайки длан през гарвановочерната си коса.

— Сигурна ли си? — попита Мунк.

— Така изглежда — промърмори тя.

— Какво мислиш? — Той колебливо положи ръка върху папката на масата.

— Нещо липсва.

— Какво?

— Нямаме перспективата на фотоапарата. Не е ли направена такава снимка?

Тя разлисти фотографиите и го погледна. Връщаше се към действителността.

— Не, ако я няма в папката.

— Аз… — отново се отнесе Миа.

Мунк не каза нищо. Остави я да потъне в мислите си. Екип със или без Миа Крюгер? Разликата бе огромна. Нека се бави, колкото иска.

— Какво забеляза?

— Не разбирам защо е избрал това място — промълви най-накрая тя и отново вдигна очи към него.

— В какъв смисъл?

— Отначало е искал да бъде насаме с нея. Нали така?

— Какво имаш предвид под „отначало“?

Тя наклони глава и го изгледа. И този поглед бе пределно познат на Мунк — казваше „Не виждаш ли каквото виждам аз?“.

— Нагласил е фотоапарата. Оставил я е в езерото, не е направил опит да я скрие.

— Да…?

— Искал е да я намерим.

Миа потърси с ръка нещо на масата, сякаш изненадана от липсата му. Питие. Досега винаги когато така вглъбено изучаваше снимки пред погледа на Мунк, пред нея стоеше бутилка и сякаш за миг тялото ѝ бе забранило, че там няма алкохол.

— Мислиш ли?

— Не си ли съгласен? — отпи най-накрая глътка вода Миа.

— Не знам. Обясни ми.

— Нали винаги се разкайват? Покриват трупа, за да скрият деянието от самите себе си. Ти си ми го казвал. О, боже…

Миа отново се отнесе.

— Искал е да бъде насаме с нея.

Мунк не каза нищо.

— Това си искал, нали? — пророни тихо Миа с поглед, зареян някъде далеч. Ти и тя. Сами в гората. Взел си я със себе си. Как си я завел? Познавал ли си я? Заедно ли сте се изкачили? Имала ти е доверие.

— Какво ще кажеш за книгата? — намеси се Мунк.

— Коя книга? — промърмори объркано Миа.

— Страницата от книгата. Има ли връзка?

— Безсъмнено.

Миа отвори папката и обърна една снимка към него.

— Виждаш ли?

— Какво трябва да видя?

— Изчезнала е в четвъртък, нали?

— Да, и?

— Миналата седмица валя, а тази — не. Листът не е стоял дълго там. Навлажнил се е от пръстта. Оставил го е за нас.

Тя се облегна на стола и за пореден път прокара ръка през косата си.

— Братята с лъвски сърца — какво означава според теб?

— Рано е да се каже — отвърна Миа и за миг пак потъна в себе си.

— Значи си с нас? — попита Мунк.

— Не съм имала по-кратка ваканция — измърмори тя и му се усмихна примирено. — Каза ли нещо за майка ѝ?

— Дошла е от Будьо да я види как танцува. Не я намерила и я обявила за издирване.

— Къде е тя сега?

— Изпаднала е в шок. Приели са я в „Юлевол“.

— Можем ли да говорим с нея?

— Току-що получих картбланш — отвърна Мунк.

— Дай ми две секунди. — Миа се изгуби към тоалетната.

7

Полицай Йон Ларшен, по-известен като Къри, имаше толкова силно главоболие, че с мъка гледаше през предния прозорец на автомобила. Отпи глътка вода от шишето, което стискаше между коленете си, и присви очи: не можеше да реши дали днешната задача му харесва, или не. Напрежение. Никакво действие. Хвърли поглед към апартамента на улица „Шире Греп“. Там живееше Лоте. Седемнайсетгодишна наркоманка. Поредният човек на дъното на наркойерархията, но кой знае защо я следяха. Навярно щеше да ги заведе до някоя по-важна особа. Не изслуша целия инструктаж. Достатъчно му бе да държи очите си отворени и закуската в стомаха си. Сигурно трябваше да избере друг бар, но естествено, пак отиде в същия. Бира и уиски. Няколко чашки край масата за билярд. Още бира. Допълнително уиски. Сетне за пореден път се събуди с махмурлук в познатото легло, до младото лице на съседната възглавница, но той сякаш бе изпаднал от друг свят.

Луна. Що за име е това, по дяволите? На двайсет и една години, с расти и халка на носа. На ръката ѝ беше татуиран персонаж, за който Къри дори не беше чувал. Луна. Кой, мамка му, кръщава децата си така? Хвана се, че самият той си го мисли. Хлапе. Дете. Е, не беше дете, но все пак бе с четиринайсет години по-млада от него. Не, не може да продължава така. Налага се да предприеме нещо.

Опита се да накара ума си да проработи, да състави план, но не стигна дотам. Вратата се отвори и колегата му се шмугна на седалката до него. Алан Дал. Противоположност на Къри в много отношения. Висок и длъгнест, с брада. Носеше я още от миналия път, когато Къри работи с отдел „Наркотици“, и неочакваното ѝ връщане на мода очевидно не го вълнуваше особено.

— Нещо да се е случило?

— Не, нищо — измърмори Къри.

— Нали няма друг изход?

— Не, освен ако междувременно не са избили.

Дал взе кафето от поставката за чаши, без да обърне внимание на неприкрития сарказъм.

— Мока лате за мен, обикновено черно за теб. Извинявай, че се забавих толкова, наложи се да отида чак до „Кафегюта“ на „Вогтсгате“, за да взема нещо свястно.

Къри опита кафето, но откровено казано, не му се стори по-различно от това, което сервираха навсякъде другаде.

— И тъй… — хвърли му любопитен поглед Дал. — Вчера срещнах най-добрата ти приятелка. Да не би да пътува зад граница?

— Кого?

— Супердетективката. Беше долу на първия етаж, вадеше си нов паспорт. Да не си е намерила работа в чужбина?

Къри отпи още една глътка кафе. Бавно започна да проумява за кого става въпрос.

Миа Крюгер.

Поклати глава. Супердетективка, не думай. Чувал бе да я наричат с много странни прозвища, но не и с това. Открай време другите колеги от полицията изпитваха известна завист. Екипът на Мунк се ползваше с голям авторитет и онези, които не ги избираха, имаха склонност да злословят. Напусна отдел „Наркотици“ с вдигната глава и сега, когато отново се ползваха от услугите му, видя злоради усмивки.

Така значи?

Пак разпуснаха отдела.

Не ви провървя.

Къри не се смяташе за най-умният или най-начетеният човек на света, но понякога усещаше, че хората наоколо се държат като деца. Завист по коридорите, наляво и надясно спречквания, непрекъсната борба за изкачване в йерархията, все едно са в началното училище или в кокошарник.

Все едно.

Довечера няма да пиянствам.

Реши го твърдо. Тази седмица се напиваше всяка вечер. Все същия бар, все същото младо момиче в леглото до него — какво изобщо виждаше в него?

— Или вече не поддържате връзка?

Дал не се предаваше.

— Чуваме се от време на време.

— При самозащита ли е убила онзи тип, или просто го е гръмнала?

Къри се престори на внезапно силно заинтересуван какво се случва в наблюдавания от тях апартамент, но не успя да се измъкне.

— Говори се, че просто го е очистила. Хлопала ѝ дъската. Тя го е убила, нали? Не е бил Мунк.

Къри въздъхна.

Около този случай се вдигна много шум. И тогава работеше в управлението в „Грьонлан“.

Издирвайки изчезнало момиче, Мунк и Миа тръгнали по следа, която ги отвела до каравана, паркирана на брега на езерото Трюван. Озовали се там, открили нещо съвсем неочаквано — техен отдавнашен познат, наркомана Маркус Скут. И бивше гадже на близначката на Миа — Сигри. Миа стреляла два пъти в гърдите му. Незабавно я отстраниха и понеже Мунк се бе застъпил за нея, не му се размина и на него. Преместиха го извън града. Разформироваха отдела.

— Било е самозащита — смотолеви Къри, надявайки се да сменят темата.

— Но нали тя е стреляла?

— Да, Мунк е влязъл по-късно.

— Как тогава отговаря за нея?

Дал отпи глътка кафе и му смигна.

— Впрочем, прякорът ѝ не дойде ли от вестниците?

Къри въздъхна отново. Явно щяха да говорят цял ден. Медиите бяха подели случая и за един миг Миа Крюгер се бе превърнала в най-голямата звезда в страната. Лесна плячка. Любим обект на папараците. Слава богу, отшумя доста бързо — лешоядите се насочиха към следващата жертва, но очевидно в полицията все още любопитстваха.

— Кой прякор?

— Миа Лунен лъч.

— Не, прозвището идва от баба ѝ.

Къри остави чашата и раздразнен се обърна към колегата си.

— Понеже прилича на индианка. Нали знаеш, дълга черна коса… Лесно хваща тен през лятото. Впрочем е осиновена, подозираше ли?

— Така ли? Не…

— Да, двете близначки са осиновени — потвърди Къри. — Веднага след раждането им. Миа и Сигри. Осиновило ги е семейство в Осгорщран. Страшно приятни хора, доколкото съм чувал. Всички вече са мъртви, погребани са в едно гробище. Останала е само тя. А, да, има белег над окото си. Разпитвала някакъв тип. А той — прас! По чудо не е ослепяла. Освен това ѝ липсва фаланга на един пръст. Дело на ротвайлер, ако не се лъжа. Впил зъби в ръката ѝ, наложило се да застреля животното.

Дал прокара пръсти през оредялата си коса, подсмихна се и му намигна.

— Има и татуировка на пеперуда някъде по хълбока.

Къри си вдигна пуловера.

— Тук струва ми се.

— Добре, добре, успокой се — измърмори Дал. — Само питах. Дявол да го вземе, ще стоим тук цял ден.

— Да, а защо всъщност? — поинтересува се Къри. — Момичето очевидно няма да отиде никъде. Най-вероятно лежи там сред розови облачета. Хабим ресурси, вместо да ги използваме за друго.

— Нареждания — изкоментира кисело Дал и сви рамене. — Какво ти става днес? Сигурно не си закусил.

Къри поклати глава и отпи глътка вода. Такива са те, момчетата от отдел „Наркотици“. Нищо не се беше променило. През последните седмици градът бе залят от хероин и според слуховете пласираха изключително хубава стока. Екипът, натоварен да предотвратява смъртни случаи в резултат на свръхдоза, се скъсваше от работа, а дълбоко в себе си Къри въобще не се съмняваше, че нещо в системата куца. В най-добрата страна за живеене на света. Навярно най-уместно бе да легализират дрогата. Да вкарат ред. Хората несъмнено имат нужда от опиати — защо държавата да не контролира цялата работа? Може би не хероин, но по-леките субстанции — хашиш, марихуана. Да не се прилагат толкова стриктни мерки, наркоманията да се декриминализира. Всичко би било много по-просто. Преследват седемнайсетгодишна наркоманка, на която и бездруго не ѝ е лесно. Какъв смисъл има в това?

Дал седеше мълчаливо. Очевидно си бе извадил поука.

Да злослови срещу Миа Крюгер?

Не, мътните го взели.

Не и когато е дежурен той.

Завистливи идиоти.

— Та — след известно време се прокашля Дал, явно се опитваше да поправи създаденото впечатление — какво ще кажеш за намереното момиче в езерото? Чудна работа. В балетен костюм. Да си чул нещо?

— Не — отсече Къри.

— Странно е, че не ни съобщават нищо. Все пак минаха два дена. Редно беше вече да излезе някаква вътрешна информация.

— КРИПОС — изпъшка Къри. — Никога не свалят картите.

— Не знам — изсумтя Дал. — Според мен има и друга причина.

— Така ли?

— Не си го чул от мен, но един приятел криминалист сподели, че са се натъкнали на удивителни неща.

— На какво?

— Не ми каза. Изглежда са забранили на всички да говорят.

— Виж ти — надигна чашата с кафе Къри.

— Да, не искат да издадат някои подробности. Определено — прошепна Дал. — По дяволите, колко съм гладен! Имаш ли пет минути? Мога да постоя тук и сам. Ще ни измислиш ли нещо за хапване?

— Но нали преди малко се върна? Защо не взе?

Дал сви рамене и кимна към жилището, сякаш да покаже старанието си да не пропусне нищо.

Къри изпуфтя. Наистина не разбираше защо е необходимо да седят тук цял ден и да дебнат седемнайсетгодишната наркоманка Лоте. Понечи да излезе и в същия миг получи известие за съобщение на телефона си. Прочете го и не успя да скрие усмивката си.

— Какво има? — попита Дал.

— Сам си намери храна.

— Моля?

— Анете Голи ми писа. Отделът пак работи. Успех с наркоманката!

Къри се засмя и приятелски потупа колегата си по рамото, после слезе от колата и извика такси към центъра.

8

Каролине Берг гледаше с отвеян поглед, но никое хапче на света нямаше да прикрие факта, че в нея нещо е мъртво и никога няма да се съживи. Тъкмо започваше четирийсетте и носеше русата си коса средно дълга. Държеше да стане и да ги посрещне права, макар краката очевидно да не я държаха.

— Както ви казахме, сме безкрайно признателни, задето отделяте време да разговаряте с нас — поде Мунк, след като приключиха с формалностите и Каролине Берг се върна в болничното легло.

Миа Крюгер бе изпълнена с лошо предчувствие. Русокосата жителка на Северна Норвегия явно не бе на себе си, не се намираше там, в стаята, и определено не бе готова за подробен разпит. Предпочиташе да се обърне и да излезе.

— Вече я няма, но умът ми не го побира.

Гласът бе тънък и свистящ, погледът — празен.

— Разбирам — обади се Мунк, седнал на един стол близо до леглото. — Отново се извиняваме, задето се налага да ви безпокоим, но много ни се иска да се опитаме да разберем какво се е случило.

Срещата с близките на жертвата винаги разтърсваше Миа. За щастие Мунк бе нейна пълна противоположност. Виждала го бе многократно. Добродушното плюшено мече в него се събуждаше и той съумяваше да го извади: кроткото, бащинското. Предразполагаше скърбящите да се почувстват в сигурни ръце. Често си представяше Мунк в ролята на добър свещеник — стига да беше малко по-набожен.

— Първо не повярвах, че е тя — промълви Каролине Берг, загледана през прозореца. — Не приличаше на себе и. Беше толкова жизнена. Същността на Вивиан я нямаше, не беше възможно да е тя.

— Разбирам — повтори приятелски Мунк. — Наистина, Каролине, ако ви дойде в повече, само кажете. Ще следваме вашето темпо.

— И тези перлени обици — продължаваше Каролине Берг, пренебрегвайки намесата му. — Никога не би ги сложила. Мразеше продупчени уши. Опитах се да я накарам — всички момичета трябва да носят обици — но тя не искаше и да чуе.

Мунк погледна Миа с леко повдигнати вежди.

— Значи обиците бяха новост за вас?

Каролине Берг кимна мълчаливо, без да сваля очи от прозореца.

— Искрено съжалявам, но е задължително да ви зададем този въпрос — за пореден път се обади Мунк. — Знаете ли кой би причинил това на Вивиан? Споделяла ли е да се е случило нещо? Имаше ли недоброжелатели?

Севернонорвежката блондинка се извърна към него. Празните ѝ очи сякаш не регистрираха присъствието му напълно.

— Според мен не са били гаджета със Себастиан. Доколкото разбрах, само са другарували. Вивиан искаше просто да танцува, момчетата никога не са я вълнували особено.

Миа се прокашля и се опита да хване погледа на Мунк. Очевидно Каролине Берг не бе готова за разпит. Дори не отговаряше на зададените въпроси.

— Себастиан — внимателно вметна Мунк. — Спомняте ли си презимето му?

— Перлени обици? Не е типично за теб, Вивиан. Нали не искаш да приличаш на баба? Никога не са ти харесвали. Твърде е превзето за теб.

Каролине се засмя тихо, а ирисите ѝ изчезнаха наполовина. Миа виждаше само бялото на очите ѝ. Нещастната жена полежа за момент така, после се поразбуди и отново ги съзря.

— О, простете — промърмори и седна в леглото.

Мунк деликатно положи длан върху ръката ѝ.

— Изобщо не се безпокойте, Каролине. Чудя се дали да не дойдем по-късно, за да си починете още малко.

Той хвърли бегъл поглед към Миа, тя кимна утвърдително и се изправи.

— Тръгвате ли си вече? Не, не. Искам да помогна, нека помогна. Не бива да лежи там сама, някой трябва да ѝ окаже помощ. Вивиан, мама идва.

Жената направи опит да стане, но ръцете ѝ не напипаха края на завивката.

— Не се тревожете — успокои я Мунк и натисна червения бутон до леглото.

— Нямаме нищо общо с него! — внезапно възкликна Каролине Берг.

— С кого? — попита Мунк.

— Вивиан, обещай ми. Той не е вече от семейството.

Крехкото тяло се разтресе.

Вратата се отвори и в стаята влязоха две медицински сестри — едната сложи ръка на челото ѝ и даде знак на Мунк да си тръгват.

— Трябва да си вървите.

— Разбира се — надигна се Мунк.

— Каролине? Чуваш ли ме?

Вратата се отвори повторно: този път беше лекарят.

На паркинга Мунк избухна — Миа отдавна не го бе виждала такъв.

— Кой, по дяволите, позволи това? Изобщо не биваше да идваме.

— Не питай мен — качи се в аудито Миа. — Какво да мислим?

— За този Себастиан ли?

— По-скоро за последните ѝ думи.

— Обади се в участъка. — Мунк запали колата. — Търси Габриел. Беше в ЕКОКРИМ[1], но би трябвало да се е върнал.

Миа отвърна с кимване и извади телефона от коженото си яке.

— Къде отиваме?

— В Операта при директорката на балета.

Той сви по „Юлеволсвайен“.

— Добре — съгласи се Миа и набра номера на Габриел Мьорк.

9

Натискайки копчето на асансьора Габриел Мьорк си даде сметка, че отдавна не е усещал подобна тръпка. Преди време премина в ЕКОКРИМ. Не беше зле, но естествено, бе несравнимо с това да работи на „Марибуесгате“ 13.

Отделът е възроден.

Усмихна се на отражението си в асансьорната врата и се замисли колко се бе променил животът му. За толкова кратко време. Направо се преобърна наопаки. Самият той бе неузнаваем. Преди по-малко от година Холгер Мунк го беше измъкнал от самотното му хакерско битие пред компютрите в килера и го бе внедрил в полицията. Сега живееше в нов апартамент в „Торшхов“ и привикна да става сутрин и да ходи на работа. И не на последно място, имаше дъщеричка.

Емилие.

Все още се намираше в шок. Татко? Габриел Мьорк не знаеше как точно си е представял живота, но със сигурност не и така. Спокойствие. Усещане за посока. Нещо по-важно от него самия. Случваше се да се събуди нощем само за да я погледа. Малките пръстчета се свиваха бавно към мекичките длани. Долепяше ръка до коремчето ѝ, за да се увери, че диша.

Какво правиш?

Само проверявам.

За бога, Габриел, спи, добре е.

Да, но…

При отварянето на асансьорната врата се усмихна сам на себе си.

Миналата есен работиха по случай, в който бе замесена дъщерята на Мунк, Мириам. Тя едва успя да се измъкне, слепешката се втурна в пропастта и се преби почти до смърт, но слава богу, оцеля. Мунк си взе отпуск, за да се грижи за нея, а отделът се пръсна във всички посоки. Къри се прехвърли в отдел „Наркотици“, Юлва — в службата по сексуални престъпления, той — в ЕКОКРИМ, а Анете Голи и Лудвиг Грьонли останаха да крепят отдела. Миа… ами не знаеше къде бяха преместили Миа, но се радваше, че ще я види.

Отново работят.

Най-сетне.

Габриел слезе от асансьора и попадна на познато лице.

— Виж ти, това не е ли татко Мьорк?

Булдогът Къри идваше от стаята за почивка и го потупа по рамото.

— Миа ли се казва?

— Моля? — не схвана Габриел.

— Остави момчето на мира, Къри — намеси се Лудвиг Грьонли.

— Хей, Габриел, радвам се да те видя.

— Просто питам — подсмихна се Къри. — Нали се обзаложихме?

— Какви ги приказваш?

— Само те дразни — вметна Грьонли и се изгуби по коридора.

— А?

— Чудехме се дали се казва Миа, нищо повече — нахили се булдогът.

— Не. — Габриел най-сетне схвана за какво иде реч. — Казва се Емилие.

— По дяволите, заминаха ми парите — смигна Къри и отново го потупа по рамото.

— Ха-ха — изсмя се Габриел и влезе в кабинета си.

Беше обществена тайна, че Габриел Мьорк е влюбен в Миа Крюгер. Всъщност наистина го бе обмислял, обаче приятелката му Тове се възпротиви. Тя неведнъж му намекна колко е чудесно да работи със способни хора, но необходимо ли е да говори толкова много за тази своя колежка? В крайна сметка не я нарекоха Миа.

Емилие.

Усмихна се и за пореден път си помисли с нежно чувство за момиченцето.

Тъкмо седна на бюрото, свърза компютъра с мрежата и телефонът му иззвъня.

— Да?

— Здрасти, Миа е. Искам да провериш нещо. Става ли?

— Разбира се. Какво?

— Телефонът и лаптопът ѝ пристигнаха ли от криминалистите?

— Не знам, но мога да разбера. Защо?

— Изглежда си е имала гадже, обаче знаем само малкото му име.

— И какво е то?

— Себастиан. Би ли се опитал да научиш кой е?

— Веднага.

Габриел притисна телефона с рамо и защрака с пръсти по клавиатурата. Намери страницата на Вивиан Берг във фейсбук.

— Открих някакъв Себастиан Фалк. Приятели са във фейсбук. Да видим…

— Какво пише за него? И той ли е балетист?

Мунк боботеше на заден план.

— Не, няма вид на балетист. — Габриел преглеждаше страницата, на която бе попаднал. — По-скоро прилича на маниак по екстремни спортове. Пише, че е инструктор по оцеляване в дивата природа — каквото и да означава.

На екрана се появи млад мъж на планински връх. После — в зала за катерене. Трима мъже в кръчма — всеки с по бира. Хеликоптер, а под него нещо виси. Каяк се спуска по бурна река. Габриел Мьорк винаги се бе изумявал колко много информация за личния си живот споделят хората тук.

— Има снимки на… как да се изразя… на дейности на открито, линк към Екстремспортвеко[2] във Вос, скачане с парашут, алпинизъм, такива неща — нищо не пише за връзка, но няма значение.

— Имаме ли адрес?

Габриел отвори нов раздел и намери телефонния указател.

— Намирам само един Себастиан Фалк. Ако е същият, живее в Тьойен, има номера му.

— Дай го на Лудвиг. Помоли го да се заеме веднага. Става ли?

— Разбира се.

Последва моментна тишина. Габриел чу как Мунк изломоти нещо, но не разбра какво.

— Трябва ми и друго. Малко е мъгляво, но предполагаме, че някой от семейството е замесен в нещо.

— В какво например?

— Ами не знаем. Ще провериш ли дали не разполагаме със сведения за някого от тях?

— Няма проблем — обеща Габриел.

— Хубаво. Ще ми звъннеш ли, ако изскочи нещо?

— Естествено. Не пътувате ли насам?

— Не, отиваме в Операта.

— Добре. Ще се обадя, ако… — понечи да каже младият хакер, но Миа вече беше затворила.

Габриел си съблече якето, взе си кола от раницата и се логна в системата.

По време на обучението се бе потресъл колко много информация съхранява държавата дори за обикновени граждани.

Преди малко повече от година по цяла нощ търсеше заобиколни пътища към подобни страници, а сега само едно натискане на клавиш му осигуряваше свободен достъп — даже в началото му се струваше твърде просто.

Десет различни бази данни, включително регистър на ДНК, на снимки и пръстови отпечатъци, регистър на личните данни и не на последно място, Индисиа, криминалните досиета, където полицията разполага с подробна информация не само за хора, извършили престъпление, но и за заподозрени, както и за семействата, обкръжението и колегите им.

Big data.

Big Brother is watching.

На някогашните му колеги анархисти в мрежата сигурно щяха да им гръмнат микрочиповете, ако знаеха с какво се занимава сега, но честно казано, вече не му пукаше особено. Да, получил бе няколко саркастични съобщения в IRC чатовете.

Changed sides, have we?

Засягаше ли се?

По дяволите, не.

Шестгодишни момиченца висяха от дървета с табелка на врата. Гола девойка върху постеля от пера в кръг от свещи. Вивиан Берг, на двайсет и две, намерена в планинско езеро, умъртвена със забита право в сърцето инжекция антифриз.

Да мислят, каквото щат.

Сега е полицай.

Габриел изпита известна гордост, когато влезе в първата база данни, отпивайки глътка кола.

10

Кристиане Спидсьо беше грациозна, тъмнокоса жена в средата на трийсетте и нямаше съмнение, че е била танцьорка. В приемната се движеше като балерина, наливаше кафе в чашите с усмивка на уста и вдигната глава, сякаш е на представление, но колкото и да се стараеше да изглежда, че срещата е съвсем обикновена, Миа виждаше колко дълбоко е разтърсена тази красива жена от убийството.

— Мляко или захар?

Грациозната директорка се наведе над масата и посочи сребърен поднос.

— За мен нищо, благодаря — отвърна Мунк.

— Каква трагедия. — Спидсьо хвърли бърз поглед към Миа.

— Нашите съболезнования, сигурно сте преживели същински шок.

Мунк си разкопча палтото.

— Ужасно — поклати глава Спидсьо. — Все още не можем да повярваме. Вивиан. Беше… нашето слънчице.

Усмихна се за момент и поднесе чашата с кафе към устните си.

— Сигурно звучи глупаво, но е вярно. Вивиан не беше като останалите. Не беше толкова самовлюбена, ако ме разбирате.

— Всъщност не — прокашля се с усмивка Мунк.

— Ами знаете — обясни Спидсьо. — Балетисти.

— Все още не разбирам съвсем — призна дружелюбно той.

— Сестра ми танцуваше — вметна Миа.

— О, професионално ли?

— Не, когато бяхме малки. В училищни представления и подобни.

— Великолепно — кимна Спидсьо. — Сред огромната тълпа литературни ценители танцът за съжаление е подценено изкуство, но правим каквото можем. Образоваме масите.

— Добре ли я познавахте? — попита Мунк, като отново се прокашля леко.

— Вивиан ли? И да, и не. — Спидсьо остави чашата с кафе. — В качеството ми на директорка на балета отговарям за почти шейсет танцьори, както и балетмайстори, педагози, административен персонал, но се опитвам да поддържам личен контакт с всички, доколкото е възможно.

— Кога я видяхте за последно? — попита Миа.

— В сряда следобед. Между представленията сме, затова всички са свободни четвъртък и петък. Вивиан дойде в кабинета ми, за да помоли за почивка и в понеделник.

— Така ли?

— Готвеше се да пътува.

— Каза ли къде? — полюбопитства Мунк.

Спидсьо се пресегна към сребърния поднос и пусна бучка захар в кафето си.

— Семеен ангажимент, струва ми се. Съжалявам, бях заета с друго. Имаме дупка в бюджета, затова е малко натоварено в последно време.

— Но се съгласихте.

Спидсьо кимна.

— В сезона на представленията всички работят денонощно, затова се радвам, когато балетистите ми си вземат малко почивка, стига обстоятелствата да го позволяват.

— Но нямате идея къде е щяла да замине?

— Нямам, за съжаление.

Миа се загледа през прозореца. В далечината плаваше яхта.

— Каква трагедия! Имате ли представа…

— За съжаление, все още не — прекъсна я Мунк.

— Вивиан имаше ли дупки на ушите? — попита Миа.

— В какъв смисъл? — изгледа я учудено Спидсьо.

— Ето тук. — Полицайката докосна възглавничката на ухото си.

— Ъъъ, ами не съм забелязала. Защо питате?

Сега на Миа ѝ стана ясно. Това беше само фасада. Кристиане Спидсьо само си придаваше вид на хладнокръвна, за да издържи, но в действителност бе пред срив. Чинийката под чашата с кафе задрънча, когато я остави на масата с треперещи ръце.

— Съжалявам, аз…

Спидсьо се усмихна едва-едва, а една сълза се търкулна по бузата ѝ. Изтри я припряно и отново изпъна гръб.

— Ние съжаляваме — увери я Мунк. — Знаем колко ви е трудно. Признателни сме, задето отделяте време да ни помогнете.

— Как бих могла да ви откажа помощ? — Нова сълза последва първата.

Миа усети, че ѝ призлява.

Цялата тази скръб.

Спаси я телефонът, вибриращ в джоба на коженото ѝ яке.

На дисплея се изписа името на Лудвиг Грьонли.

— Трябва да вдигна — извини се тя и излезе в коридора.

— Да?

— Свързах се с него — съобщи Грьонли. — Себастиан Фалк. В Швейцария е, на катераческо пътешествие. Горкият дори не беше разбрал, че е починала.

— Как реагира?

— Изпадна в шок — промърмори Лудвиг. — Изгуби ума и дума. Наложи се да легне и да ми позвъни по-късно.

— Попита ли дали са имали връзка?

— Останах с впечатление, че са били много близки приятели, но нищо повече. Ще хване следващия полет.

— Помоли ли го да се обади, когато дойде?

— Иска да съдейства. Казах му да ми се обади.

— Чудесно. Благодаря ти, Лудвиг.

Миа понечи да се върне в кабинета на директорката на балета, но телефонът ѝ отново иззвъня.

— Здравей — чу се гласът на Габриел Мьорк. — Има ли проблем с телефона ти?

— Да, държи се странно. Ще си купя нов, когато имам време. Откри ли нещо?

— Определено — съобщи младият хакер и едва сега тя забеляза оживлението в гласа му. — Отне ми време, но накрая го намерих.

— Какво научи?

— Открих в Индисиа запис за Каролине Берг във връзка с мъж на име Раймон Трегер.

— Полицията ли я е разследвала? — изненада се Миа.

— Не, не нея, а него. Чудното е, че файлът не съдържа никаква информация — само име на прокурорка от Будьо.

— Файлът в Индисиа е празен?

— Да, напълно, само двете имена, но се обадих на прокурорката. Доста е любопитно, бих казал. Имаш ли минутка?

— Да, давай.

— Оказва се — поде Габриел, — че преди няколко години срещу въпросния Раймон Трегер е заведено доста необичайно дело.

— И каква е връзката му с Вивиан.

— Да, извинявай. Бил ѝ е вуйчо.

— Брат на Каролине Берг?

— Доведен брат.

— В какво е бил заподозрян?

— Тук става интересно — похвана Габриел. — Преди няколко години при различни обстоятелства в Будьо изчезват две малки момиченца. По-късно ги намерили; и двете разказали една и съща странна история.

— А именно?

— Някакъв мъж ги взел и ги завел в къща извън града.

— Сексуално посегателство?

— Ами не, не точно. Играл си е с тях.

— Какво имаш предвид под „играл си е“?

— Точно това. Играли са с кукли, устройвали са чаени партита, маскирали са се…

— А?

— Да, най-шантавото нещо, което съм чувал от дълго време насам.

— И защо не е описано в базата данни?

— Сега ще чуеш — отвърна възбудено Габриел. — И двете момичета са посочили Раймон Трегер, но делото било прекратено.

— Защо?

— Не разбрах, поради някаква техническа причина. Сигурно Анете ще обясни по-добре, но както и да е, оправдали са го и е наел адвокат да се погрижи в регистъра ни да не се впише нищо за него.

— Има ли някакво обяснение?

— Навярно, за да не прекъсва.

— Какво да не прекъсва?

— Работата си. Учител е.

— Шегуваш се.

— Не.

— В Будьо ли?

— Не, преместил се е.

— Знаем ли къде е сега?

— Знаем — оповести победоносно Габриел. — Проследих го. Преподава в прогимназията в Хедрюм, близо до Ларвик.

— По дяволите.

— Точно така. Според теб ще послужи ли за нещо?

— Със сигурност. Браво, Габриел.

— Прокурорката помоли да я държим в течение.

— Окей, предай на Анете.

— Добре.

— Страхотна работа, Габриел. Ще се видим по-късно. Миа прибра телефона в джоба си и се върна в кабинета на директорката на балета.

11

Седнал в кантората си на улица „Габриелсгате“, адвокат Тумас Лоренцен гледаше телефона пред себе си с тревога. Очакваше неминуемо обаждане. Няма начин. Ей сега ще му се обадят, гарантирано. Как, по дяволите, се случи? Преди по-малко от седмица откраднаха колата му, мерцедеса, паркиран точно под кантората. И сега откриха возилото при разследване на убийство.

Мамка му, не виждаше никаква логика.

Телефонът на писалището не издаваше и звук. Сякаш бездушният, черен, блестящ предмет му се присмиваше. Тормозеше го с мълчанието си. Искаше му се да го запрати в стената. Звъни, да те вземат дяволите. Така или иначе скоро ще ти се наложи да иззвъниш, защо ме караш да чакам? Лоренцен изгледа свирепо апарата, разхлаби възела на вратовръзката си и се надигна от стола. На път към минибара погледът му попадна върху отражението му в прозореца. Изтормозен ли изглежда? Не се чувстваше така, разбира се, и все пак всичко това му се отразяваше, макар, по дяволите, да нямаше нищо общо с убийството.

Или имаше?

Имаше ли връзка с онова другото?

Лоренцен отвори барчето и си наля голямо уиски в една от кристалните чаши на секцията. Не си даде сметка, че се е втурнал тичешком обратно, за да се настани зад голямото махагоново бюро. Проклетият телефон. Дори не беше хубав като неговия, поръчан специално от Англия — позлатен айфон. Не успя да се въздържи. Беше му ясно, естествено, че не бива да бие на очи, да показва колко пари има, но не устоя на изкушението. Нещо все пак трябваше да си позволи, нали? След всичко направено. Имаха ли представа какъв риск поема, по дяволите? Ядоса се.

Труп, мамка му. И не на някой невръстен наркоман, за когото на никого не му пука. По новините тръбяха навсякъде. Млада жена. Балерина. В езеро. Трескаво сканира ума си, за да открие логика, но там беше празно. Трябваше да е съвпадение, не разбираше как иначе е възможно. По-рано днес му се обадиха от полицията. Някой си Грьонли.

— Тумас Лоренцен ли е?

— Да.

— Вие ли сте собственикът на сив „Мерцедес Бенц“ Е220 с регистрационен номер DN87178?

— Да.

— Твърдите, че колата е била открадната.

— Да, миналата сряда.

— Сигурен ли сте?

Сигурен?

Сигурен е, естествено.

Колата беше паркирана долу. На личното му място. Редно е да бъде защитен от подобни произшествия, щом паркира в задния двор до портата. Въпреки това колата бе изчезнала.

— Обадете ни се, ако ви хрумне нещо.

Лоренцен издърпа вратовръзката от врата си и усети как се поти под мишниците.

Да му хрумне нещо?

Какво означава това?

Разбрали ли са?

Да не би да е само постановка, за да го пипнат?

Да не би всичко да е…

Сам се прекъсна, облегна се назад и едва не се разсмя.

Вярно, беше важна личност. Но да инсценират смъртта на балерина в планинско езеро, да задействат целия вой и медиен цирк само за да го разобличат, не, хе-хе, невъзможно е, разбира се.

Стегни се, Тумас.

Не се вълнувай.

Не забравяй какво каза докторът.

Лоренцен извади кутийка от едно чекмедже и преглътна две кръгли, бели хапчета с малко уиски.

Полиция?

Защо му се обадиха от полицията?

Нали имат вътрешен човек?

Работата му не е ли да ги предпазва от подобни неща?

Лоренцен стана отново, без да отлепя поглед от телефона.

Звъни, дявол да те вземе.

Пресуши уискито и пак напълни чашата, този път се опита да избегне отражението си в прозореца, а мислите му го отведоха натам, накъдето толкова често го насочваха напоследък. Не само заради случилото се, не, може би защото вече беше време.

Взимай парите и изчезвай.

Махни се.

Изтри потта от челото си.

Защо не?

Имаше достатъчно.

От дълго време насам.

Единствената пречка бе, че…

Отпусна се на стола и усети колко изтощен е всъщност.

Ще го открият.

Където и да отиде.

Навсякъде са.

Продаде душата си на Дявола.

Доброволно.

Нямаше изход, нали го предупредиха?

Лоренцен поклати глава и разкопча още едно копче на ризата си.

Дявол да го вземе, колко е горещо тук!

Стегни се, идиот такъв!

Добре, да състави план за действие.

Остави чашата на масата и отвори компютъра. Въведе поискания код и влезе. Числото, изписано на екрана, беше главозамайващо. На обикновения гражданин щяха да са му необходими около сто години, за да изхарчи и трошица от посочената там сума.

Женева.

В главата му започваше да се оформя план, усети колеблива усмивка в ъгълчетата на устните си.

Следващата пратка.

Пръстите му мигновено се насочиха към клавиатурата, разгледа разписанието и картата, появили се пред него.

Имаше връзки, естествено. И те не знаеха за тях.

Тази за последно и после…

Лоренцен се усмихна широко, гаврътна чашата уиски и се заклатушка през кабинета, за да си долее.

Замръзна с чаша в ръка.

Оттеглям се.

Махам се.

Безмълвно кимна към прозореца.

Свърши се.

Засмя се и вдигна чаша за наздравица със себе си, но в същия миг апаратът на писалището се раздвижи.

Телефонът звънеше.

Изведнъж чашата се изплъзна от ръката му — не усети, преди кристалът да се разбие на пода.

По дяволите.

Няколко секунди Тумас Лоренцен остана вцепенен, после, най-накрая взе телефона от бюрото.

— Ало?

12

Дъждът барабанеше по бронята на черното ауди. Подгизнал, Мунк претича през площада и седна зад волана.

— Отказах се. Не отиваме там.

— Защо? — попита направо Миа.

— Раймон Трегер е в болнични и не успявам да се свържа с него. Може да е навсякъде.

Миа извади от джоба на коженото си яке драже за смучене, а в това време ритъмът на дъжда се ускори и тропотът се усили. Грохотът от потопа навън напомняше оркестър. Хората се щураха като подплашени котки, търсейки подслон.

— Изпратих патрул. Ако го открият, може да размислим, но в момента нямам сили за безсмислено тричасово пътуване.

— До полицията в Ларвик ли?

Мунк потвърди и извади кутия цигари от джоба на мокрото си палто.

— Какво мислиш за Спидсьо?

— Изглежда искрена. На теб как ти се струва?

Шефът ѝ сви рамене.

— Имам усещането, че крие нещо от нас, без да съм съвсем сигурен.

Запали цигара и открехна прозореца. Капките нахлуха в автомобила и се смесиха със сивия дим, но Миа си замълча.

— Как така позволяват на тип, който отвлича малки момиченца, да си запази работата като учител? — възнегодува Мунк, загледан през стъклото.

— Няма причини да се спрат, ако в регистъра липсва информация за него.

Той поклати глава.

— Нещо в системата е напълно сбъркано — измърмори, дръпвайки от цигарата.

В същия миг се разнесе звън от телефона на Миа.

— С Миа Крюгер ли разговарям? — осведоми се мъжки глас.

— Да.

— Здравейте! Казвам се Турфин Накен. Обаждам се от Домоуправители „Бишлет“. На площад „Софие“ 3 ли живеете?

— Да. Какво има?

— На третия етаж ли сте? — продължи мрачно гласът.

— Откъде, казвате, се обаждате?

— Домоуправители „Бишлет“ — ние отговаряме за сградата. Извинете за безпокойството, но в офиса ни е извършен обир с взлом и липсват няколко шперца. Да е станало нещо необичайно в апартамента ви?

Миа размаха ръка, за да разсее дима от цигарата на Мунк и отвори прозореца от своята страна.

— Какво, например? — не схвана Миа.

— Неочаквано посещение, изчезнали вещи, подобни работи…

— Не, не съм забелязала.

— Добре, чудесно — въздъхна Накен облекчено. — Страшно скъпо ще ни излезе с тези шперцове: трябва да се сменят бравите в цялата сграда. Стотици хиляди крони. Колкото до нас, застраховката го поема, но е безсмислено да се губи време, ако никой не е разбрал къде са отишли шперцовете, нали? — разсмя се той.

— Вижте, в момента съм малко заета. — Миа погледна към Мунк, явно бе получил съобщение.

— Да, разбира се, извинете. Налагаше се да проверя. Тогава записвам „всичко ок“ на Крюгер, Миа.

— Точно така.

— Приятен ден!

— И на вас! — пожела му на свой ред тя и затвори.

— Анете — изстреля Мунк.

— И?

— Имаме името на психиатъра.

— Кой психиатър?

— Не ти ли казах? Извинявай. В жилището ѝ са намерени лекарства: антидепресанти, предписани са от личния ѝ лекар, вероятно по препоръка на този човек.

Мунк ѝ показа телефона си.

— Волфганг Ритер?

— Говори ли ти нещо? — попита с видимо задоволство той.

— Не.

— Наистина ли? Волфганг Ритер? Не гледаш ли новини?

Миа поклати глава и бръкна в джоба на якето си за ново драже. Отдавна беше изхвърлила телевизора и доколкото бе възможно, избягваше вестниците. Когато беше малка, гледането на телевизия бе задължително: цялото семейство се събираше във всекидневната в Осгорщран за вечерните новини, но тя вече нямаше сили. По-рано медиите поне поемаха определена отговорност спрямо обществото. Осведомяваха населението. Сега управляваше капиталът. Надали вой, страхът и разни популярни личности се съревноваваха за ефирно време и за лайкове в интернет. Не издържаше дори да погледне заглавните страници в пресата, по възможност отвръщаше очи.

В какво се корени конфликтът между Израел и Палестина?

Как се казва писателят, срещу когото аятолахът Хомейни е издал фетва?

Защо протестират китайските студенти на площад „Тянанмън“?

Мама Ева Крюгер. Беше учителка в училище „Осгорен“ и за нея бе особено важно момичетата да са добри ученички и да са запознати със събитията. Сигри, естествено, беше по-добра. Най-добрата във всичко. Донякъде Миа намираше обяснението за всичко тук, цялото това съвършенство ѝ бе дошло твърде много, дрогата е била своего рода бунт, но цялостната логика ѝ се изплъзваше. Мама и татко. Ева и Шире. Той продаваше бои. За бездетната двойка осиновените близначки бяха дар от бога. Случваше се мама да е малко рязка, но никога твърде строга. Често вкъщи се държеше като учителка, ала нищо повече от това.

Маркус Скуг.

Той е виновен.

— Доктор ЛСД — натърти Мунк.

— Кой?

— Волфганг Ритер. Директорът на „Блакста“. Психиатър, давал е халюциногенни вещества на пациенти с тежки разстройства.

— Никога не съм чувала за него.

— Преди седмица излъчиха дълъг документален филм — „фокус“.

— Не съм го гледала. Не се ли е практикувало още през 70-те?

— Да, разбира се, но вече не. Къде си се отнесла, по дяволите?

Мунк се извъртя на седалката и я изгледа.

— Извинявай — отърси се от мислите си Миа. — Слушам те.

— Привидно напълно здраво момиче. Слънчице. На тежки антидепресанти. Не те ли учудва?

Той се почеса по брадата и се пресегна за поредната цигара, но се отказа.

— Определено — потвърди Миа. — Свързахте ли се с него?

— Необходимо е съдебно решение.

— Лекарска тайна, а?

— Анете се е заела. Това е само формалност, едва ли ще отнеме много време — отбеляза началникът на отдела, а телефонът му зазвъня.

— Да?

Простреля го.

Два пъти в гърдите.

Маркус Скуг.

— Бяхте ли в дома му?

Не, приключено е.

— Има ли семейство? Свържете се с колегите му от училището и проверете дали някой от тях не знае нещо.

Спомените, скътани в кашоните вкъщи.

— Изпратете патрул пред къщата. И обявете общодържавно издирване. Да. Той е от изключителна важност за нас. Използвайте всички налични ресурси, доколкото е възможно. Дръж ме в течение. Чудесно. Благодаря.

Затвори и смръщи вежди.

— Ларвик?

— Да. Не го откриват. Не си е вкъщи. Съседите не са го виждали от една седмица.

— Виж ти!

— Подозрително съвпадение, нали?

— Определено — съгласи се Миа. — Трябва ли да се върнем при нея?

— При Каролине Берг ли?

— Да.

— Никак не ми се иска, но се налага.

Мунк въздъхна и забарабани с пръсти по волана.

— Ще дойдеш ли в „Съдебна медицина“?

— Не, искам да говоря с Халвуршен от криминалистите. Според мен е учудващо, че не разполагат с нищо за нас.

— Добре, ще те закарам пътьом. — Мунк изкара колата от паркинга.

— Попитай я за раничките на устата — заръча Миа, когато наближиха седалището на КРИПОС на „Брюнсалеен“.

— Какви ранички по устата?

— Вивиан Берг имаше ранички около устните. Не помня да съм виждала някога подобни.

— Добре.

— Общо съвещание този следобед?

— Към седем-осем часа — потвърди Мунк.

— Ще се видим тогава.

Миа слезе от колата.

13

Мунк натисна звънеца и изчака да чуе гласа ѝ. Новата патоложка. Лилиан Лун. Изпитваше известно любопитство да се запознае с нея.

— Да?

— Холгер Мунк е.

— О, да, чудесно. Здравейте! Влезте. Намирам се в зала едно. В дъното на коридора. Следвайте музиката.

Музиката ли?

Мунк не разбираше за какво говори тя, докато не се озова в помещението. Тоновете струяха от самото начало на коридора — положителен нюанс в иначе твърде мрачната обстановка. Не успя да възпре усмивката си, когато чу каква е музиката. Бах. Един от абсолютните му фаворити. И не кое да е изпълнение, а на Глен Гулд. Голдберг вариации. Вкъщи имаше диска. След многократното слушане го знаеше почти наизуст. Пианистът Глен Гулд. Безспорен гений, но и творец на ръба на лудостта. Не успя да избегне асоциацията с Миа, насочвайки се към помещението, откъдето звучеше музиката.

— Ехо!

Потропа на вратата и понечи да влезе, но млад мъж в бяла найлонова престилка, с маска на устата и латексови ръкавици, му препречи пътя.

— Кой сте вие?

— Мунк — представи се той, показвайки полицейската си карта. — Отдел „Убийства“, „Марибуесгате“. Търся Лилиан Лун.

Вътре музиката звучеше по-силно. Деликатните, красиви тонове контрастираха със сивото, хладно помещение и не на последно място с трупа на масата точно пред входа.

— Здравейте, Мунк — изникна внезапно тя от задната стаичка и свали едната си ръкавица, за да го поздрави.

Носеше маска, но я махна.

— Лилиан Лун — представи се усмихнатата жена насреща му.

Тъмна коса. Ясни сини очи. На неговата възраст, ако трябва да гадае.

— Не е вашият — посочи трупа на масата. — Вашият ще пристигне в два. Само довършвам тук и идвам.

— Ще изчакам в коридора — предложи Мунк.

— Чудесно — отново се усмихна Лилиан Лун и се обърна към пресрещналия го мъж. — Ще ми донесеш ли пробите, за които те помолих?

— Пак ли?

— Според мен са замърсени. Стойностите са прекалено високи.

— Да, да, разбира се — съгласи се русокосият мъж, хвърляйки скришом поглед към Мунк, преди да изчезне, откъдето бе дошъл.

Началникът на специалния отдел излезе в коридора и се замисли дали да не запали цигара. Преди нямаше да е проблем. Ернст Хюго Вик, предишният патолог, отговарящ за повечето случаи, разследвани от Мунк, беше ексцентрик и заклет пушач и не си правеше труда да спазва установени норми. Нещо му подсказваше, че под ръководството на Лилиан Лун важат други правила, затова се отказа.

Не отне дълго време, преди тя да се появи пред него.

— Уф, съжалявам — засмя се Лун и се настани на стола срещу Мунк. — Четири трупа за четири дни. Вашето момиче и три свръхдози. Изглежда, градът в момента е залят с дрога.

— Тук ли приемате свръхдозите? — изненада се Мунк.

— Естествено. Защо питате?

— Просто е новост за мен.

— Нов началник, нови правила — приветливо обобщи патоложката. — Според вас не съм ли права да искам да видя всички?

— Абсолютно сте права.

Мунк вече я харесваше.

Будна и решителна. И в добавка от колоните се носи Глен Гулд.

— Искате ли да я видите? Или наистина гледате само снимките, както чух.

— Какво искате да кажете?

— Не е ли вярно? — полюбопитства Лун. — Не сте ли следователят, който няма нужда да вижда труповете?

— Бъркате ме с Миа Крюгер, струва ми се — усмихна се Мунк.

— А, добре. Извинете.

— Няма причина да се извинявате. Какво открихте дотук?

— Как така „дотук“? — не схвана Лун. — В шкафа има дрехи, между другото.

Да облече бяла престилка, за да види тялото? По времето на Вик изобщо не се налагаше. Несъмнено в Института по съдебна медицина бяха настъпили нови времена.

— Ами нали не разполагахте с много дни — обясни Мунк.

— О, това е мит. Дето всичко отнемало време. Понякога да, но в този случай нямаше място за колебание.

Лун си сложи маската и му даде знак да я последва в залата за аутопсии. Отстрани белия чаршаф от лежащото там тяло и постави пръст върху една точка на гръдния кош. Разрезите след аутопсията бяха зашити изключително грубо — за момент на Мунк му се стори, че тялото не е истинско. Винаги му беше неприятно — с гледката на труп не се свиква. Когато му се случеше да попадне на онези сериали със следователи, наведени над мъртви тела, без да им мигне окото, му се искаше да се обади в телевизията и да се оплаче. Несериозно. И абсолютно нереалистично.

— Ето я дупката от иглата. Нали получихте доклада ми до КРИПОС? Етиленгликол.

Той потвърди мълчаливо.

— Не помня да съм виждала нещо подобно. А вие?

Мунк не отговори. Прояви уважение към бледото, цялото в разрези тяло, проснато безжизнено пред погледа му. Беше следовател от трийсет години, но така и не свикна с тази картина. Нито със смъртта. Нито с прекъснатия живот, сведен до технически обект на маса в сивото подземие в „Юлевол“.

— Да я покрия ли? — погледна го със симпатия Лун.

— Не се притеснявайте — прокашля се Мунк.

— Абсолютно ви разбирам. Занимавам се само с това, но дори на мен ми е трудно.

— Какво казвахте? — Мунк отново надяна маската на професионалист.

— Виждали ли сте това преди? Антифриз?

— Не и по този начин, не, никога — отвърна той. — През годините сме имали няколко случаи на отравяне с антифриз, но винаги орално. Изходът е общо взето добър. Има щети, но оцеляват. Не е лесно да извършиш убийство по този начин.

— Прав сте — съгласи се Лун и си прехапа устната. — Доста хладнокръвно, не мислите ли?

— В смисъл?

— Ами не съм следовател, но не всеки би успял да се доближи толкова, да забие игла право в сърцето на човек…

— Още сме в началната фаза.

— Разбирам. — Лун се премести откъм краката на бялото тяло. — Вагина. Липсват белези от насилствена пенетрация. Няма следи от сперма. Не изглежда мотивът да е сексуален, не и доколкото мога да преценя.

Мунк кимна.

— Нокти, ръце — посочи тя. — Учудващо малко, почти никакви следи. Сякаш някой я е измил.

— Виж ти! — заинтригува се Мунк.

— Да — свъси вежди Лун. — Изобщо тялото е почти съвсем чисто.

— Все пак са я намерили в езерото.

— Да, така е и въпреки това би следвало да има нещо. Нито една рана, нито едно натъртване, няма дори драскотина. Нормално е… да, поне малко да се е съпротивлявала. Силно момиче като нея…

— Работим по хипотезата, че сама е стигнала до местопрестъплението — довери ѝ Мунк.

— Сериозно? — изгледа го изненадана Лун.

— Да, дотам сме стигнали.

— Нямате ли някого предвид?

— Наблюдаваме определен човек, но не, все още нямаме директен заподозрян, за съжаление.

— Само едно не ми е съвсем ясно. — Лун се доближи до главата.

— Какво?

— Виждате ли устата ѝ?

— Да?

— Била е залепена със скоч, нали? В началото не я огледах внимателно, обаче нещо привлече вниманието ми… виждате ли?

Посочи кожата около ъгълчетата на устните.

— Не е нормално.

— Кое?

— Тези мехурчета. Напомнят на изгаряне. Забелязваш ли ги?

— Точно така — кимна Мунк. — Миа ме помоли да попитам за това.

— За раничките около устата ли?

— Да.

— Наблюдателна е — похвали я Лун. — Не е от скоча. Не съм установила точно какво е, но изпратих проби за изследване.

— Кога според вас можем да очакваме отговор?

— Няма да отнеме много време. Предполагам утре в рамките на деня.

— Чудесно.

Неочаквано младият рус асистент влезе в стаята, без да почука, и прекъсна разговора им. Незнайно защо избягваше погледа на Мунк.

— Съжалявам за безпокойствието, но още един е на път.

— Свръхдоза ли? — осведоми се Лун.

— Да.

— Дяволите да го вземат. Извинете ме за езика, но какво се случва в този град?

Лилиан Лун поклати ядосано глава и се запъти към вратата. Мунк я последва в коридора.

— Простете, но се налага да ви оставя тук.

Тя свали ръкавиците и маската и му подаде ръка.

— Благодаря ви за помощта.

— Моля. Ще ви звънна веднага щом разбера нещо — обеща тъмнокосата патоложка и бързо се изгуби по коридора, откъдето идваше музиката.

14

Тео Халвуршен седеше в лабораторията наведен над микроскопа, но бързо се изправи, когато видя кой влиза.

— Лунен лъч — засмя се криминалистът, мъж на средна възраст. — Отдавна не съм те виждал. Къде се губиш?

— Никъде, за съжаление — усмихна се Миа.

— Пак ли те отстраниха? — свали си очилата Халвуршен.

— Така ли се говори?

— Зависи за кого питаш — вдигна рамене любезният криминалист, все така засмян. — Някои разправят, че са те изритали, според други се каниш да отплаваш.

— Второто е вярно, но не стигнах дотам. Възложили са ти балерината, нали?

— О, да — изстена Халвуршен. — Както и цял куп друга работа. Никога няма да успея да я свърша. Дали някой ден ще се спася?

Криминалистът разпери ръце и се огледа. Продълговатата лаборатория беше пълна с документи и кашони от пода до тавана. Поради липсата на прозорци тя изпита чувството, че се намира в мазе, макар да бяха на четвъртия етаж. Халвуршен бе помолил да покрият прозорците, за да не се разсейва.

Тео Халвуршен. Миа познаваше петдесет и няколко годишния криминалист от почти десетилетие и макар да бе известен с непрестанните си оплаквания с колко много работа е затрупан, не би отишла при другиго, за да търси отговор. Халвуршен бе същинско копие на Айнщайн. Не обичаше да си сътрудничи с никого, предпочиташе да върши всичко сам, но резултатът неизменно бе по-добър и точен от това, което вършеха по-долу от четвъртия етаж.

— Не си ли ходил на вилата? — Миа го последва навътре в помещението.

— Кога да намеря време? — Халвуршен си сложи очилата.

Качи се на една табуретка и от някакъв рафт извади малка картонена кутия.

— А как е Брит?

— Все още не ме е зарязала, жалко за нея — смигна той и занесе кутията при микроскопа.

— За мен ли е — посочи я Миа.

— Кое?

— Това тук. Защо държиш на толкова недостъпно място материали от скорошни случаи?

— Лунен лъч — въздъхна Халвуршен, поклащайки глава. — Знам, че всички тичат след теб, заслепени от викторианския ти чар, но не и аз — тук нещата са по протокол.

— И какво е това?

— Зъби. — Той си надяна сини латексови ръкавици.

— Скъпа, не всички убийства са естетически красиви, нито извършени интелигентно, с joie de vivre, за да дадат възможност на Еркюл Поаро или на младата Крюгер да използват сивото си вещество и да останат в историята.

Халвуршен изпусна поредната тежка въздишка и отвори кутията.

— Невръстен дилър е убит с кози крак зад търговския център „Манглерю“. Искат да знаят дали има връзка с убийството на друг гангстер, намерен в парка „Софиенберг“ с разбита челюст. Апетитно, нали?

Както стана дума, Халвуршен се славеше с постоянното си недоволство, но въпреки това Миа го харесваше. Много разследвания стигаха до задънена улица, а невероятно острият поглед на криминалиста изнамираше нужните доказателства и тя знаеше, че те са неговият щит да се опази, зад който се крие, когато светът е против него.

— Значи не ходите на вилата?

— Ходим от време на време — измърмори Халвуршен и отново допря око до микроскопа.

Миа го изчака търпеливо да разгледа избитите зъби, да ги прибере и да въведе в лаптопа на масата зад него информацията.

— Да си дойдем на думата. — Халвуршен отново си свали очилата.

— Вивиан Берг — напомни Миа, вадейки поредното драже от джоба си.

Халвуршен се оттласна със стола и се върна с папка, която сложи пред нея.

— Вече я имаме — отбеляза Миа, след като я прегледа.

— Добре, но нямам повече.

— Това дадохте на КРИПОС, нали?

Халвуршен кимна.

— Да. Казах им същото.

— Какво?

— Това са щуротии. Как да разбера нещо оттук?

— В смисъл? — не схвана Миа.

— Не си ли го чела?

— Да… не. Какво пише там?

Халвуршен изпъшка.

— Цирк. Това пише.

— Цирк ли?

— Наистина не си го прочела. Всеки ден си задавам един и същи въпрос: защо всъщност върша тази работа?

Той изпуфтя тежко, отново се оттласна заедно със стола, върна се с лист хартия и го плъзна към нея.

— Обясни ми — помоли Миа, след като разгледа листа.

— Изобилие — заяви Халвуршен.

— Какво имаш предвид?

— Гаврят се с вас.

— Тоест?

Той въздъхна отново и посочи подадения ѝ лист.

— ДНК.

— Е?

— От цяла Норвегия на едно място. Как да работя, като на местопрестъплението и в колата има повече коса и кожа, отколкото в каналите на плувния комплекс „Фрогнербаде“.

— Това уликите от мерцедеса ли са?

— Да, и от езерото Свартшьон. — Криминалистът се завъртя към един лаптоп.

— Правя го за теб, Лунен лъч.

Вдигна компютъра, за да ѝ го покаже, и отвори някакъв документ.

— Ето.

Миа се вторачи в екрана, но не разбра нищо.

— Какво ми показваш?

— Всичко е омацано — простена Халвуршен и протегна ръка към данните в документа.

— В смисъл?

— Шестнайсет косъма. Четирийсет и девет находки на епидермални клетки. Осем следи от екскременти. Няма съвпадение на ДНК. Така излиза, че на местопрестъплението и в колата са присъствали над сто души. Как според вас да работя с подобни улики?

— Замърсил е местата на деянието.

— В това вече сме сигурни, Шерлок. — Той остави вързаните с шнурче очила да паднат на гърдите му. — Въпросът е по-скоро как, по дяволите, се е добрал до всичко това? Кожа и коса ли е събирал? И екскременти? Кой прави така, Миа? А, между другото — Халвуршен рязко се изправи. Изчезна някъде из лабораторията и се върна с фотоапарат.

— Виждаш ли какво става, когато човек има твърде много задачи?

— Този фотоапарат ли са открили на местопрестъпление го?

— Мда. „Никон“ Е300. Няма пръстови отпечатъци естествено — пито по апарата, нито по статива, обаче… — усмихна се хитро и ѝ подаде фотоапарата.

— Погледни през него.

Миа го вдигна срещу светлината и надникна през визьора.

— Виждаш ли нещо?

Отне няколко мига, но после изведнъж го забеляза.

Издраскано върху лещата.

— По дяволите — смотолеви тя. — Възможно ли е? — промълви вече по-ясно.

Число.

— Дяволите да го вземат — погледна още веднъж, за да се увери.

— Прилича на четворка, но ти си детективът — сви рамене Халвуршен.

Сърцето на Миа заби бързо под коженото ѝ яке.

Число?

Отново долепи око до апарата.

Да, нямаше съмнение.

— Направих снимка — криминалистът стана от стола.

— С него ли?

— Да, виж.

Миа разгледа кадъра набързо, беше съвършено ясен.

Четири.

Аматьорски издраскано върху лещата.

— Разрешаваш ли да я взема?

— Разбира се.

— Благодаря ти, Тео. — Тя пъхна снимката в джоба си. — Наистина.

— Няма за какво, Лунен лъч.

— Поздрави Брит от мен.

— Скоро ще ме напусне, стига само у нея да е останал някакъв разум.

— Дръж ме в течение, в случай на нови находки.

— Естествено. Обади ми се, ако имаш нужда от нещо.

— Ще ти се обадя, Тео. Ще се чуем скоро.

— Винаги е удоволствие, Лунен лъч — усмихна се любезно криминалистът, после изкозирува.

15

— Имаме много задачи, а разполагаме с малко време, затова е добре да работим възможно най-ефективно — обобщи Мунк от подиума пред екрана.

Габриел Мьорк току-що бе оставил колата и сега едва успя да се промуши на мястото си, преди лампите да угаснат.

— Мен ли имаш предвид? — вметна Къри.

— Щеше да е чудесно, ако беше оставил въпросите за накрая — измърмори Мунк и бързо прелисти документите на масата до себе си.

В залата се чу приглушен смях, но с появата на първата снимка на екрана отново се възцари тишина.

— Вивиан Берг — оповести началникът им и бързо премина през цяла серия изображения. — Изчезнала е от апартамента си в квартал „Санкт Хансхауген“ в четвъртък следобед, а в събота рано сутринта се е носела по езерото Свартшьон.

— Сигурни ли сме? — попита Къри.

— В какво, Йон? — изпъшка Мунк.

— Че е изчезнала от жилището си в четвъртък.

— Анете? — началникът на отдела кимна към Голи и тя се изправи.

— Имаме двама свидетели от същия вход. Видели са Вивиан Берг да излиза от апартамента си четвъртък следобед между пет и пет и петнайсет. Според току-що получените записи е възможно да е вярно, но…

— Записи ли? — Къри очевидно не бе запознат.

Тъкмо бе пристигнал запис от охранителната камера на един павилион — според слуховете показвал как Вивиан Берг излиза от сградата.

— Какво казах за въпросите? — смъмри го Мунк.

— Чух, но… Боже мой! — възкликна Къри.

— За тези, които още не са разбрали. — Анете бе по-отстъпчива — разполагаме с три видеозаписа: мерцедесът излиза от път Е18, мерцедесът минава покрай търговския център „Санвика“, а сега и новия запис — Вивиан излиза от дома си, вероятно с намерението да се качи в автомобила.

— Според патолозите Вивиан е прекарала във водата по-малко от двайсет и четири часа, преди да я открият — продължи Анете. — На записа от „Санвика“, хронологически последен, колата е заснета при търговския център в четвъртък вечерта малко преди седем, изрязъкът от време е между половин и цяло денонощие.

Тя погледна бързо Мунк, а той ѝ отвърна с кимване.

— Извинете — намеси се Юлва. — Между половин и цяло денонощие до какво?

Младата исландка се бе присъединила към екипа миналата есен — както обикновено, никой не знаеше откъде я е намерил Мунк, но се беше вписала идеално. Габриел бе изключително радостен, задето вече не е най-младият в екипа. Много неща бяха даденост за по-опитните колеги и сега разчиташе на Юлва да задава въпроси, без той да изглежда като аматьор.

— Между последния път, когато е видяна, и момента на намирането ѝ — уточни началникът на отдела.

— Много време ли отнема пътят от Санвика до Свартшьон?

— Не повече от два часа — отвърна Анете.

— В колата ли са я държали? — попита Юлва. — Повече от денонощие?

— Ще обсъдим това след малко. — Мунк отново даде думата на Анете.

— Така — продължи тя. — Вивиан изчезва в четвъртък следобед. Според КРИПОС страшно е бързала. Оставила си е телефона. Лаптопът е бил отворен на масата във всекидневната. Във фурната е имало ядене. Както си готви вечеря, в миг се облича, излиза в коридора, заключва вратата и със спокойна крачка излиза от сградата.

— Какво? — не се въздържа Къри. — Не е имала време да вземе нищо, но е излязла, без да бърза?

— Друга забележителна находка в апартамента ѝ са лекарствата — поде Анете. — Както вече знаете, намерени са антидепресанти и успокоителни. Много обстоятелства подсказват, че Вивиан не е била съвсем добре. Свързахме се с лекуващия лекар и с психиатъра и се опитваме да получим достъп до картона ѝ.

— Благодаря, Анете — избоботи Мунк и тя седна.

— Раймон Грегер — изправи се Лудвиг Грьонли. — Загадъчен образ, твърде малко успях да открия за него. В Будьо се изказаха доста неопределено, очевидно са се намесили адвокати, явно са ги заплашвали с едно друго. Във всеки случай не можем да го задържим за отвличането на момичетата преди няколко години или да извлечем нещо от делото. Както и да е, ето какво знаем: на петдесет и осем години, не е женен, няма деца. Работи като учител в прогимназията в Хедрюм близо до Ларвик и в момента е в болнични поради… — Грьонли си сложи очилата и потърси с поглед в записките си.

— Да, и това не успях да науча, но както и да е, по следите му сме. Полицията в Ларвик го търси — обясних им, че в момента е от първостепенна важност за нас.

— А телефонът му? — за първи път отвори уста Габриел.

— Според „Теленор“ е изключен от четвъртък. — Лудвиг Грьонли си седна на мястото.

— А на нейния телефон има ли нещо — полюбопитства Юлва.

— Не и ако се вярва на получения списък — отвърна Габриел. — Не е била в контакт с чичо си. Не са приятели и във фейсбук. Нищо не подсказва да имат нещо общо помежду си.

— Абсолютният ни приоритет е Раймон Трегер — натърти Мунк. — Както спомена Грьонли, издирват го в Ларвик и ако не го намерим през нощта, ще разширим периметъра на издирване. Миа?

Тя застана пред екрана и даде знак на Мунк. На екрана се появи нова, непозната за Габриел снимка.

— Издраскано е на лещата на фотоапарата.

— Какво е това? — Юлва си нагласи очилата.

— Число. Числото четири. — Миа отново направи знак на Мунк и вече се виждаше по-ясно.

— В началото си мислех… — продължи тя, — фотоапаратът, знаете, сигурно е заснел убийството. Той обича да визуализира акта, да го увековечава, но вече не съм толкова убедена.

— Сигурни ли сме, че е той? — прекъсна я Къри.

— Следите около статива са на обувки четирийсет и трети номер — спокойно отвърна Миа.

— Ами ако е жена в мъжки обувки?

— Тогава следите щяха да бъдат по-дълбоки по средата и по-плитки отпред — кимна тя към Мунк.

Появи се нова снимка. Страница от книга.

— Забележете, че номерът на страницата е заличен — посочи тя. — Казва ни, че това число няма никакво значение.

— Какво… — обади се Юлва, но Миа не ѝ обърна внимание, а Мунк показа следващата снимка.

— Ето че стигам до най-трудното. — Тя посочи страницата от книга на екрана. — До това, за което е непосилно дори да се мисли. А мисля непрекъснато. „Братята с лъвски сърца“. Тук малкият брат, Карл Лъвски, разказва за пожара. Карл е болен и има нужда от помощ, тогава героят, големият брат Йонатан, жертва живота си, за да живее братлето му. Впоследствие всички съжаляват, задето Карл не е умрял вместо него.

В помещението се възцари тишина.

— В добавка имаме числото четири. Това е едната улика. Другата е страницата от книгата. Оттук трябва да започнем.

— Но — пак се обади Юлва, ала за пореден път я прекъснаха.

— Също така трябва да се съсредоточим върху следното — продължи Миа. — Според мен е изключително важно. На записа от охранителната камера, който ще видим, Вивиан излиза от жилището си миналия четвъртък. Наблюдавайте походката ѝ. Познавам много балетисти. Движат се плавно, като котки, контролират всяко мускулче в тялото си.

— За какво говориш? — не се сдържа Къри.

— Това не е балерина — прошепна Миа и даде знак на Мунк да натисне дистанционното. — Това не е истинската Вивиан Берг.

16

Курт Ванг не беше чувал глас като нейния. Освен на запис, разбира се, но никога на живо. Може би Били Холидей. Радка Тонеф. Ейми Уайнхаус. Дребничкото дългокосо рижо момиче пристъпи към микрофона, мекият ѝ глас се разнесе из голямата всекидневна, служеща за репетиционна, и времето сякаш спря. Облаците изчезнаха. Мразовитата зима се превърна в лято. Светът наоколо престана да съществува. Курт не знаеше дали е влюбен в гласа ѝ, или в самата нея.

В нея. В нея. В нея. В нея, естествено. Не успяваше да заспи. Не можеше да диша. Едва смогваше да надигне саксофона.

Квартет „Нина Вилкинс“.

Срещнаха се във факултета по джаз в Тронхайм. Най-добрата школа за млади музиканти от неговия калибър. Влезе от първия опит. Колко саксофонисти се бяха явявали? Много. Невъобразимо много. А кого приеха веднага? Мина три изпита леко, безгрижно, журито го аплодира на крака. Него. Курт Ванг. Върлинестото, срамежливо момче от квартал „Манглерю“ в Осло, където момчетата са момчета само ако играят хокей. Мамка му, би трябвало да е изтъкан от самоувереност. Да не му пука за някаква джаз певица, наполовина шведка. В Тронхайм има много като нея — очарователни, изключително талантливи пеещи момичета. Но не: щом Нина Вилкинс си отвори устата за първи път, коленете му омекнаха като желе и оттогава се чувстваше като кученце. Не, за бога, не бива да се сравнява с куче, сам си е господар, макар и леко слабохарактерен. Не е в състояние да мисли трезво.

Тя предложи да се преместят в Осло, цялата група, и той кимна и каза „да“.

Макар в Тронхайм да се чувстваше прекрасно. Апартамент в квартал „Мьоленберг“. Кафене „Девет музи“. Бар „Антиквариатът“. Ресторант „Рамп“… Неимоверно хубав град. Със страхотно вдъхновяваща джаз сцена.

Тя предложи да заменят Мюле с друг барабанист, португалец — дори не бе чувал за него. Да, разбира се, Нина, щом искаш така.

Макар с Мюле винаги да бяха свирили рамо до рамо — бяха като близнаци, импровизираха заедно, сякаш са две глави на едно и също тяло.

Тя предложи по-често да свири на сопранов саксофон, да остави малко тенора, да се качи една октава по-високо, да извадим по-светъл, по-крехък звук, френетично като Джон Колтрейн в края на Майлс Дейвисовия му период. Определено. Разбира се, Нина. Ще свири на сопран, естествено, всъщност и той така си го е представял винаги, нали?

Не, това бе желание на майка му. Слушаше Ян Гирбарек на грамофона във всекидневната в „Манглерю“. Самият той предпочиташе богатата звучност на тенора.

По дяволите, налагаше се да се вземе в ръце. Не можеше да продължава така. Квартет „Нина Вилкинс“. Нина. Нина. Нина. Гласът ѝ отекваше в главата му, където и да се намираше.

Особено след като португалецът пристигна в Осло. Новият барабанист. Беше несъмнено добър, не в това се състоеше проблемът. Беше техничен. Свиреше меко. Целият беше ритъм, но нима бе по-добър от Мюле? Не, Курт Ванг не споделяше това мнение. Какъв глупак беше, по дяволите. Трябваше отдавна да го предусети. Нина и португалецът. Вкопчени един в друг на дивана. Страстни целувки по време на репетициите. Ръка за ръка на път към джаз клуб „Бло“.

Трябваше да сложи край. Да тропне с крак. Трябваше, естествено. Ако е мъж. Но как би могъл, по дяволите?

Този глас.

Господи, какъв глас!

Като мед и шкурка.

Като посвещение в тайна.

Затова просто си остана такъв.

Глупак.

Квартет „Нина Вилкинс“.

За щастие им потръгна. На миналогодишния фестивал „Воса джаз“. Свириха на една от по-малките сцени, но получиха най-добрите отзиви. Феновете пощуряха. Последва „Конгсбергджазен“. Същото нещо. Беше пълно. Хората се биеха за билети. Мислеха да изсвирят само две серии, но публиката не ги пусна да слязат от сцената. Абсолютен екстаз. Плюеше кръв, в продължение на много дни не си чувстваше устните, но си заслужаваше. Естествено. А сега щяха да свирят в Молде. Черешката на тортата. И то не в някой от малките клубове, не, в самата катедрала на Молде. Ако майка му беше жива, щеше да бъде страшно горда.

— Днес изобщо не ми върви — измърмори Нина и се отдалечи от микрофона.

Хвана се за гърлото и погледна крадешком към барабаните, откъдето ѝ кимнаха съчувствено.

Пак.

Случваше се все по-често и той не беше доволен.

Били Холидей го прави.

Чарли Паркър.

Колтрейн.

Майлс.

Що за аргумент е това?

— Не е като да се боцкаме, Курт. Какво ти става, по дяволите?

Слаба доза или не.

Инжекция или лула.

Да, беше влюбен.

Да, тя имаше ангелски глас.

Не, мамка му.

Дори не издържаше да стои в помещението. Винаги излизаше навън на улицата, когато започваха. Отново се появяваха разсеяните погледи, далечните усмивки. И не свиреха по-добре, макар да си го въобразяваха. Просто се чувстваха по-добре, само това — хероинът и музиката нямат нищо общо, за бога. Гласът ѝ му харесваше много повече, когато не беше друсана. Ами португалецът? Дори не му се мислеше. Винаги изоставаше с половин такт.

Или избързваше с четвърт.

Не, вече няма сили.

След Молде.

Бяха хит, но стига вече.

Имаше си други проекти.

Много при това.

В края на краищата е Курт Ванг.

Застана пред огледалото в коридора, след като Нина и португалецът се изнизаха в кухнята, ръка за ръка, за пореден път, а тя се кикотеше долепила устни до бузата му. Огледа се, поклати глава и уви шала около врата си. Шибана работа! Навън се усещаше вечерният студ, но не понасяше миризмата тук. Изгорен хероин върху станиол. Не, по дяволите, първия път едва не повърна, когато португалецът приближи запалката към кафявата бучка върху фолиото.

Мамка му.

Запали цигара, сега вече беше твърдо решен. Не издържаше повече. Нямаше сили, по дяволите. Много му здраве на гласа. И на любовта. Ще мине, нали? Продължаваше пет години. Значи е време скоро да отшуми. Да свърши репетицията и ще се обади на Мюле. Ще възобновят триото. Ако му вдигне, разбира се. Не се е обаждал от пет месеца. Разбираемо е.

Нина. Нина. Нина.

Приятелят му изхвърча от репетиционната зала с пяна на уста.

По дяволите, колко е студено. И тъмно. Не трябва ли вече да е пролет? Саксофонистът придърпа ръкавите на пуловера си върху пръстите и хвърли цигарата на асфалта. Тогава незнайно откъде пред погледа му се изпречи силует.

— Извинете, вие ли сте Курт Ванг?

Пред него стоеше млад мъж на неговата възраст, лицето му бе скрито в широката качулка на шубата му.

— Да.

Курт Ванг извади пакет цигари от якето си, за да запали отново.

Този тип откъде знае името му?

Да не би да е почитател?

Усмихна се и усети лека топлина, макар отдавна да се бе зарекъл да не се вълнува от подобни неща.

Музиката преди всичко.

— Къде ви е саксофонът? — Мъжът го погледна от качулката си с любопитство.

— Защо питате? — усмихна се Курт.

Почитател, очевидно. Не бива да се ласкае, но точно сега му стана приятно. Да го разпознават. На улицата. Значи все пак е направил нещо, както трябва. Не, дявол да го вземе, възвърна си предишната решителност.

Стига толкова.

— Горе е, в репетиционната — смотолеви най-сетне, все още усмихнат. — Автограф ли искате? Съжалявам, в момента съм малко зает, така че ако…

— Няма проблеми. Аз имам, можем да използваме него — отвърнаха очите под качулката.

— Моля?

Не успя да продължи. Изведнъж Курт усети нещо мокро на лицето си.

— Не го приемай лично — за няколко секунди гласът се бе отдалечил на мили разстояние.

Какво, по дяволите…

Курт виждаше ясно цигарата си, но тя не бе в ръката му. Имаше крила и се стрелна към четвъртия етаж. Без да спира да дими, почука на прозореца и я пуснаха в кухнята, където се сля със станиола и се превърна в лула-оригами, наподобяваща колибри насред дърво, пълно с мед и шкурки. После започна да пее с цяло гърло. И устни, говорещи португалски.

2

17

Мунк се събуди от телефонен звън. Не знаеше къде се намира. За момент си помисли, че е в старата къща в „Рьоа“, но това беше само сън, бързо го разбра. Бе заспал с дрехите на дивана вкъщи. Беше останал до късно в участъка, нямаше сили да се добере до леглото. Часовникът над кухненския плот показваше шест и петнайсет. Колко часа бе спал? Три? Телефонът утихна и после пак зазвъня. На дисплея пишеше Анете Голи. Мунк седна на дивана, още в полусън, и натисна зеления бутон.

— Буден ли си?

— Горе-долу — прокашля се той.

Протегна се за цигарите на масата, но си спомни какво си бе обещал.

Да се помъчи да не пуши преди закуска.

Примири се, че няма да ги откаже, но поне щеше да се опита да ги ограничи.

— Говорих с Волфганг Ритер. Ще ви приеме днес, за предпочитане възможно най-рано.

Анете Голи звучеше, сякаш отдавна се е събудила.

— Хубаво. — Мунк разтърка очи, за да се разсъни.

— Обадих се на Миа, готова е. Впрочем, получих отговор от Микелсон.

— И?

— Разполагаме с колкото хора поискаме. Всъщност ми се стори необичайно ентусиазиран да ни предостави всичко необходимо.

— Супер. — Мунк бавно се връщаше към действителността. — Изпрати на Къри необходимите му полицаи. Нека преобърнат целия блок. Да чукат на всички врати. КРИПОС са направили няколко кръгчета, знам, но искам да говорим с всички наново. Става ли?

— Готово, шефе — подчини се Голи. — О да, Лилиан Лун иска пак да разговаря с теб. Ще ѝ се обадиш ли?

— Добре. В участъка ли си?

— Да, не се прибрах снощи.

— Идвам след малко. — Мунк затвори.

Пълничкият следовател протегна ръце към тавана. Диванът беше твърд. Целият се беше схванал. А и не беше в особено добра форма. Трябваше да се опита да стигне до леглото. Направил бе типичната грешка на начинаещия. Нов случай, работи денонощно, забравя да спи, да яде — би следвало да е разбрал, че подобно разследване рядко е спринт, почти винаги — маратон.

Взе си душ, без да бърза, и тъкмо си облече чисти дрехи, телефонът му пак зазвъня. С изненада видя кой го търси.

Мириам?

Отново го налегна спонтанната бащинска тревога. Неясният ужас някъде в душата му не искаше да си отиде.

Толкова рано?

Да не би да се е случило нещо?

— Здравей, Мириам — приветливо я поздрави Мунк. — Станала ли си вече? Как си?

Търпеливо изчака отговора. Мириам се нуждаеше от време да артикулира думите, да ги оформи правилно в устата си.

— Д… добре съм, татко. А т… ти?

— Чудесно. — Той се протегна да си вземе цигара, налагаше се все пак да се вкопчи в нещо.

Толкова се гордееше с нея и беше болезнено да я чува в това състояние. Така смело се бореше срещу пораженията. Типично за нея — упорито момиче, няма да признае колко ѝ е тежко. Освен това бе прекрасно да чуе отново обръщението татко от нея. Много години враждуваха, тя почти не му говореше. При редките им срещи в очите ѝ кипеше омраза. Положението бе толкова зле, че се бе зарекла да не му позволява да вижда внучката си. Този период бе отминал. Слава богу. Това безкрайно го радваше. Но да я чува как се мъчи… Трябва да се стегне.

— Успя ли да потренираш вчера?

— Ф… физиотерапевтът… дойде. Според мен се получи х… хубава тренировка. Тр… трудничко ми е с ръцете, но краката доста са у… укрепнали.

— Прекрасно! — възкликна Мунк. — Страхотно, Мириам! Много се радвам да го чуя! Там ли е Марион?

— С… спи — заекна дъщеря му.

Ясно разбираше колко усилия ѝ коства да говори. Щеше да е по-добре да затвори и да си почива, но очевидно нещо ѝ тежеше, затова я остави да продължи.

— Каза, че си щял да ѝ купиш к… кон.

— Да, обещах ѝ кон за куклата — обясни бързо Мунк.

— Не бива да я глезиш толкова. О… опитвам се да я възпитам да не е… да не е…

— Извинявай — прекъсна я той, за да ѝ спести усилията.

— В… важно е.

— Разбира се, Мириам. Ще бъда по-непреклонен. Просто… както знаеш, не мога да ѝ отказвам.

Мириам се засмя тихо. Ледът се разтопи. Мунк се усмихна, палейки цигара.

— Д… добре — продължи тя. — Н… но не затова ти се обаждам.

— Аха?

Мунк получи още едно обаждане. Лудвиг Грьонли. За щастие имаше начин да го откаже, без да прекрати текущия разговор. Той беше от старата школа и не си бе купил смартфон, но накрая му навряха насила един в ръцете.

— Р… реших да се омъжа — спокойно съобщи Мириам.

— Моля?

— Ще се омъжа — повтори по-отчетливо дъщеря му. — През лятото.

— Така ли? Толкова ли е…?

Мириам беше сгодена за лекар от Санефюр, бащата на внучката му Марион. Погледнато отстрани, се разбираха добре — Мунк не можеше да каже повече, не познаваше добре момчето. В момента бяха разделени, а Марион прекарваше една седмица с майка си, една — с баща си. Мунк не беше съгласен, не искаше да се налага момиченцето да живее на две места, но внучката му не възразяваше.

— Ох, дядо, сега всички имат по две къщи, не знаеш ли?

Шестгодишна многознайка, естествено, досущ като майка си.

— Не, не знаех, Марион.

— Обичайно явление, дядо. Така човек има по два рождени дни и получава двойно повече подаръци за Коледа. Кралят го е решил.

— Виж ти! Много е добър този крал.

— Да, нали? Той живее в двореца и когато знамето е вдигнато, всички знаят, че си е вкъщи, а не на вилата.

— Така ли? Колко хитро!

— Кралят е умен. Не работи, само маха на хората от балкона. Дядо, ще ми купиш ли кон?

— Кон ли? Къде ще го държиш този кон?

— Не за мен, дядо! За барбито ми — бива ли да има костюм за езда, а пък да няма кон?! Бива ли?!

— Не, разбира се, не ще и дума.

— Н… не ти искам позволение, татко. Само те уведомявам.

Въпреки животозастрашаващото си състояние дъщеря му си беше все същата. Не допускаше никой да ѝ се меси.

— Естествено — прокашля се Мунк. — И кой е…?

— Т… това възнамерявах да ти съобщя. И… искам да се запознаете. Казва се Зиги и съм много щастлива с него — довери му тя, останала почти без дъх.

— Поздравления, Мириам. Радвам се за теб.

— Наистина ли?

— Естествено. Ще носиш ли бяла рокля? Ще ми позволиш ли да те заведа до олтара?

Дъщеря му изхихика лекичко.

— Щ… ще видим. М… мислехме да е тук, в градината.

— Ще дойда, където и да е, Мириам.

По линията се въдвори тишина.

— Благодаря ти, татко. О… оценявам жеста ти — запъна се най-накрая тя.

— Почини си сега.

— Добре.

— Ще се радвам да ми представиш този Зиги. Ще дойда при първа възможност. В момента съм малко зает, но до няколко дни ще намеря време. Става ли?

— Благодаря.

— Почивай си сега. Ще се видим скоро.

— Добре, татко. Ч… чао засега.

— Чао, Мириам.

Мунк едва затвори и телефонът пак зазвъня.

— Вкъщи ли си?

— Да.

— Ще ме закараш ли?

— С удоволствие. Идваш ли?

— До десет минути — уточни Миа и затвори.

18

Трийсет и шест годишната Саманта Берг сънува как се омъжва. Беше фантастично, изпита толкова силно удовлетворение, че когато се събуди у дома си и все така сама, се изкуши да вземе още едно сънотворно. Да затвори очи. Да се плъзне под топлата завивка. Да се завърне там. На плажа с бял пясък.

Господи, всичко беше съвършено. Точно както си го бе представяла. Босонога на пясъка. Бяла рокля. Воалът се развява на вятъра. Тиха музика. Арка от цветя като в американските филми. А под арката стои той. Принцът. Саманта не беше съвсем сигурна кой е този път, но напомняше леко на Брад Пит. Естествено, много по-млад, издокаран от глава до пети, сияещите му сини очи я очакваха там, отпред. Държеше пръстен в ръката си. Ах, как я наблюдаваха гостите — с възхищение и завист. Нейното семейство и приятели — от едната страна. Неговите близки — от другата. Лайла Бекевог също присъстваше, отвратителен човек, стара училищна приятелка — непрестанно качваше във фейсбук снимки от идиличния си семеен живот и при всяка среща ѝ го натякваше:

— Още ли си сама, Саманта? Горката! Сигурно е ужасно! Винаги си желала мъж и деца. Е, имаш си котка.

Другите ѝ приятелки не бяха толкова зли, но и в техните очи се четеше същото.

Състрадание. Съжаляваха я.

Ах, защо не идваше нейният ред? Не искаше много от живота.

Свещеникът, възрастен човек, приличаше на дядо ѝ: с басов глас, дълга бяла брада и усмивка, пренасяща те във вечността.

Саманта, вземаш ли този мъж? Обещаваш ли да го обичаш вечно, в добро и зло, докато смъртта ви раздели?

Искаше ѝ се да изкрещи отговора: Да, да, да! Но, естествено, се въздържа, само леко поруменя и внимателно произнесе да, както подобава на млада дама. Запърха съблазнително с ресници, докато той поставяше диамантения пръстен на изящния ѝ пръст. Притвори очи, когато се наведе да я целуне насред свежия бриз. Ах, беше прекрасно. По тялото ѝ се разнесе топлина от крепката му прегръдка, от устните му, долепени до нейните.

Саманта отвори аптечката в банята, за да извади шишенцето с приспивателни, но лъхащият от плочките хлад, леденостуденият под, под краката ѝ я събуди, сънят се изпари, нямаше да се върне в него, колкото и да се опитваше, затова върна шишенцето в аптечката и се затътри към кухнята да си приготви закуска, както правеше обикновено.

Скучна ли е?

Затова ли никой не я иска?

Вярно, всеки ден правеше едно и също, но толкова ли е лошо? Обичаше рутината. Така е по-лесно да се преживее денят — ако имаш план. Часовникът звъни в седем и половина и тя става. Отива в кухнята и пуска радиото. Приготвя закуска — най-често препечена филийка за нея и риба тон за Ребека, котката. После взема душ, а след това, щом се подсуши хубаво навсякъде, отива в спалнята да се облече. Не прекалено шикозно, но все пак прилично. Продава роклите, а не се омъжва, така че трябва да се слива с фона. Не да изпъква, все едно иска да заслепи клиентките, но въпреки това да излъчва вкус и елегантност. Разбира се, не беше лека задача с наличния малък бюджет, но някак си се справяше. Не се бяха оплаквали от работното ѝ облекло, а мина вече… да, доста време и това бе добър знак за нея.

Булчински рокли „АС“ на улица „Принсенсгате“.

Там работеше.

Последния път, когато излезе с приятелките, ги чу да си шушукат. Лайла Бекевог се бе привела леко напред, с отвратителната си усмивка. Саманта тъкмо носеше напитките от бара.

— Работи в булчински салон, но няма за кого да се омъжи. Каква ирония на съдбата!

— Вярно ли е, че е в затвора?

— Някогашният ѝ годеник.

— Господи, какъв малшанс!

Саманта Берг излезе от метрото на площад „Ярнбанторге“ и се почуди дали пак да не отвори профила си в сайта за запознанства „Мьотепласен“. Пробвала бе „Тиндър“, но явно не беше за нея. Нямаше много съвпадения, а онези, които ѝ отговориха, да си кажем правичката, се интересуваха само от едно.

Неудачница.

Навярно е такава.

Саманта пъхна ключа в ключалката и изключи алармата. Намираше се в свят от булчински рокли. Наистина обичаше работата си. Все едно какво мислят приятелките ѝ. Харесваше ѝ да се разхожда по цял ден из елегантните помещения, заобиколена от безброй красиви рокли. Какво, като още не ѝ е дошъл редът? Без съмнение ще дойде. Стига само да има търпение.

Сигурно трябва да качи нови снимки. Направи си няколко в парка „Фрогнер“, докато разхождаше Ребека — на тях не беше в цял ръст и изглеждаше чудесно. Не бива да се предава. Който се предаде, е изгубил. Най-хубавото на дъждовния ден е да знаеш, че слънцето не спира да грее зад облаците. Не е ли така?

Усмихна се, закачи си палтото в задната стаичка и се върна в бутика тъкмо когато се разнесе звънът на камбанката над вратата. Първата клиентка за деня. Напред пристъпи младо русокосо момиче със зелен каскет. Поредната бъдеща булка. Саманта се зарадва само при мисълта за предстоящата сватба.

— Здравейте! С какво мога да ви помогна?

Момичето я изгледа неспокойно изпод козирката на каскета.

— Бих искала да си купя… сватбена рокля.

— Дошли сте на правилното място. Имате ли нещо конкретно предвид?

Клиентката стоеше насред салона леко озадачена.

Винаги ставаше така. При този невероятно богат избор. Не е лесно, естествено. И тя щеше да се затрудни.

— До около десет хиляди — обяви момичето.

Саманта отново се усмихна. Рядко започваха с цената, но беше разбираемо. Неведнъж бе виждала клиентка да се отправя обратно към пробната с наведена глава и разочаровано изражение, след като е чула колко всъщност струва мечтаната рокля, в която се е влюбила.

— За много модели е достатъчно. Мислили ли сте за нещо по-специално? Класически дизайн? Или по-модерен. Получихме няколко нови рокли от „Роса Клара“ — лично аз ги намирам фантастични. Традиционни са, но и интересни, изключително изчистени. Винаги съм го твърдяла и заставам зад думите си: най-красивите булчински рокли идват от Испания. Какво ще кажете за нещо такова?

Саманта заведе момичето до роклите на „Роса Клара“ и свали една от закачалката.

— Тази ми допада особено. Роклята е…

— Да, чудесна е. Вземам я.

Момичето със зелен каскет кимна и се загледа през прозореца.

Какво ѝ има на косата?

Изглежда странно.

— Моля? Не искате ли да я пробвате?

— Не, не е необходимо.

Перука ли носи?

— Сигурна ли сте? Все пак е важно да…

— Вземам я — повтори момичето. — Колко струва?

— Осем хиляди и четиристотин, освен това таксуваме хиляда и шестстотин за шивачката. Сигурно ви се струва множко, но нали главното е да ви стои, както трябва, на важния ден?

— Вземам я.

— Ясно — прокашля се Саманта. — Изглежда вашият размер. Разбира се, най-добре е да я пробвате. Пробните са там в дъното. С удоволствие ще ви помогна.

— Колко казахте?

Момичето с перуката вече стоеше на касата.

— Осем хиляди и четиристотин, но както споменах…

— Приемате ли кеш?

— Моля?

— В брой?

Момичето погледна право в нея. В салона Саманта бе виждала различни очи — очи, искрящи от радост и очакване — но никога не се бе натъквала на подобен поглед. Младата жена сякаш изпитваше страх.

— Да… да я сложа ли в торбичка така, както си е?

— Да, добре.

Момичето пъхна ръка в чантата си. Извади я, стиснала плик с банкноти. Преброи парите с треперещи пръсти и ги остави на щанда.

— Да я запиша ли на името ви?

— Не — отвърна момичето.

— В случай че…

— Няма проблеми. — Младата жена пое големия бял плик.

— Елате, ако има нещо. С удоволствие ще я стесним или отпуснем.

Замълча, защото говореше на себе си. Момичето със зеления каскет вече бе излязло от бутика.

Саманта поклати глава, влезе в задната стаичка и си наля чаша кафе.

Дали да не се заеме? Сега?

Да си направи нов профил?

Не ѝ беше позволено, в това отношение бяха стриктни. Не биваше да стои на телефона или компютъра през работно време, но нали току-що бе продала рокля?

Беше едва десет и петнайсет.

„Роса Клара“. Преди да измине и час.

Дявол да го вземе, нищо не могат да ѝ кажат.

Саманта си извади телефона от чантата, върна се на щанда, подсмихна се и се замисли как да се представи този път.

19

Психиатричната клиника „Блакста“ се помещаваше в монументална жълта сграда на половин час с кола от града. Намираше се сред парк с дървета и голямо езеро. Много отдавна, в предишния си живот, веднъж Миа седеше в ресторант „Лори“ и дочу разговор на съседната маса:

— Защо най-хубавият изглед винаги е за лудите? Където и да отидеш из страната, е все същото. Берген. Тронхайм. Тук, в Осло. Първокласни имения. Нали на тях им е все едно? Откачалки. Да ги затворят. За тях няма значение къде се намират. Помисли само какво ще направим с тези терени!

Миа слезе от колата и следвайки началника си към голямата, импозантна сграда, не можеше да не се съгласи с тази констатация. Разположението на психиатрията „Блакста“ бе достойно за коронована особа.

— Тук е главен лекар, в Осло има частен кабинет.

Мунк хвърли угарката от поредната цигара, Миа бръкна в джоба си за драже.

— Не е толкова необичайно, нали?

— Вероятно си права — измънка той.

— Била е пациентка тук, така ли? — попита Миа, докато се приближаваха към великолепната сграда.

— Не, доколкото разбрах — отвърна той. — Била му е частна пациентка. Как мислиш, печелят ли пари тези хора?

— В смисъл?

— Държавата му плаща, директор е на такава клиника и отгоре на всичко има частен кабинет! Законно ли е? Тоест очевидно е законно, но при все това…

Мунк поклати глава и извади нова цигара от палтото си. Докато вървяха по пътеката, се отказа и я прибра в джоба си. Отвори им санитарка със стегната конска опашка и къс, дебел врат.

Миа си представяше класически немски психиатър — висок, с брада, очила, туидено сако и лула, ала Волфганг Ритер не отговаряше на името си. Мъжът насреща ѝ беше тънък като вейка, женствен и говореше толкова тихо, че ѝ се наложи да се приближи, за да го чува. Носеше кафяво, навярно трийсетгодишно поло, а останалото му облекло, както и цялата обстановка, говореше за човек, зает повече с духовното, отколкото с вида на нещата наоколо.

На единия перваз лава лампа пускаше розови балончета, а часовникът на стената носеше отпечатъка на седемдесетте. Нищо друго не извикваше представата за Доктор ЛСД, както го наричаха.

— Трагедия, същинска трагедия — прошепна Ритер. — Вивиан беше принцеса. Наистина неповторима.

— Съболезнования — обади се Мунк.

— Майка ѝ сигурно скърби? — Психиатърът побутна нагоре металната рамка на очилата си.

Странна забележка, но Миа не ѝ обърна внимание.

— Простете ми, задето започвам направо, но имаме много работа — поде тя. — Каква всъщност е диагнозата на Вивиан?

— Диагнози, болест, нормалност — кое какво е? — облегна се назад Ритер. — Не сме ли хора на първо място? Някои от нас са по-обременени от други, но трябва ли да слагаме етикети?

Мунк изгледа странично Миа и тя разбра намека му. Ритер явно живееше в друг свят.

— Зелдокс и золоф. — Мунк измъкна от джоба си бележка. — Сигурно не ги е вземала без причина. Вие ли ги препоръчахте?

Плъзна хартийката по разхвърляното бюро. Ритер си намести очилата и я погледна набързо, сви рамене и отново се отпусна на стола.

— Всички се нуждаем от малко помощ. Не е ли така? Диабетиците приемат инсулин. Децата дъвчат флуор на таблетки. Природата не ни го е дала.

— Разбирате ни погрешно — отбеляза спокойно Миа. — Не съдим. Само се опитваме да си изградим представа коя е била Вивиан. Двайсет и две годишно момиче едва ли приема тежки лекарства просто за удоволствие, нали?

Волфганг Ритер помълча за момент, наблюдавайки ги иззад стъклата на очилата си.

— Вивиан Берг страдаше от така нареченото дисоциативно разстройство на идентичността — обясни накрая той. — Отгледана е от майка, която не е успявала да се грижи за нея. Започнало е още докато била малка — душата ѝ е изпитвала потребност да потъне в чуждо съзнание, защото ѝ е било трудно да приеме действителността. Това ли имахте предвид? Това ли искахте да чуете?

Едва забележимо поклати глава и погледна надменно Миа.

Разбирам си от работата, ако се съмняваш.

— Дисоциативно… — повтори Мунк.

— Разстройство на идентичността — подсказа Ритер. — Често го бъркат с шизофрения, поради което много пациенти не получават адекватно лечение. Но не и в този случай, естествено. Позволявам си да твърдя, че знам какво правя. Вивиан се подобряваше все повече. Почти при всяка консултация беше по-добре. Не успя да разбере какво е да си напълно здрав и това, разбира се, е трагично.

— Тук ли е била настанена? — осведоми се Мунк.

— Не, не в „Блакста“. Беше моя частна пациентка.

— От раздвоение на личността ли е страдала?

— Да, затова редовно объркват диагнозите — потвърди Ритер. — Разстройствата си приличат много. Симптомите често са сходни. Нарушен контрол върху импулсите, емоционална нестабилност, самоосакатяване, дереализация.

— Дереа…

— Загуба на способността за оценка на действителността — усмихна се Ритер.

Мунк погледна колежката си.

— Имала е проблеми с възприемането на действително случващото се край нея.

— Точно така — потвърди психиатърът. — Това, естествено, затруднява приспособяването към света. Работа, приятели, семейство.

— Значи се е смятала за някой друг — поиска да уточни Миа.

Ритер отново потвърди.

— За кого?

За момент психиатърът се поколеба.

— Вижте, знам, че имате достъп до досието ѝ, но ми се струва някак… — Свали си очилата. — … някак нередно, разбирате ли?

— Следователно предпочитате да пратим някого да вземе информацията от компютъра ви?

Миа се разкая за резкия си тон, но беше уморена, а и нямаше време за подобни игрички.

— Не, естествено. Обаче…

— Разбираме ви — обади се Мунк. — Ще ни бъде обаче от огромна помощ, затова ако бихте могли…

— Възрастен мъж — промърмори Ритер.

— Какво?

— От време на време Вивиан си въобразяваше, че е възрастен мъж.

— Защо мъж? — полюбопитства Мунк.

— Кой знае? — сви рамене психиатърът.

В помещението се възцари тишина.

— Имала е нужда от човек, по-силен от нея в нейните представи — предположи накрая Миа.

Психиатърът реагира, не бе очаквал подобен отговор.

— Това е възможна хипотеза — отбеляза той, захапвайки дръжката на очилата. — Приема се, че дисоциативните феномени възникват като защитна реакция или по време на, или по-често след травматични преживявания. За най-важен етиологичен фактор се смята сериозно и продължително сексуално или физическо посегателство. На колкото по-ранна възраст е претърпяно, толкова по-тежки са симптомите.

— Следователно Вивиан е била жертва на насилие?

— Не казах това — промърмори Ритер.

— Тогава защо се е разболяла от това…

Мунк се обърна към Миа.

— Дисоциативно разстройство на идентичността — натърти тя.

Ритер я предизвикваше ужасно, щеше ѝ се да не се държи толкова детински, да се съгласи с него, но нещо в присвитите му очи я подтикваше да продължава.

— Не е била обект на насилие. Получила го е по асоциативен път — лаконично отбеляза Миа.

— Тоест? — озадачи се Мунк.

— Раймон Грегер — продължи тя.

— Той ли е причината? — обърка се Мунк.

— Доведеният брат на Каролине Берг ѝ е сторил нещо и тя е въвлякла дъщеря си, готова съм да се обзаложила. Често се случва, нали, докторе? Самотна майка и дъщеря ѝ. Проблемни роли. Родителят, чийто дълг е да се грижи за теб, не си върши работата.

Дори да бе впечатлен, Ритер не го показа, но тя забеляза промяната в тона му.

— Не, не е била обект на насилие — прокашля се психиатърът, — обаче е израснала в несигурна среда и е имала чувството, че е. Случва се по-често, отколкото мислим. Малките деца идеализират родителите си в неизразима степен. Лишено от грижи, крехкото съзнание търси къде да се скрие, за да се почувства защитено. Както често подчертавам, това е причината да не вярвам в бог. Ако такъв съществуваше, най-вероятно щеше да създаде вид, чиито малки не се нуждаят от помощ в продължение на двайсетина години, преди да започнат да се справят сами и чиито представители не са така уязвими, не смятате ли? Хората сме слаби животни, не сте ли съгласни?

— Значи се крием в собствения си ум? — обобщи Мунк.

— Крием се, потъваме, търсим помощ — усмихна се Ритер.

— Но — обади се отново полицаят, — ако е била тежко болна, защо не е била приета за лечение?

— Обсъждали сме го, естествено, обаче балетът беше важен за нея. Докато идваше при мен, заболяването ѝ бе под контрол.

— Подобрявала се е.

— Определено. Медикаментите помагаха донякъде, но основното бе разстоянието.

— Разстоянието ли? — учуди се Мунк, но едва задал въпроса, сам се досети за отговора. — От майка ѝ?

— Да — потвърди Ритер. — Физическото отстояние от проблема, естествено, не решава всичко, но е от по-голямо значение, отколкото човек вероятно си мисли.

— Знаела ли е? — намеси се Миа.

— Моля?

— Вивиан. Когато е дошла. Знаела ли е за заболяването си.

— Отчасти — отвърна психиатърът. — Дойде да потърси помощ за симптомите. Обикновено се започва оттам.

— Какви бяха те?

— На първо място хранителни разстройства, но те не са рядкост при нейната професия, затова ми отне време да разбера за какво всъщност се касае.

Миа долови в тона му гордост.

— Лекувате ли много хора със същия проблем?

— За жалост не бих могъл да говоря за други пациенти — усмихна се Ритер, отново присвивайки леко очи.

— Нямах предвид конкретни имена, само…

— Казах ви: издаденият ви документ ви дава достъп само до досието на Вивиан.

— Често ли говореше за майка си? — осведоми се Мунк.

— В началото не, но малко по малко заговори за нея. Налагаше се да я обсъдим. За нея определено беше болезнено. На този свят обичаше най-много майка си. Тежко е, разбирате. Да видиш как най-любимият ти човек ти е навредил в най-голяма степен.

— Споменавала ли е Раймон Грегер?

— О, да. Няколко пъти.

— Как се изказваше за него?

— Ами гневеше се, беше отчаяна. Все пак знаеше разказаното от майка ѝ. Говорехме и за убийство.

— За убийство ли?

— Да, разбира се — препоръчвам го на всичките си пациенти.

— В какъв смисъл? — Мунк бързо погледна Миа.

— Не буквално, то се знае. — Психиатърът си свали очилата с усмивка. — Но това е важна част от терапията ми.

— Убийството?

Ритер се засмя.

— Не е ли чудесен начин да се избавим от неусмиримото животно в нас? С този метод имам огромен успех, ако ми позволите да се похваля.

— И как се извършват ли? — полюбопитства Мунк.

— Убийствата ли?

— Да.

Психиатърът отново се подсмихна.

— Хм, различно. Понякога ги разиграваме, друг път пациентите ги описват. Някои ги рисуват. Зависи какво е най-подходящо за всеки пациент.

— А какво правеше Вивиан? — поинтересува се Миа.

За момент той замълча.

— Не стигнахме дотам, но предстоеше. Планираше да го изтанцува.

— Убийство… в танц? — сбърчи нос началникът на отдела.

— Не сте я виждали да танцува, нали?

— Не — призна Мунк.

— А вие виждали ли сте я? — върна му въпроса Миа.

— О, да, много пъти. Беше… как да се изразя? Нещо изключително специално. Великолепна. Смъртта ѝ несъмнено е загуба за света. Щеше да стигне далеч. Да я видиш на сцената беше… беше неописуемо.

Мунк отново изгледа Миа и тя го разбра.

От известно време телефонът на масата вибрираше. Ритер си сложи очилата и го погледна.

— Прощавайте, но се налага да приключим. Някои мои пациенти не могат да чакат, ако ме разбирате.

— Благодаря ви за помощта дотук — надигна се Мунк. — Ще ни изпратите всички документи, нали?

— Секретарката ми ще се погрижи — здрависа се с двамата психиатърът. — Обадете ѝ се, ако ви е необходимо още нещо.

— Какво мислиш? — попита началникът на отдел „Убийства“, когато вече бяха на паркинга.

— Нещата започват да си идват на мястото. — Миа извади поредното драже от джоба си.

Мунк запали цигара. Отново заръмя: пролетта не се решаваше да настъпи в Осло.

— Ами Раймон Грегер?

— Трябва да го намерим — кимна полицайката.

— Съгласен съм. Ще се обадя в Ларвик и ще ги помоля да мобилизират повечко хора. Гладна ли си?

— Бих хапнала.

— Добре. На мен ми е трудно да мисля на празен стомах. Какво ще кажеш за един бургер?

— Може би нещо по-здравословно.

— Видял я е да танцува.

— Вярно.

— И ти ли имаш същото усещане?

— Да. Дали да не му изпратим опашка?

— Нека го обмислим. — Мунк тръгна пред нея към колата и тогава телефонът му зазвъня.

Разбра по изражението му.

Още преди да затвори.

— Къде?

— Хотел в стария град.

— Има ли връзка? — рязко дръпна вратата на колата Миа. Мунк не отговори. Само кимна с мрачен поглед и бързо се настани зад волана.

20

Хотел „Лунберг“ се намираше в края на странична уличка в стария град, досами железопътните релси, но трудно можеше да се нарече хотел. От стария надпис светеше само неоновото „О“, а ръкописната бележка на вратата — „само в брой“ — даваше представа за обичайните посетители на порутеното свърталище. Надошлите патрули бяха преградили тясната уличка, а Миа видя и прииждащи представители на медиите. Стълпотворение от нетърпеливи мравки се тълпеше зад загражденията, когато с Мунк влязоха през ръждясалата врата. В овехтялото фоайе ги посрещна леко притеснена Анете Голи.

— Знаем ли кой е? — поинтересува се началникът на отдела, разкопчавайки палтото си.

— Според документите се казва Курт Ванг — отвърна Анете. — Бил джаз музикант, но в момента го проверяваме.

— Кой го е намерил? — полюбопитства Миа.

— Рецепционистът. — Голи посочи с глава задната стаичка, където се очертаваше силуетът на възрастен мъж, стиснал чаша кафе с треперещи пръсти.

— Много ли са гостите на хотела?

— Не. Някакъв наркоман в стая номер три и млада босненка в стая номер пет; отрича да е проститутка.

— Още ли са тук? — попита Мунк.

— Засега държим и двамата в стаите им — кимна Анете.

— Колко са стаите в хотела? — осведоми се Миа.

— Десет. Нашият човек е в номер девет — прокурорката ги поведе по коридора.

Посрещна ги криминалист, поздрави ги безмълвно и им раздаде по чифт сини латексови ръкавици.

— А за краката? — посочи обувките си Мунк.

— Излишно е — промърмори той и се изгуби.

Застанаха на прага и схванаха какво има предвид. Подът отдавна не бе в първа младост, а отпечатък от обувка върху полуизгнилия килим едва ли би имал особено значение.

— Ще ни дадете ли минутка? — помоли Анете.

Тримата криминалисти в помещението излязоха в коридора.

— По дяволите — изруга Мунк, след като прекрачиха прага и погледът им попадна на трупа върху леглото.

— Същият фотоапарат — отбеляза Голи и посочи камерата, поставена на статив. — „Никон“ F300. Според теб означава ли нещо?

Въпросът бе отправен към Миа, но тя не слушаше. Отдавна не бе стъпвала на местопрестъпление. Беше забравила това чувство. През последните години се криеше зад снимките. Използваше ги като щит, но сега бе различно. Усети как се промъква в нея.

Мракът.

— Телефонът на масата там — прозвуча отдалече гласът на Анете. — Негов е, настроил го е да повтаря една и съща песен от Спотифай. Това е привлякло вниманието на рецепциониста. Очевидно стените са тънки.

— Коя е песента? — чу се и Мунк, приглушено, сякаш обгърнат в мъгла.

— Джон Колтрейн. My Favorite Things.

Миа се съвзе. Бръкна в джоба на якето си за обичайното драже. Използваше го за отклоняване на вниманието. Един психолог я бе научил на този трик. Вкусът на сол върху езика. Пази те. Представлява нещо добро. Нещо хубаво. Усещаш ли, Миа? Успяваш ли да го почувстваш?

— My Favorite Things? — повтори Мунк.

— Да — потвърди Анете. — Означава ли нещо?

— Естествено — прокашля се Миа. — Всичко, което прави, има някакво значение. Нищо не е случайно.

— Значи надписът там е отсега?

Голи посочи надпис с черен маркер над леглото върху тапета на цветя.

WHATCH WHAT I CAN DO.

Виж какво мога.

— Несъмнено — окопити се Миа Крюгер.

Отначало хвърли само бегъл поглед към леглото в ужас какво ще ѝ причини гледката, но сега се вторачи в безжизненото тяло.

Млад мъж.

На двайсет и четири — двайсет и пет години.

До него имаше саксофон.

Все още беше с обувки.

И с яке.

Очите му бяха отворени.

В погледа му се четеше уплаха.

Беше стиснал юмруци.

Все едно е искал да се защити, но не е могъл.

— Какво означава според теб? — промърмори Анете. — Надписът.

— От „Бамби“ е — обясни Миа и пристъпи към фотоапарата на триножника, обърнат към посинялото тяло на момчето върху леглото.

— Откъде? — колебливо попита Мунк.

— „Бамби“ — Миа прилепи око към обектива. — Реплика на зайчето. Когато се пързаля по леда.

— Но не може ли…

Гласът на Мунк заглъхна.

Същото чувство я бе връхлетяло и в лабораторията, но тогава успя да го отблъсне. Число, издраскано върху лещата. Защо да не е съвпадение? Било си е там и преди. Стъклото е старо и похабено. Не е задължително да означава нещо.

Тя извади още един бонбон, а погледът ѝ откри каквото търсеше, но предпочиташе да не го вижда.

Ново число.

Седем.

— Същите ранички около устата — чу се в далечината гласът на Мунк, а той посочи с посинял пръст. — Проверихте ли на гърдите? Има ли белег от убождане?

— Реших да изчакаме патолозите. — Анете отново се бе изгубила в мъглата. — Идват насам. Току-що говорих с Лун.

— Още едно число — промълви, окопитвайки се, Миа.

Двамата следователи погледнаха към нея.

— На обектива ли? — приближи се Мунк.

Миа кимна.

— Дявол да го вземе — изруга началникът на отдела иззад апарата. — Седем… четири… седем. Какво, за бога, означава това? Как мислиш, Миа?

Мръсният под се разлюля, сля се с повехналите цветя на тапетите и ѝ се зави свят.

— Не мога да кажа със сигурност — прехапа устни тя.

— Добре ли си?

— Моля?

И двамата се вторачиха в нея. Странните им очи я гледаха в здрача.

— Трябва да помисля. — Тя тръгна към вратата. — Ще поемете ли рецепциониста?

— Какво? Да, да, разбира се. Тръгваш ли?

— Имам нужда да подредя мислите си — измърмори Миа, сваляйки ръкавиците си.

— Направи каквото е необходимо — посъветва я Мунк.

Сбърчи вежди и се върна при момчето на леглото.

— Значи, телефонът е свирел непрекъснато тази песен?

— Да — кимна Голи.

— Ще се обадя — измърмори Миа и се запъти към свежия въздух навън.

21

— Как ще ги уведомим? — попита Анете, след като Миа излезе.

— Кого? Пресата ли?

Единият криминалист надникна в стаята, но Мунк го помоли да почака.

— Да. Първата жертва беше едно, но две убийства е съвсем друго. Длъжни сме да го разгласим.

— Назначи пресконференция — въздъхна началникът ѝ. — Но няма да споменаваме нищо за възможна връзка. Още не. В името на разследването дрън-дрън — добра си в тези увъртания.

— Ами Микелсон? — вметна Голи.

— Да не би да те е погнал?

— Познай — изстена Анете, а телефонът за пореден път започна да вибрира от джоба ѝ. — Обичайното. Дали според нас става въпрос за сериен убиец. Готов ли е Мунк да се включи толкова скоро. Наред ли е Миа от психична гледна точка.

— Пак ли? Кога ще престане?

— Постъпила е в клиника, нали знаеш? — тихичко припомни Анете. — За отрезвяване.

— Знам, че се чувства по-добро и изглежда напълно здрава. Отрезвяване ли?

— Лежала е във „Виткоф“ на брега в Ярен — продължи тя. — Постъпила е след Нова година и е останала един месец.

— Е, и? Добре. Какво от това?

Обзе го раздразнение. Все същото. Микелсон. Не задаваше въпроси, когато Миа разреши случая и благодарение на нея сега минава за герой в медиите. А той? Способен ли е да си върши работата?

— Ами не съм наясно. — Прокурорката сви рамене. — Видя я преди малко. Може би не е съвсем добре.

— Миа ще се справи — изръмжа Мунк и изпита остра нужда от цигара.

— А ти? — дружелюбно попита тя.

— Аз ли? Какво ми е на мен?

— Разбираемо е, ако ти идва в повече, Холгер. Две убийства едно след друго. А и случилото се неотдавна с Мириам.

— На чия страна си?

— На твоя, естествено, Холгер. Исках просто…

— Аз съм добре. Миа си е съвсем наред. Предай на Микелсон да си държи устата затворена, ако не може да допринесе с нищо конструктивно. Имаме работа. Ще организираш ли пресконференцията?

— Разбира се.

Нетърпеливият криминалист отново надникна през открехнатата врата. Този път Мунк му махна да влезе, след което отиде на улицата и под мигащото неоново „О“ се отърси от раздразнението с цигара. Върна се в хотела и влезе в стаичката зад рецепцията.

— Колко време ще стоя тук? — възнегодува възрастният мъж.

Очевидно видът на убития младеж в стая номер девет го бе разтърсил.

— Холгер Мунк, отдел „Убийства“ — подаде ръка Мунк.

— Джим — измърмори мъжът. — Мюре. Джим Мюре. Извинете.

Сива, оредяла конска опашка и кръгли очила. Погледът бе дълбоко познат на Мунк. Притеснението от близката среща с властите. Естествено, не беше за учудване. Ако това бе собственикът и съдържател на хотел „Лунгрен“, навярно през годините си бе имал немалко вземане-даване с полицията.

— Не се тревожете, Джим. Виждам колко сте изтощен. Цяла нощ ли сте били на смяна?

— Как иначе да си изкарвам прехраната? Не мога да си позволя да наема друг човек, по дяволите. Едва смогвам с бизнеса.

— Разбирам — увери го Мунк. — Значи, вие сте го настанили — Курт Ванг?

— Кого? — не схвана Мюре.

— Мъжът от девета стая. Не записвате ли имената на гостите?

— Само в брой — измънка той и разтърка очи. — Все ми е тая как се казват, стига да си платят.

— Кога пристигна?

Мюре се поколеба.

— Късно. Може би около единайсет.

— Сам ли беше?

— Да.

— Никой ли не дойде преди или след него?

— В смисъл?

— Никой не го е последвал?

— Не.

Мюре остави с треперещи пръсти чашата кафе на масата.

— Как ви се стори?

— В какъв смисъл?

— Как протече разговорът ви?

— Разговор ли?

— Да. Какво си казахте? „Здравейте, искам да наема стая“?

— А, това ли? — закашля се рецепционистът. — Не знам. Влезе. Държеше в ръка парите. Не помня точно какво каза.

— Опитайте се да си спомните — настоя Мунк.

— „Трябва ми стая“, нещо от тоя род. Нищо необичайно. Само дето, изглежда, беше дрогиран, но ние сме свикнали. Това не е гранд хотел, ясно ми е — благодарни сме, на каквото дойде.

— Дрогиран ли?

— Огромни зеници. — Мюре направи неуспешен опит да вдигне чашата. — Ако питате мен, беше абсолютно надрусан, но както ви обясних, няма как да бъдем придирчиви.

— Ами саксофонът?

— Моля?

— В калъф ли го носеше?

— Какъв саксофон? Нямаше багаж.

— Чанта, сак или нещо подобно?

Мюре поклати глава.

— Не носеше нищо. Само парите в ръка.

— Какво се случи после? Защо влязохте при него?

— Никога не правя така, но той въртеше една и съща песен, мамка му. Цяла нощ! Тук всичко се чува. Ту-ту-ту през цялото време. Полудях.

— Значи, просто влязохте в стаята му?

— Не, почуках, естествено. Няколко пъти. Най-накрая вратата някак си се отвори. Не възнамерявах да влизам.

Мюре едва успя да поднесе чашата към устата си. Очевидно бе в шок.

— И не е разговарял с никого от гостите? Никой не е влизал в стаята му или излизал от нея?

— Не — заяви Мюре. — Или да…

Почеса се по темето.

— С кого?

— Отначало не се сетих, но сега, като се замисля…

— Какво? — изгуби търпение Мунк.

— Онзи от фирмата за почистване.

— Продължавайте.

— Имаме уговорка с едни виетнамци — смотолеви Джим Мюре. — Изпращат ни… как да се изразя… във всеки случай не са млади бели мъже, ако разбирате какво се опитвам да кажа.

— В смисъл?

— Ами почти нищо не плащаме. Доставят ни евтина работна ръка, нали системата е такава? — сбърчи нос рецепционистът.

— Но този път е дошъл млад мъж, етнически норвежец, така ли?

— Да, беше бял. Не се замислих всъщност. Хората се нуждаят от работа, независимо как изглеждат. Не ме и интересува.

— И този човек е разговарял с Курт Ванг.

— Да, видях ги в коридора.

— Какво се случи?

— Ами не стоях дълго там, само ги видях да говорят.

— Става въпрос за регистрирана фирма за почистване?

— Да, изключително съм доволен от тях. Работят евтино и ефективно. Понякога ги пускам да поживеят тук. Имаме сделка. Нали не сте от данъчните?

— Не — успокои го Мунк. — Знаете ли името им? Имате ли адрес?

— Да.

Мюре остави чашата. Стана, пристъпи към покрита с бележки коркова дъска зад масата и се върна с визитна картичка.

— „«Сагене» — чисти и мие“?

Мюре кимна.

— Виетнамско семейство. Чудесии хора. Както споменах, от време на време помагаме на работниците с подслон.

Млъкна и отклони поглед.

— Не ме интересува дали приютявате нелегални имигранти — увери го Мунк.

— Не, не, ние…

— Казах ви, няма никакво значение. Досега не сте виждали този млад мъж, така ли?

— Не съм.

— От фирмата ли беше?

— Да. Дойде напълно екипиран. Само дето не си свърши работата.

— Как така?

— Дори не изми. Извини се, трябвало да вземе нещо, но не го видях повече.

— Обаче е говорил с Ванг? С мъжа от стая номер девет.

— Точно така — замижа съдържателят на хотела. — Може ли вече да си тръгвам? Стоя буден от снощи.

— Налага се да дойдете в участъка — надигна се следователят.

— Сега ли? — въздъхна Мюре.

— Да. — Мунк излезе във фоайето.

Анете Голи тъкмо бе затворила телефона и се приближи към него.

— Намери кой да закара този тип при нас. Да даде пълни показания и да ги подпише. Става ли?

— Ясно. — Голи махна на полицейския служител на вратата да дойде.

— Ти потегляш ли?

— Отивам в квартал „Сагене“. — Мунк пъхна визитната картичка в джоба на палтото си.

— Ще дойдеш ли после в офиса?

— Да.

— Добре — отвърна Голи и в същия момент телефонът ѝ отново започна да звъни.

22

Както можеше да се очаква, „Сагене — чисти и мие“ се намираше в добре познатия на Мунк квартал „Сагене“, недалеч от църквата. Живяха тук преди доста време. С Мариане. В апартамент от четирийсет квадрата с миниатюрна спалня и вана в кухнята. Тъкмо бе започнал работа като следовател, а тя все още се обучаваше за учителка. Малко пари, но им беше много хубаво. Прониза го сладка носталгия. С лека усмивка хвърли угарката и влезе през стъклена врата в тясно помещение.

Чистачи и химическо чистене. Малък щанд, а зад него увесени дрехи на закачалки. Посрещна го усмихната възрастна жена, която се изправи, щом го видя.

— Добре дошли. Ще желаете ли химическо чистене? — Възрастната виетнамка извади молив иззад ухото си. — Днес имаме промоция за ризи: три за една и още една безплатно, ако с костюм, и втора — ако и тя с костюм.

— Полицейско управление Осло — показа ѝ картата си Мунк. — Вие ли сте собственичката?

Жената си сложи висящите на шнурче очила и го изгледа изпитателно.

— Загазила?

— Не, не — подсмихна се следователят. — Всичко е наред. Искам само да ви задам няколко въпроса за един ваш служител. Вие ли отговаряте за персонала?

— Почакайте секундичка. — Виетнамката се изгуби зад закачалките.

Върна се, последвана от млад, спретнат мъж, вероятно около двайсет и пет годишен.

— Дин Нгуйен — любезно се представи той и подаде ръка на полицая. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Вие ли сте собственикът?

— Изпълнителен директор.

Носеше панталони с ръб в цвят каки. Под черния пуловер се подаваше бяла риза. Имаше хубави, поддържани ръце и златен часовник на китката. Мунк си помисли, че мястото му е в модно списание, а не зад щанд за химическо чистене. Очевидно фирма „Сагене — чисти и мие“ печелеше добре.

— Събирам сведения за един ваш служител.

— Така ли? — полюбопитства Нгуйен. — За кого?

— Снощи е бил изпратен да чисти в хотел „Лунгрен“. Етнически норвежец.

— „Лунгрен“ ли? Вчера не сме пращали хора там. Етнически норвежец? Искате да кажете бял?

— Бил е бял, да. Сещате ли се за човек, отговарящ на описанието?

— Не, за съжаление. Това е семейна фирма — служителите ни са общо взето лели, чичовци и племенници — обясни с усмивка Нгуйен.

— И никой друг?

— Не, ние… — прекъсна го възрастната жена.

Между двамата последва кратък диалог на език, който би трябвало да е виетнамски — предположи Мунк.

— О, разбира се. — Нгуйен отново се обърна към следователя. — Простете, възможно е да е бил някой от почасовите работници.

— Почасови работници ли?

— Стараем се да помагаме, доколкото ни е по силите. — Елегантният виетнамец посочи с глава столовете, подредени пред прозореца. — Нямаме възможност да назначим много служители, но някои хора идват само да проверят дали не се намира нещо за тях.

— И се намира?

— Да, случва се, определено.

— Предлагате химическо чистене и почистване по домовете, нали?

Нгуйен кимна.

— А тези почасови работници… каква е процедурата?

— Идват, сядат там, чакат и ако не ни достига персонал за някоя работа, я получават.

— Значи, работят като чистачи?

— Да, за химическото чистене имаме достатъчно хора.

Възрастната жена пак се намеси, но Нгуйен не ѝ обърна внимание.

— И кои са?

— Почасовите работници ли?

— Да.

Младият мъж не отговори веднага. Мунк, естествено, разбираше защо: както и рецепционистът, и той се страхуваше да не би полицаят да е от Инспекцията по труда или от данъчните.

— Както ви обясних…

— Слушайте. — Началникът на отдел „Убийства“ се почеса по брадата. — Не ме вълнува що за хора са. Дали имат разрешение за пребиваване в страната, дали си плащат данъците. Оставям на други да следят дали редът е спазен.

Нгуйен го изгледа изпод накъдрения си перчем и най-накрая се предаде.

— Много от тях са имигранти. Така е. Трудно е да си намериш работа в Норвегия. Не е лесно дори за родените тук. Просто се опитваме да помогнем, доколкото можем.

Мунк вдига ръка и направи помирителен жест.

— Повтарям: напълно ви разбирам. Моят отдел не се занимава с тези неща. Искам само да разбера дали някой от тях не отговаря на описанието, което ви дадох.

— Знам кого търсите, струва ми се — склони накрая виетнамецът.

— Знаете ли?

Нгуйен потвърди безмълвно.

— Рядко работим с… как ги нарекохте? Етнически норвежци? Не идват много. Повечето са афганистанци, сомалийци, поляци. Но се появи един.

Жената отново се обади, ала Нгуйен я прекъсна раздразнено.

— Какво казва? — полюбопитства Мунк.

— Знае кой е и вече не е добре дошъл.

— Загазил, пфу. — Възрастната жена размаха показалец.

— Остави на мен, мамо — въздъхна младият виетнамец.

— За кого става дума?

— Казахте, че е на около двайсет и пет. Бял.

— Да.

— Дойде един такъв, но отдавна не съм го виждал.

— Защо?

— Имахме разногласия.

— За какво?

— Първо, почасовите служители нямат работа в офиса ми.

— Така ли?

— И освен това изискваме от тях да се регистрират. Нямам намерение да поема вината, ако работят на черно. Работят ли над облагаемия минимум, трябва да ми покажат данъчната си карта.

— И този човек е отказал.

— Карл — поклати глава възрастната жена.

— Имате ли информация за него?

— Не много — отвърна Дин Нгуйен. — Име, адрес, телефон, но така и не донесе данъчна карта.

— Дължи пари — намеси се жената.

— Мамо, остави на мен.

— Мами нас хиляди пъти.

— Дължи ни пари?

Нгуйен въздъхна.

— Обясних ви, отказвам да поемам вината, задето някой работи на черно. Не е добре за бизнеса ни. Обикновено не изплащаме надницата, ако не ни покажат, че ще си платят данъците.

— Много любезен. Малоумен. — Възрастната жена си свали очилата.

— Обаче на него сте платили.

— Обеща да донесе всички документи, но така и не се появи.

— Колко време мина оттогава?

— Колко ли? Три седмици?

— През това време не сте го виждали.

— Не.

— Значи, вчера не сте изпращали никого в хотел „Лунгрен“.

Виетнамецът поклати глава.

— Не, никого.

— Споменахте, че имате данните му.

— Почакайте. — Нгуйен отиде в задната стаичка.

— Малоумен — повтори възрастната жена. Вече седеше зад щанда с плетка в ръце.

— Ето. — Младежът остави на плота бележка.

— Карл Йоверлан?

Той кимна.

— Това ли е адресът му?

— Да, но телефонът му е изключен. Опитах да се обадя.

Жената тръсна глава и промърмори нещо на виетнамски, очевидно не особено доброжелателно, ако се съди по изражението на елегантния ѝ син.

— Бихте ли го разпознали?

— В какъв смисъл?

— Ако ви изпратя портретист, можете ли да опишете външния му вид?

— Определено. Навсякъде бих го познал. Ще се радвам да помогна. Мога ли да попитам защо го търсите?

— За съжаление, не. Но много благодаря за помощта.

Мунк взе бележката и я пъхна в джоба на палтото си.

— Ще се свържем с вас. Това е засега.

На раздяла кимна на заетата с плетивото си жена и излезе под зараждащото се пролетно слънце.

23

Застанала пред жилището си, Миа се опиваше от благотворното въздействие на чистия въздух. Мракът бе пролазил в нея, но не се беше загнездил. Слава богу! Само бе напомнил за себе си. По дяволите. Това бе причината за решението ѝ да замине. Да си отдъхне. В бъдеще не се излагай на ненужен стрес. Не бяха ли това думите ѝ? На терапевтката в Ярен. Прекара трийсет дни в отрезвителна клиника и се почувства нов човек. Късно е да се замисля. Случаят вече се бе впил в тялото ѝ. Само да бъде малко по-предпазлива. Напомни си да се обади до Вирджинските острови и да предупреди Виктор, че този път ще изпусне яхтата. Пъхна ключа в ключалката и едва успя да отвори вратата, когато пред нея се изпречи лице на възрастна жена, съседка.

Отново ли тя? Фридриксен?

Старицата размахваше юмрук, застанала в коридора до пощенските кутии. Подпираше се на бастун. Перуката ѝ стоеше накриво. От нея се разнасяше силна, задушлива миризма на парфюм. Очите ѝ бяха прекомерно гримирани. Начервените, сбръчкани устни надаваха пронизителен вой и на Миа ѝ се прииска да се върне на улицата.

— Трябва да ги пропъдим оттук. Нужни са подписи. Вие не сте ли полицайката от трети етаж? Може ли такова нещо?! Видяхте ли кофите за боклук в задния двор? Усетихте ли смрадта в коридора?

Миа поклати глава и се шмугна нагоре по стълбите, но пред вратата на апартамента ѝ я посрещна друго лице, гледащо я с очакване.

— Здравей, Миа! Как си? Готова ли си за пътешествието? Сестра ми страшно се радва за жилището. Каза, че е върхът.

Усмихнатият до ушите съсед показа вдигнат палец.

Мамка му! Беше забравила за него.

— Прощавай, има промяна в плановете. Няма да пътувам.

— О — изгледа я разочаровано русокосият младеж.

— За съжаление. — Миа отключи вратата.

Младежът понечи да каже още нещо, но врявата отдолу привлече вниманието му.

— Какво става, по дяволите? Пак ли госпожа Виген?

Въздъхна и ядосано тръсна глава.

— Навила си е на пръста да изгони от сградата иранците на четвъртия етаж. Типично, нали? Такова е положението. Проклетите расисти са навсякъде. Не, крайно време е да се откажеш, госпожо Виген.

Младежът се спусна по стълбите. Благодарна, задето на света са останали и почтени хора, Миа влезе в апартамента си и не затвори вратата отвътре. Разсеяна, остана до вратата. Не, така не може. Тук не е способна да мисли. Изчака в преддверието шумът отвън да затихне, тихо се промъкна по стълбите и се запъти към „Лори“.

— Здрасти! — усмихна се познато лице, видимо изненадано да я види. — Както обикновено ли?

Пъстрият бар на „Хегсехайгсвайен“ ѝ беше нещо като втори дом. Оттогава, естествено, мина много време. Прекара четири месеца в пиянство.

— Не, чаша чай и минерална вода — Миа извади от чантата си бележник.

— Веднага — смигна любезният сервитьор и се изгуби безшумно, както се и бе появил.

Миа не помнеше откога не ѝ се беше случвало — да навлезе в материята, без да си помага с някаква субстанция, но нямаше начин. Длъжна бе поне да опита. Продължи да се взира в празните страници, докато далечното жужене, идващо от уютното заведение, не я зареди с необходимото ѝ спокойствие. Тя допря химикалката в листа, потъна в себе си, а светът наоколо бавно се стопи. Следи по балетните палци. Вървяла ли е дотам? Да? Доброволно ли? Едва ли. Видеозапис. Дрогирана? Хипнотизирана? Какво не виждам? Бамби? Бамби на леда?

Вивиан Берг. Двайсет и две години. Балерина. Планинско езеро, отдалечено от града.

Курт Ванг. Джаз музикант. Двайсет и няколко. Има ли значение възрастта? Watch what I can do.

Планинско езеро? Лед?

Вода? Пречистване?

Числото четири.

Числото седем.

Миа машинално посегна към чашата чай.

4-7?

7-4?

47? 74?

Братята с лъвски сърца.

Някъде е избухнал пожар.

Да не би да е…

Вкъщи?

На номер 47?

На номер 74?

Потънала в унес, Миа напипа телефона си.

— Да. Грьонли.

— Здравей. Миа е. Само за малко. Би ли проверил дали не знаем нещо за избухнал пожар?

— Моля?

— Извинявай. Семейство, загинало при пожар. Ще провериш ли дали нямаме нещо подобно?

— Леко е мъгляво — отбеляза Лудвиг.

— Да, прощавай. Адресът е или 47, или 74. Би ли потърсил съвпадение с нещо такова?

— Разбира се — обеща Грьонли.

— Благодаря — побърза да затвори Миа, за да не изгуби нишката на мисълта си.

Момиче, двайсет и две.

Момче, вероятно двайсет и пет.

Голяма сестра?

Малък брат?

Семейна трагедия.

Опожарена къща.

Кой е оцелял?

Вина?

Твоя ли е вината?

Антифриз в сърцето.

Инжекция.

Студ.

Лед.

Пожар?

Топлина?

Лед и огън?

Химикалката се носеше по листовете. Не усети как на лицето ѝ се изписа широка усмивка.

Лед и огън? Това ли е? Изгорели са. Твоя ли е вината? Антифриз. Мъчно ли ти е? Искаш ли да им помогнеш? Да ги разхладиш? Да поправиш стореното?

Това искаш да видим, нали?

Мъчно ти е.

Мъчно ли ти е?

Разкайваш ли се?

Без да искаш, ли го направи?

Да ти помогнем ли?

Да те намерим ли?

— Извинете, Миа Крюгер?

Миа се стресна и замалко не изпусна химикалката. Толкова се бе задълбочила, че умът ѝ с мъка се завърна към действителността?

— Ъ, да…?

— Съжалявам, ако ви безпокоя. Имате ли две минути?

Пред нея стоеше мъж в черно палто, с бяла риза, ръкавици и вчесана настрани коса. Впитите в нея очи ѝ се сториха познати, но не помнеше откъде.

— Кой сте вие?

— Отново моля за извинение — продължи елегантният мъж. — Ще бъда кратък, но е важно. Може ли да седна.

Без да изчака отговор, мъжът издърпа насрещния стол и се настани.

— Малко съм заета — опита се да възрази Миа.

— Няма да ви отнема много време, но на този етап се налага да поговоря с вас.

Външността.

Погледът.

Миа би разпознала полицай от сто метра, но този го виждаше за първи път.

— Вол — представи се елегантният мъж и протегна ръка над масата. — Специален отдел.

Първоначалното ѝ раздразнение отстъпи място на любопитство, когато Вол вежливо отпрати келнера и обърна поглед към нея.

— Виждам, че сте заета и ми е понятно защо. Два трупа за няколко дни. Не смятам да ви губя времето, но е наложително да поговорим. Надявам се да не възразявате.

— Нещо ми подсказва, че нямам избор. — Тя надигна чашата с чай.

— Съжалявам, ако съм оставил такова впечатление у вас — озърна се Вол. — Но както споменах, ни се налага да обсъдим нещо.

Миа се огледа, но не видя познато лице в претъпканото помещение.

— Кои сте вие? Специалният отдел ли? Пак ли съм се провинила в нещо?

Вол се усмихна кисело.

— Не, Миа, изобщо не. Този път не става въпрос за вас.

Приведе се към нея.

— Относно течащото следствие — мога ли да ви задам един въпрос.

— Отговорът, естествено, е не — натърти сухо Миа. — Нямам право да говоря за текущо следствие.

Той предпазливо вдигна ръка, усмихвайки се.

— Можех, между другото, да отида направо при Мунк или при Микелсон.

— И защо не го направите?

Вол замълча.

— Знаете с какво се занимаваме, нали?

— Специалният отдел ли?

— Да.

— Разследвате вътрешни нарушения в полицията — въздъхна Миа. — Да не би да участвам във викторина? Както виждате, заета съм.

Джобът на палтото му извибрира, но той не вдигна.

— Добре, Миа. Ще бъда директен. Тумас Лоренцен.

— Кой?

Тумас Лоренцен?

Минаха няколко секунди, преди нещата да си дойдат на мястото. Адвокатът. Собственикът на мерцедеса, с който бе превозена Вивиан Берг.

— Какво за него? — полюбопитства тя.

— Интересува ни само какво е мястото му в разследването ви. Важен ли е? Върху него ли се фокусирате?

— В какъв смисъл?

— Лоренцен замесен ли е? Това ни занимава. Простичък въпрос. Отговорете ми набързо и ще ви оставя на мира.

Вол се усмихна и се облегна назад. Миа се поколеба за момент, но накрая се предаде. Специалният отдел. Ако го интересува нещо относно случая, нищо не му пречи да се обади в „Грьонлан“. Излишно е да седят тук. Нямаше търпение отново да потъне в размишленията си. Тук се мътеше нещо. Беше по следите на нещо важно.

— Не, Лоренцен не е важен за нас — изстреля тя и взе оставената на масата химикалка.

— Не ви ли гложди любопитство? — Вол явно не възнамеряваше да си ходи.

— За какво?

— Защо се интересуваме от него.

— Естествено — изсумтя Миа. — Само че в момента съм заета. Свършихте ли?

Вол се смути леко.

— Простете ми, Миа, трябваше да подхвана въпроса другояче. Може ли да…

Той направи жест, сякаш се канеше да си съблече палтото.

— Слушайте — опита се да възрази Миа, но мъжът я прекъсна.

— Всъщност се нуждаем от вашата помощ — призна той. — В безизходица сме. И ни трябва съдействие. Дълго обсъждахме към кого да се обърнем и избрахме вас. Такава е простата истина.

— А кои сте вие?

Миа с нежелание остави химикалката. Вол се замисли.

— Ще си остане ли между нас.

— Вие ме потърсихте — изстена тя. — Не съм ви молила за нищо.

— Естествено — съгласи се той и се огледа за келнера. — Имам нужда от кафе. Искате ли нещо?

— Не, благодаря.

— Както ви обясних — продължи Вол, след като сервитьорът се отдалечи, — дълго разисквахме, хората са чувствителни в това отношение, ако разбирате мисълта ми, но се спряхме на вас.

— Поласкана съм — отпи глътка вода Миа. — Кои, казвате, сте вие?

— Нека първо ви разкажа кой е Тумас Лоренцен. Става ли?

— Да — въздъхна тя.

— Хероин — изстреля Вол и поднесе чашата към устните си.

— По-конкретно?

— Внос. Пласиране. И пране на пари.

— Виж ти — свали гарда Миа.

— Не разполагаме с всички парченца от пъзела — продължи той, — но за нас е важно да не го закачате. Много вложени усилия биха отишли на вятъра.

— Не го подозираме — увери го тя. — Според нас е чиста случайност. Откраднали са колата му. Можеше да е всеки друг.

— Чудесно — кимна той. — Добре, но това, разбира се, не е всичко.

— Вече го казахте. Защо аз? С какво мога да ви помогна?

Вол сякаш премери всяка една дума, преди да отговори.

— Имаме причина да смятаме, че някой от вашите хора е замесен.

— Някой от нашите хора ли?

— Да. — Той отново се озърна и се приведе по-близо към нея. — Кръгът около Лоренцен разчита на помощта на полицай — така предполагаме.

— И подозирате мен.

Вол се засмя.

— Не, определено не. Но разчитаме да ни помогнете.

— Защо?

— Защото го познавате.

— Какво? — изуми се Миа. — Да не би да знаете кой е?

— Така ни се струва — отвърна полицаят от Специалния отдел. — Само че са ни необходими доказателства.

— И аз трябва да ги доставя.

— Това е идеята ни, да. Приемливо ли е за вас?

Той се облегна назад и отново отпи глътка кафе.

— Какво имате предвид? Да доноснича срещу свой познат ли?

— „Доноснича“ е силна дума. Не исках да се изразя така, но да, в някакъв смисъл. Стигнахме до задънена улица. Нуждаем се от помощ.

— Значи този Лоренцен е замесен в контрабанда на хероин и според вас му помагат от полицията?

— Да.

— И става въпрос за конкретен полицай, когото познавам?

— Да.

— От нашия екип ли е? На „Марибуесгате“ 13?

— Да.

— Мамка му — изруга Миа. — Не го вярвам.

— В началото и аз не повярвах — сви рамене Вол.

— Какво искате да кажете?

— Как да се изразя… Мунк е известен с това, че винаги избира най-добрите, но всеки може да сгреши, нали?

— Не вярвам — колебливо повтори Миа.

— На кое?

— Някой от нашите хора да е замесен. В нещо подобно. При нас всички са невероятно предсказуеми. Почти като семейство сме. Прегръщали ли сте някога баща, току-що научил за смъртта на шестгодишната си дъщеря?

— Не, не съм.

— Това се отразява на хората, ясно ли ви е? — изгледа го с раздразнение Миа.

— Напълно ви разбирам — увери я Вол. — Абсолютно. Наясно съм с какво се занимавате там и не бива да се съмнявате в уважението, което всички храним към вас.

— Не е наш човек — отсече Миа и се пресегна към чашата с чай, но тя се оказа празна.

Потърси с поглед сервитьора, ала не го видя.

Дивотии.

Хероин.

В отдела?

Как ли пък не?!

— Къри — изстреля Вол ненадейно, сякаш някой рязко издърпа иглата на грамофон.

— Моля?

— Според нас е Йон Ларшен — повтори със сериозен тон той.

— И дума да не става. — Миа не се въздържа да не се засмее. — Къри? Не, грешите. Йон е много особен, но никога не би…

— Някой от Отдела за борба с наркотиците е, убедени сме — прекъсна я Вол.

— Къри не работи там.

— Ларшен е работил с тях по различни поводи. Освен това някои подробности от личния му живот издават, че не е съвсем наред.

— Слушайте — подхвана Миа.

— Ако ми позволите да продължа — настоя той. — Преди известно време годеницата на Йон Ларшен го е изоставила, нали? Докато са били заедно, тя е притежавала всичко. Апартаментът им е бил нейна собственост. Той няма нищо.

— Не, това…

— Живее в стая под наем, няма пари, потънал е в дългове. Пие доста и има отворена връзка с момиче на двайсет и една. Луна Нювик, барманка, попадала е в полезрението на полицията за контрабанда. Такава е системата. Млади хора без перспективи. Използват ги за мулета. По този начин внасят наркотици в страната.

— Не е Къри — натърти Миа. — Ако го познавахте, щяхте да споделяте моето мнение.

Вол вдигна ръка и пак я прекъсна.

— Искате ли да ни помогнете? Най-малкото, за да ни опровергаете.

От джоба му пак завибрира телефон. Този път той го погледна и се изправи.

— Извинете, но изникна нещо. Нали поне ще си помислите?

— Според мен грешите — за пореден път повтори тя.

— Ето номера ми. — Вол посочи оставената визитна картичка. — Ще ви се обадя утре. Става ли?

Усмихна ѝ се и силно ѝ стисна ръката, после се изгуби сред множеството. Миа взе химикалката и се опита да се върне към случая, но моментът беше отлетял.

По дяволите.

Къри?

Не.

Не е възможно.

Понечи да поръча още един чай, ала телефонът ѝ иззвъня.

— Здравей, Холгер, какво има?

Гласът на Мунк звучеше изключително странно.

— Трябва да видиш нещо — промълви той.

— Какво?

Неочаквано някъде в помещението избухна смях. Миа почти не чуваше какво ѝ говори.

— Трябва сама да го видиш. Ще ти изпратя адреса.

— Добре.

Тя пъхна записките си в чантата и се завтече навън да извика такси.

24

Миа плати за таксито и откри Мунк пред соларно студио с цигара в уста и мрачен поглед.

— Какво се е случило?

Той само поклати глава.

— Относно замърсеното местопрестъпление…

— Да?

— Рецепционистът на „Лунгрен“ каза, че Курт Ванг с разговарял с млад мъж, преди да се прибере в стаята си. От фирма за почистване.

— Снощи ли?

— Да.

— Фирма за почистване — повтори тя, вадейки поредното драже от джоба си. — Как не сме се сетили по-рано. Косми, нокти, екскременти… Значи, оттам ги е взел. Гениално, Холгер.

Фирма за почистване.

Естествено.

Под якето ѝ пропълзяха тръпки и тя се усмихна на Мунк, кой знае защо не по-малко оживен.

— И? — попита нетърпеливо тя.

— Проверих фирмата.

— И какво се оказа?

— Не са пращали човек там вчера.

— Но…?

Не разбираше какво го измъчва.

— Но знаят кой е.

Той дръпна от цигарата и кимна бавно.

— Карл Йоверлан. Дадоха ми адреса му. Телефонният номер, с които разполагат, е невалиден.

— Отлично, Холгер. Какво чакаме. Какво има? Какво искаш да ми покажеш?

— Улица „Бергенсгате“ 41 — промърмори Мунк.

— Моля?

Оставил е този адрес.

Миа пристъпваше от крак на крак — от любопитство не можеше да си намери място, ала Мунк мълчеше.

— За бога, Холгер! Какво става? Разполагаме с име, имаме адрес… Какво чакаме? Какво ще ми покажеш?

— Това — едва чуто отвърна той.

Хвърли фаса на тротоара, пъхна ръце в джоба на палтото си и я поведе покрай ъгъла на блока.

Улица „Бергенсгате“.

Говореше ѝ нещо.

Какво я…?

В края на тротоара Мунк спря и посочи с глава отсрещната страна на улицата.

Тогава я забеляза.

Малката, ръждива индустриална постройка.

Дявол да…

— Господи, Холгер!

Колегата ѝ се извърна към нея и кимна.

— Разбираш ли сега?

— Оставил е… този адрес?

Повдигаше ѝ се.

— За бога, Холгер! Сигурен ли си?

Мунк потвърди безмълвно.

— Но… не е възможно.

— Трябваше да се досетим — промърмори той. — Снимките, фотоапаратът, насочен към тялото. Трябваше да видим връзката.

— По дяволите — изруга тихо Миа и се насили да вдигне поглед към сградата, макар всичко в нея да се съпротивляваше.

Груба индустриална постройка в квартал „Бьолсен“. Улица „Бергенсгате“ 41.

Там ги е затварял.

Работилницата му.

Всички инструменти.

Държал ги е будни.

В пълно съзнание.

— Клаус Хеминг — промърмори Мунк, вадейки поредната цигара от джоба на палтото.

Цигарата стърчеше незапалена от устата му.

— Същата къща — обади се Миа. — Не е възможно.

Тя се поокопити.

Преди осем години.

Клаус Хеминг.

Пощальонът.

Снимки на жертви те.

От работилницата му.

Пращаше ги на семействата.

Сякаш не бе достатъчно да загубят близките си.

Пощальонът.

Оттогава бяха минали осем години, но тя не можеше да отвори пощенската кутия, без да изпита непреодолима погнуса.

По дяволите.

— Улица „Бергенсгате“ в „Бьолсен“. — Мунк най-сетне си запали цигарата. — Недоумявам защо не се сетих веднага.

— Но не е ли мъртъв?

Той я изгледа и кимна.

— Доколкото знам.

— Какво следва?

Миа хвърли с нежелание още един поглед към пътя.

— Имитатор — сви рамене Холгер Мунк.

— Мислиш ли? Хеминг не ни каза нищо. Не спомена число. Не ни даде никакви сведения. Проклетникът само…

— Едно ще кажа — прекъсна я Мунк. — Тук трябва да има нещо, не си ли съгласна?

— Как беше името на онзи тип? — вметна Миа. — От фирмата за почистване.

— Карл Йоверлан.

— Е?

— Какво „е“?

Той я изгледа с раздразнение.

Онзи случай бе съсипал всички.

Холгер тъкмо бе започнал семейна терапия. Две години след раздялата умоляваше Мариане да пробват. Накрая тя склони. Дадено. Да опитаме. За доброто на Мириам.

Клаус Хеминг.

Пощальонът.

Със собствена работилница.

Мамка му.

— Какво ще правим? — смотолеви Миа.

— Помолих Лудвиг да провери всички мъже с името Карл Йоверлан, които успеем да намерим — свъси вежди началникът на отдел „Убийства“.

— Събираме се всички в участъка, после ще…

Тя млъкна с мрачно изражение.

— Съвещание ли свикваме?

— С това ще започнем.

— С кола ли си?

— Паркирана е надолу по онази улица.

Мунк поклати бавно глава, уви по-плътно едрото си тяло в палтото и захвърли недопушената цигара към ръждивата постройка.

25

Къри тъкмо поднесе чашата с уиски към устните си и телефонът му започна да звъни. Не се чуваше, беше без звук, само вибрираше на масата пред него като разярена пчела. Проследи как ръката му понечи да натисне зеленото копче, но за щастие се усети навреме да не вдига. Часът бе едва пет, а той вече беше пиян. Дяволите да го вземат. Възнамеряваше само да се отбие за малко. Да каже „здрасти“ на Луна. Да си прочисти главата. Да се опита да открие нещо в записките, които си носеше. Както правеше Миа. Това, естествено, бяха оправдания. Страшно му се искаше да пийне една чашка. После чашките станаха твърде много.

Най-сетне телефонът спря да звъни. Последваха съобщения. Първоначално едно. После още две. Той вдигна апарата в сумрачната светлина и едва успя да ги прочете. Анете Голи. Мунк. Явно нещо се бе случило. Викат всички да се съберат в участъка. По дяволите. Не, не става. Не и сега. Не можеше да се покаже в това състояние. Пресуши уискито и махна на Луна да дойде до масата.

— Още едно — смотолеви той и почука по ръба на чашата.

Момичето го погледна изкосо.

— Сигурен ли си, Йон?

— Защо да не съм сигурен? — изломоти той, давайки си сметка за нечленоразделния си говор.

— Добре ли си?

Тя го погали припряно по косата.

— Да, да. Само още едно.

Някой пусна монета в очукания джубокс в дъното на помещението и по мърлявите стени пропълзя старо кънтри парче. От масата за билярд се разнесе тракането на удрящите се една о друга топки. Намираше се в една от най-долнопробните кръчми в Осло, така запусната, че дори на хипстърите не им се ходеше там. Виждаха се моряшки татуировки. Рокерски якета. Сборище на самотни души — всеки в своето кътче мърмори, свел глава над мръсна халба. Двама мъже на бара в спортни якета като че ли бяха попаднали тук по погрешка. Наблюдаваха го скришом — в началото не разбираше защо. За момент го обхвана параноя: но дяволите, ченгета ли бяха? Да не би да го следят? По средата на третата чаша уиски му просветна. Седнал там, представляваше жалка гледка. Поглеждаха го със съжаление. Поредният алкохолик с тремор.

Дявол до го вземе.

Кога стигна дотам? Досега винаги се контролираше. От дъжд на вятър по чашка — да, но никога чак така. Беше като изцедена гъба. Като жаден дънер. Преди няколко дни видя обява във вестник „Ве Ге“ и я прочете с интерес. Център за лечение на зависимости в Сулиа. Познаваш ли някого, нуждаещ се от помощ? Пропъди тази мисъл, когато видя Луна, задала се към него с ново питие и до него хапче.

— Да се обадя ли на Катрине, да я помоля да поеме смяната ми?

Тя се приближи и погали бузата му с топли пръсти.

— Защо?

Опита се да я фокусира, но не намери погледа ѝ.

— За да се приберем вкъщи. Искаш ли?

Къри изпъна гръб и я пропъди с жест.

— Не, не, добре съм, просто…

Единият мъж в спортно яке на бара ги изгледа.

— Сигурен ли си?

— Имаш клиенти — смотолеви Къри, правейки опит да се усмихне.

— Мога да си тръгна, само кажи.

— Добре съм — отсече той, но тя вече беше при бара.

Поднесе чашата към устните си — слава богу, вече не трепереше. Усети топлина, когато концентратът обля гърлото и стомаха му.

Не беше ял нищо.

Естествено.

Това е причината.

Не се дължеше на алкохола — понасяше го добре, просто пиеше на гладно.

Лечение ли?

Засмя се и гаврътна половин халба бира, а в това време кънтри парчето заглъхна и го замени ново.

Само че прекалено рано.

Забрави да си напълни стомаха.

Мъжът в спортно яке отново надзърна в неговата посока и на Къри му се прищя да направи гримаса, да прати идиота по дяволите, но се въздържа. Вместо това обърна поглед към прозореца, ала ненадейно съзря познато лице и се намръщи.

Алан Дал?

Мътните го взели!

Проклетият интригант от Отдела за борба с наркотиците. В момента течеше общо съвещание, а той седи тук и пиянства. Няма да мине много време, преди Мунк да узнае. Сниши се леко в сепарето, докато шпионинът пресичаше улицата, но за щастие колегата му не влезе в бара. До тротоара го чакаше кола. Алан Дал се качи в нея и, слава богу, отпрашиха нанякъде.

Ами шофьорът?

Не го ли е виждал някъде?

Порови из паметта си, ала умът му отказваше.

Все едно.

Зад бара имаше телевизор. Денонощно излъчваха новини. Балерината в езерото. Младият мъж в хотела. Говореха само за това. Две угрижени физиономии се мъдреха в студиото, докато течеше репортаж с Анете Голи. В началото не я позна, носеше полицейска униформа. Повторение от днес. На пресконференцията. Просветваха светкавици от фотоапарати, нетърпеливо се размахваха микрофони. Последва нов репортаж. За момент отново се мярнаха лицата в студиото, а после май започна предаване на живо. Къри потрепна, когато видя откъде е.

По дяволите!

Стана и се дотътри до бара.

— Увеличи звука!

— Какво?

Мъжете в спортни якета го изгледаха косо, но вече му беше все тая.

— Звукът! — повтори той и посочи дистанционното.

Най-сетне Луна разбра какво иска.

— Намираме се пред гимназия „Хедрюм“ в Ларвик — обяви жена с логото на „Те Ве 2“ на якето. — Тук, както се твърди, работи основният заподозрян от полицията.

На екрана се появи бял надпис на червен фон.

Раймон Грегер.

Мамка му.

Проклетата тамошна полиция.

Някой бе проговорил.

Мунк щеше да побеснее.

— Какво има? — попита загрижело Луна и в същия момент някъде в далечината се разнесе звънът на телефона му.

— Налага се да отида на работа — измърмори Къри и понечи да се отпусне на някой от високите столове до бара, но там нямаше нищо.

Усети как пропада и пробва да се задържи, ала ръцете отказаха да му помогнат.

— Добре ли си?

Над него се надвеси красивото лице на приятелката му, мъжете в спортни якета също станаха.

— Трябва да отива в участъка — изломоти той и се опита да стане, но и краката не му се подчиняваха.

— Ще се обадя на Катрине.

Надвисна сива сянка.

Чу се шепот.

От морското дъно.

После кънтри музиката изведнъж замлъкна и той остана да лежи сам върху студения под.

26

В катедралата „Св. Олав“ енорийският свещеник седеше в изповедалнята и се чудеше дали идеята наистина е добра. Утринната литургия бе приключила. Богомолците явно вече се бяха отправили за работа. В църквата цареше пълно безмълвие. В свидния му, прекрасен храм отекваше само тишината. Катедралата „Свети Олав“ бе най-красивата в Норвегия. За него нямаше съмнение. Тук бе ръкоположен за дякон преди малко повече от пет години и за свещеник — само шест месеца по-късно. След кратка служба като администратор на енорията в Лилехамер го извикаха обратно и го назначиха за енорийски свещеник и настоятел. Паул Мали нямаше как да не е прещастлив при пътя, отреден му от бог. В историческа перспектива католическата общност в Норвегия не можеше да се мери с протестантската, но през последните години бе настъпила промяна, и то в голяма степен благодарение на новите заселници: Специално за тях вече всяка седмица се отслужваха меси на полски и виетнамски език, но и норвежката аудитория нарастваше значително. Сега всеки божи ден отслужваше цели три литургии, подпомогнат, естествено, от дяконите и капеланите: от осем, от единайсет и от осемнайсет часа. Преди седмица обаче реши да направи промяна в разписанието. Не за самите меси, не — службите бяха чудесно разпределени във времето: сутрешна, обедна и една след работа. Последователите му сами решаваха кога да отделят време от напрегнатия си работен ден и да посетят господа.

Последователи, не, разбира се, думата не е точна — подсмихна се Паул Мали — единствено Исус има последователи — обаче така се чувстваше понякога: сякаш сам той е пастир на стадото. Вече рядко му се случваше да не разпознае нечие лице, но ако видеше непозната физиономия, не пропускаше да се представи на новодошлия. Та нали бе божии избраник, врата към господа — важно е да е близо до хората, вършейки делото си, а не да се дистанцира. Затова и реши да промени дневната програма.

Не по отношение на месите, часовете им бяха отлични, а що се отнася до възможността за изповед. При предишното разпределение изповедалнята беше отворена само половин час през целия ден, между 17:15 и 17:45 ч. Напливът не беше особено голям и той имаше чувството, че времето не е подходящо. Да изповядваш греховете си вечер? Не, не е уместно. След дълъг ден на работа разбираемо е да искаш само да се прибереш вкъщи при семейството, да сложиш масата и навярно да се помолиш на господа в дома си. Един ден му хрумна идея: защо да не отвори изповедалнята след сутрешната служба? Все пак нощта е времето на мрака, когато душата се усамотява. Не изпитваме ли сутрин най-силна нужда да изповядаме греховете си?

Не искаше да се отказва, но както седеше сам в полумрака, усети глад. Повдигна расото си и си завърза обувката. Лъхна го мирис на прясно измит под и смърчови клонки. Не бе ли усетил нотка лимон? Усмихна се от приятната миризма, но беше разочарован, задето се е заблудил. Изповед рано сутрин? Очевидно никой нямаше нито време, нито необходимост от нея. Реши да изчака още няколко минути. Но не, предстояха му и други задачи, а не само да седи сам в малката стаичка и да мирише пода. Сгрешил бе и беше крайно време да си признае. Паул Мали въздъхна, повдигна расото си, за да стане, но ненадейно отвън прокънтяха стъпки.

Нима някой…?

Нима Девата се е смилила над него?

Бързо седна на мястото си и се прекръсти.

Пристъпвайки по твърдия под с лека, колеблива походка, посетителят стигна чак до изповедалнята.

Паул Мали се усмихна широко, когато непознатият открехна вратата на кабинката и силуетът му се плъзна вътре.

Изчака няколко секунди новодошлият да притихне, преди да отвори прозорчето.

— Радвай се, благодатна Марийо! Господ е с тебе, благословена си ти между жените и благословен е плодът на твоята утроба, Исус! Света Марийо, Майко Божия, моли се за нас грешниците, сега и в смъртния ни час. Амин.

Отново се прекръсти, когато чу човекът насреща да приглася:

— Амин.

Звучеше нерешително. Млад мъж. Виждаше го зад решетката, но, естествено, не различаваше чертите му — това бе предназначението на изповедалнята. Близост, ала същевременно достатъчно дистанция, за да изповядаш спокойно греховете си.

— Прости ми, отче, защото съгреших. За… за първи път се изповядвам.

За първи път?

Сърцето на Мали заудря силно под расото. Нищо не може да се сравни с нов мирянин в стадото.

— Аз… не знам… — Младият мъж очевидно се мъчеше да намери пътя към душата си.

— Не бързай, синко — спокойно го насърчи Мали. — Тук сте само ти и Господ. Той не осъжда никого и ще те изслуша, каквото и да пожелаеш да му довериш.

— Благодаря — прошепна непознатият и отново замълча за миг, после събра кураж. — Не знам дали е грях, или по-точно… не засяга мен, но станах свидетел на нещо.

— Така ли? И кого засяга?

— Брат ми — обяви накрая гласът.

Говореше толкова тихо, че се наложи Мали да се доближи до решетката.

— Брат ти ли? Кръвния си брат ли имаш предвид, или някого от общността?

Младият мъж, изглежда, се озадачи от въпроса, но отговори направо.

— Не, не. Той ми е брат. Големият ми брат. Живеем заедно. Останахме само двамата. Родителите ни си отидоха.

— Тъжна вест — благодушно изказа съчувствието си Мали. — И на какво си бил свидетел? Ще споделиш ли нещо с Господа?

Зад решетката отново настана тишина.

— Може ли да попитам нещо? — промълви младият мъж.

— Естествено, синко.

— Дори не знам защо съм тук. Изпитах потребност да поговоря с някого. Сигурно трябваше да отида на психолог, не съм сигурен дали мястото ми е тук. Не искам да преча…

Свещеникът никога не прекъсваше дошлия в изповедалнята, но сега му се стори удачно.

— Синко, важно или маловажно, няма значение. Ако искаш да говориш, си добре дошъл. Не бива да изпитваш срам или вина. Тук се пречистваш, а аз ще те изслушам на драго сърце.

— Благодаря — изрече младият мъж с облекчение.

— Говореше за брат си. Какво си видял?

— Страхувам се за него — сподели непознатият.

— Защо се страхуваш?

— Не прилича на себе си. Страх ме е… да не би да върши разни неща.

— За какви неща става дума? — любопитство загриза Мали.

— Вече не ми говори. Изчезва посред нощ. Заключва се вкъщи. Не ме пуска в стаята си. Според мен крие нещо там.

— Виж ти! На колко години е, ако ми позволиш да попитам?

— На двайсет и осем.

— И с какво се занимава?

— Не работи. Болен е, нали разбирате.

Непознатият отново замълча. Свещеникът чуваше как се върти на пейката. Очевидно не му бе удобно.

— Болен ли? От какво.

— Не знам дали е редно да разказвам всичко това, отче. Имам чувството, че го предавам, струва ми се…

— Това е между теб и Господа — прекъсна го спокойно Мали. — Не предаваш никого. Господ е баща на всички ни.

— Не, няма как. Сгреших. Много ме е страх.

Свещеникът не можеше да си намери място от любопитство.

— От какво се страхуваш, синко?

— Опасен е.

— Какво искаш да кажеш?

— Брат ми. Опасен е.

— Страх те е да не ти навреди ли?

Настана тишина. На Мали му се счу сподавен плач.

— Слушай, синко…

— Не — изправи се младият мъж. — Не смея. Твърде е болезнено. Извинете за безпокойството, отче.

Мали чу как онзи натисна дръжката на вратата и понечи да излезе.

— Синко — поде той със сериозен тон. — Имам предложение. Ще ме изслушаш ли?

Подейства. Непознатият седна тежко.

— Според мен трябва да си идеш у дома, определено, но нека първо да направим уговорка с теб и Господ.

— Каква? — попита тъжно гласът.

— Очевидно ти тежи бреме и разбирам колко ти е трудно, но дойде и вече знаеш кой съм. Сега се прибери, помисли и ще се върнеш, когато почувстваш, че постъпваш правилно. Утре, след няколко дни… няма значение, ала искам да си обещаем да се видим отново. Съгласен ли си?

Тишината продължи дълго. Свещеникът долавяше мъката на младежа, едва ли не чуваше как душата му се разкъсва. Най-накрая новодошлият проговори отново.

— Добре, отче. Ще се върна. Ще бъдете ли тук?

— Разбира се — увери го приятелски Мали. — Ще те очаквам всяка сутрин, не се съмнявай. Ела, когато пожелаеш.

— Благодаря — ободри се младежът. — Оценявам го. Много благодаря.

— Значи, ще се видим пак — кимна свещеникът.

— Непременно, отче. Хиляди благодарности.

Стъпките се разнесоха из църквата и постепенно заглъхнаха. Енорийският свещеник се усмихна.

Явно идеята да изповядва сутрин не беше толкова лоша.

Благослови отново Девата, излезе от изповедалнята и със скръстени на гърдите ръце запристъпва спокойно към сакристията.

27

Габриел Мьорк спеше на дивана в стаята за почивка. Събуди го Лудвиг Грьонли, влизайки с чаша кафе.

— Какво има?

— КРИПОС дойдоха. Мунк провежда съвещание. Едва ли е нужно да присъстваш. Общо взето, обсъдихме същите работа преди няколко часа.

— Не, идвам — прозина се Габриел.

Присънило му се беше нещо изключително странно. Той е пощальон. Придвижва се с платноходка. Носи голям пощенски плик. На плика пишеше „Тове и Емилие“. В далечината вижда остров, но колкото и да се старае да направлява лодката, не го достига. Напротив, отдалечава се. За миг се показват тъжните им лица. Писмото става все по-голямо и накрая го завлича сред вълните.

Навярно сънят ми подсказва нещо.

Открай време майка му се интересуваше от сънища: имали огромно значение — означавали повече, отколкото подозираме — всеки образ от съновидението съответствал на елемент от света и всякакви подобни щуротии. Такава си беше тя през последните години — годините на „Ню Ейдж“. Габриел не си падаше по тези работи. Когато майка му разказваше нощните си преживявания той само кимаше незаинтересовано, но сега му се струваше, че подсъзнанието му действително се опитва да му подскаже нещо.

Последните дни работи усилено. Едва смогваше да отговори на съобщенията от къщи. Не бива да ставам като Мунк. Тази мисъл му мина през главата, когато Голи му се обади.

В ЕКОКРИМ беше спокойно. От девет до четири. Работа в офис. Закусваха и вечеряха заедно, вечер си лягаха един до друг.

А сега?

Не съвсем.

Габриел разтърка очи, за да се разсъни. Вратът под яката му беше мокър.

Пощальон.

Подсъзнанието му пазеше следи от реалността.

Тогава беше малък, но, разбира се, помнеше.

Клаус Хеминг.

Държеше жертвите си в плен, играеше си с тях като с кукли и накрая изпращаше снимки на близките им.

Национален потрес — пред телевизионните екрани, откъдето се сипеха жестоки подробности, хората гледаха и не вярваха какво им показват.

Наивна Норвегия.

И това — насред Осло.

Не е възможно да е вярно.

Няма толкова зъл човек.

Сигурно е станало в САЩ.

Или някъде по света.

Този не е наш сънародник.

Не се е случило в нашата страна.

Майка му изпадна в състояние, което по-късно той определи като депресия. Съседите — също. Във входа се мяркаха мрачни лица — навели глава, едва се осмеляваха да отворят пощенските си кутии и бързо се шмугваха обратно зад залостените си врати.

Времето е безпощадно.

Ужасът премина.

Ежедневието бавно се върна към обичайния си ход.

Типично по норвежки.

Прощаваме.

Избираме да вярваме в доброто.

Мракът обаче се завърна.

Цяла нощ наблюдава какво се случва с колегите му: дори Мунк, общо взето, добродушен мечок, сновеше по коридорите с вглъбен, помръкнал поглед и свъсени вежди.

Обади се у дома.

Габриел потисна още една прозявка, грабна шише кола от малкия хладилник и на път към залата поразкърши схванатите си крайници.

При влизането му Мунк вече стоеше на подиума до екрана.

— Габриел Мьорк — представи го лаконично той. — Техника, бази данни, социални мрежи.

Три непознати лица му кимнаха, той им отвърна и се настани в дъното на помещението, до Миа.

КРИПОС. Стратегически подход. Двама мъже и една жена. През нощта по коридорите се носеше шепот, чу се и кратък разговор на висок глас между Анете и Мунк, но сега той нямаше нищо против присъствието им, макар това да бе приумица на Микелсон.

Разполагаха с повече хора.

Защо пък не?

Габриел не разбираше какъв е проблемът.

Борба за надмощие?

Сега ли намериха да се състезават?

Понечи да се изкаже, но се отказа.

— Ще обясниш ли за името, Миа?

Мунк погледна седналата безучастно Миа Крюгер.

— Карл Йоверлан — подхвана тя. — Късно се сетих, простете, но ако махнем р-то и си представим, че има две „л“…

Тримата от КРИПОС се извърнаха с любопитство към нея.

— Карл Йове — почуди се жената.

— Карл Льове.

Макар да гледаше мрачно, Миа бе изключително енергична.

— Вината е моя — трябваше да го забележа веднага.

— Ясно — обади се единият инспектор от КРИПОС.

Имаше светла коса и носеше брада. Твърде незабележителна външност. Впрочем, всички изглеждаха така.

— Значи се появи още една връзка с „Братята с лъвски сърца“ — отбеляза другият.

И той носеше брада, но имаше тъмна коса.

И при него не се забелязваше нищо отличително.

Навярно ги подбираха по това — способността им да се смесят с тълпата и да останат незабелязани.

— Да — потвърди Миа. — Йонатан и Карл Льове. В началото се колебаехме, но вече няма никакво съмнение. Използва го съзнателно и директно, играе си с нас.

— Кой беше Карл? — поинтересува се жената.

— Малкият брат. Той оцелява, Йонатан го спасява, но междувременно умира. Малкият Карл живее с усещането, че близките му съжаляват, задето не е загинал той.

— Значи в действителност Карл Йоверлан не съществува. — Този път русокосият инспектор се обърна към Мунк.

— Не и в Осло — изстреля Лудвиг Грьонли и посочи записките си. — Има един в Ставангер, но не и тук, доколкото ни е известно.

— Ами Раймон Грегер? — И жената погледна към Мунк.

— Все още го издирваме — въздъхна той. — За огромно съжаление някакъв идиот в Ларвик съобщи името му на пресата, но все едно. Нищо чудно това да ни улесни. Колкото повече хора знаят, толкова повече очи го търсят — да погледнем на инцидента от тази страна.

— Според основната хипотеза обаче има връзка с Клаус Хеминг? — намеси се тъмнокосият следовател.

— Не е сигурно — поглади брада Мунк.

Присъстващите отново се вторачиха в Миа.

— Към телата е насочен фотоапарат — подхвана тя. — Оставен е адрес на улица „Бергенсгате“. Помислих малко над тези факти и според мен има две вероятности.

В пълна тишина всички очакваха какво ще каже.

— Или Клаус Хеминг е жив…

— Невъзможно — възрази Мунк. — Видях доклада с очите си.

— Или иска да ни насочи към някаква прилика.

— Прилика ли? — чу се откъм русата брада.

— Оприличава се на Хеминг: „Приемайте ме сериозно, чувате ли?“

В помещението отново се възцари тишина: присъстващите осмисляха думите на Миа.

— Няма живи роднини, нали? — обади се жената този път.

— Не — отвърна Мунк.

— Няма съпруга, не и живял с някого, няма деца, дори братя и сестри няма.

— Сигурни ли сме, че е мъртъв? — прозвуча гласът на русата брада.

Въпросът увисна във въздуха като неприятна мисъл, с която никой не изпитва желание да се занимава.

Не и за Габриел.

Клаус Хеминг?

Жив ли е?

Не, това…

Не подкрепяше смъртното наказание, определено не, но в деня, когато се разбра, цяла Норвегия въздъхна с облекчение. Клаус Хеминг се беше самоубил. Беше се обесил в психиатричното отделение с връзките на обувките си.

Справедливо възмездие.

Такова бе усещането.

— Според Норвежката държава и всички, с които разговарях, Клаус Хеминг е мъртъв и погребан за вечни времена в Гробището на Спасителя — увери го Мунк.

— Но — понечи да възрази брюнетът.

— Ще се придържаме към втората хипотеза — прекъсна го строго началникът на отдела. — Използва Хеминг, за да ни каже нещо. Показва ни колко е важен.

— Добре, но… — поде русият.

Без да му обърне внимание, Мунк прелисти бележките пред себе си. Прокара ръка по челото си — изведнъж доби уморен вид.

— Чистачите — подсказа Миа.

— Да, именно. Тайнственият Карл Йоверлан е бил, както се изразиха, почасов работник. Ако случаят се разрасне и се появят нови жертви, възможно е да ги намира на места, където работи. Може това да е принципът, а може и да греша.

Миа се замисли.

— Ами ако не намира жертвите там, но все пак използва по някакъв начин местата?

— И планинското езеро ли? — подхвърли иронично тъмнокосият мъж.

— По-скоро си мислехме за Операта — уточни тя. — Чистят ли в Операта? Не сме проверили, нали, Холгер?

— Непременно ще проверим — промърмори Мунк, търкайки си очите.

— Хотел „Лунгрен“ са им били клиенти, знаем. Дали не са работили и за Операта? Ами за други учреждения? Има ли начин да предотвратим нови убийства?

Миа погледна брюнета, а той ѝ отвърна с кимване.

— Напълно подкрепям.

— Чудесно. — Мунк изгледа присъстващите. — Лудвиг?

— Заемам се с фотороботите на този Карл Йоверлан от хотел „Лунгрен“ и фирмата за почистване.

— Хубаво, Юлва? — огледа се, но нея я нямаше.

— Спи — обади се Анете. — Дадох ѝ задача да провери всичко, свързано с фотоапаратите. Би трябвало скоро да открием нещо, дявол да го вземе. Все пак не е привидение.

— Добре — продължи Мунк. — Габриел?

— Ще проверя телефона и компютъра на Курт Ванг и всичко, свързано с Вивиан Берг в социалните мрежи.

Началникът на отдела изглеждаше ужасно уморен, сякаш дори не чу какво казва Габриел.

— Прекрасно. Йон?

Не последва отговор.

— От известно време Къри не се е появявал — чу се гласът на Анете. — Не знам къде е. Пак ще го потърся.

— Хубаво. Имам нужда от цигара. Анете е нашият посредник. Всичко, до което се доберете, ми предавайте чрез нея.

Събралите се кимнаха, надигайки се.

Габриел отиде в кабинета си и понечи да затвори вратата, но Миа ненадейно се шмугна след него.

— Искам да те помоля нещо.

— Разбира се. Какво?

— Психиатърът, Ритер. Трябва ми достъп до архива му.

— В смисъл?

Миа се озърна бързо и сниши глас.

— Всичко налично за всички останали, за другите пациенти. Ще се справиш ли?

— Искаш да му хакна компютъра?

— Да.

— Не знам — проточи Габриел, докато покрай тях мина Мунк, явно изтощен и с цигара в ъгълчето на устните. — Да хакна системата на психиатрия „Блакста“? Чуваш ли се? Ще наруша всички правила на Надзорния орган по защита на данните, освен това вероятно ще загубя работата си и ще вляза за десет години в затвора. Да не говорим, че Мунк ще ме убие. Защо просто не го изискаме?

— Надяваш ли се на успех? — Миа ги гледаше изпитателно. — Ще ни дадат ли достъп според теб.

— Не — призна Габриел.

— И не става въпрос за „Блакста“, за бога. В такъв случай не бих те молила.

— Така ли? А за какво става въпрос?

— Има частна практика до стадион „Юлевол“. Говоря само за тамошните му пациенти.

— А не за „Блакста“?

— Не, единствено за малкия му частен кабинет.

Миа се усмихна и наклони глава настрани.

— Да, Миа, но…

— Благодаря ти — смигна му тя и го погали по ръката. — Обади ми се, когато влезеш в системата.

— Да, но не мога… — понечи да възрази Габриел, ала Миа вече бе на вратата, извадила телефона от джоба на коженото си яке.

28

Елен Иваршен седеше в колата си пред прогимназията „Морелбакен“ и се разкайваше, задето е поканила толкова много гости. Четирийсет години. Нима бе повод за празнуване? Тя хвърли бегъл поглед към огледалото и се почувства изтощена. Така и изглеждаше: имаше торбички под очите, кожата ѝ сивееше, ъгълчетата на очите ѝ бяха зачервени. Сякаш не бе спала цяла седмица. Защо, за бога, и трябваше да се захваща с това точно сега? Не беше ли щастлива?

Срещна го в магазина. Учител от училището. Не намери нищо специално в срещата им — обикновен клиент.

— С какво мога да ви помогна?

— Искам да купя нови кухненски столове.

— Нещо по-конкретно ли имате предвид?

— Евентуално „Арне Якобсен“. Имате ли?

— Имаме.

— Хм… Ами този на витрината? Откъде е?

— Аз създадох дизайна.

— Наистина ли?

Хвалби. Оказа се много просто. Хареса столовете ѝ. И проектираната от нея салонна маса. И лампите. Изкупи почти цялата ѝ колекция. И всичко това с учителската си заплата? Това бе първата ѝ мисъл — не се заблуждаваше, мебелите ѝ не бяха никак евтини. После обаче ѝ разказа, че е наследил пари от починалата си майка, и тя се засрами от проявената мнителност.

Хайде, съсредоточи се, за бога.

Стига толкова.

За никого не е добре.

Елен Иваршен погледна часовника на телефона си и изпита известно раздразнение. Два без двайсет. Часът при зъболекаря беше след двайсет минути, а дотам предстоеше поне четвърт час шофиране. Нали се разбраха за един и половина? Взе айфона си и опита да му се обади. Отново. Не вдигна. Колко съобщения му бе написала? Петдесет. Отговори ли на някое? Не.

Младежи.

Синът ѝ Рюбен тъкмо навърши четиринайсет. Измоли от нея последния, твърде скъп модел телефон, а отговаря ли на повикванията ѝ? Не. Зарежда ли го редовно, за да може да се свърже с него? Не. Плаща ли си сам сметката, както се разбраха? Не. Подрежда ли си поне стаята? Помага ли ѝ с домакинството? Изхвърля ли боклука? Прави ли нещо, за да не се чувства тя глупаво, давайки му пари? Не.

Елен поклати глава и за пореден път опита да му се обади, но пак не ѝ отговори.

Тийнейджъри.

Зъболекар. Защо не ходи на зъболекар?

— Как беше при зъболекаря, Рюбен?

— Зъболекар ли?

В продължение на две седмици водеха един и същи разговор.

— Как мина при зъболекаря, Рюбен?

— Ъъъ, какво?

Вземам си отпуска.

Ще те посрещна след училище.

Чакай ме в един и половина.

Запомни ли?

Трябва ли да напиша бележка на ръката ти?

Елен Иваршен въздъхна и извади червилото си от чантата. Сив косъм ли видя в огледалото? Още един? Налага ли се пак да отиде на фризьор? Нали скоро ходи? Но какво я прихваща? Не ѝ пука за няколко сиви косъма. Това само я разхубавява. Напълно естествено е. Ами червилото? Преди не си слагаше толкова много. Устните ѝ са превъзходни и без да ги разкрасява. Мина ѝ през ума, естествено. Чакам пред училището да взема сина си, но се контя, защото той работи тук. Не ти подхожда, Елен. Омъжена си. Щастливо омъжена.

Е, да, това е относително. Елен Иваршен слезе от колата и тръгна към входа на училището. Не, не беше нещастна, но нещо липсваше. Скучно ли ѝ е? Толкова ли е просто?

Целият ѝ живот е толкова… практично организиран.

Липсва ѝ страстта, тръпката.

Докато ситнеше по площадчето, я застигна слаб дъждец. Почука на вратата на кабинета на заместник-директора.

— Здравейте! С какво мога да ви помогна?

— Търся сина си, Рюбен Иваршен.

— От кой клас е?

— 9 А.

— Да видим. Имат английски с Хайди Лаукванг в стая 104.

Елен Иваршен благодари и тръгна по коридора. Почука на вратата и махна през стъклото. Хайди Лаукванг приближи и си показа главата навън.

— Здравейте! Какво мога да направя за вас?

— Рюбен тук ли е? На зъболекар е и сигурно е забравил.

Лаукванг сбърчи вежди.

— Не, днес не е на училище.

— Сериозно?

Обзета от гняв, Елен Иваршен прехапа устни.

Проклето момче.

Кръшка.

Имаше подозрения, но…

При това днес.

Когато трябва да отидат на зъболекар.

И си взе свободен ден.

Какво си въобразява?

Не, това минава всякакви граници…

Забеляза Мартин през стъклото.

— Може ли да разменя две думи с Мартин?

Лаукванг му махна и флегматичният младеж се домъкна в коридора. Едва се държеше на крака.

— Рюбен не трябваше ли да спи у вас? — процеди през зъби Елен Иваршен.

— Да, но не дойде…

— Истината ли ми казваш, Мартин? — Тя сложи внимателно ръка на рамото му.

Хайди Лаукванг се върна в класната стая, затваряйки вратата след себе си.

— Ами… разбира се. Защо да лъжа?

— Но сте имали уговорка да спи у вас?

Момчето кимна.

— Значи дотук е вярно.

— Всичко е вярно — разпери ръце Мартин. — Нямам представа къде е.

— Не ти ли се е обаждал?

— Не, наистина, кълна се. Повярвайте ми.

— И не си говорил с него?

— Опитах се — и във фейса, и съобщение му написах, но не отговори и сметнах, че…

— Какво сметна?

— … че не сте му разрешили. Знаете как е…

— Как?

— Ами, искам да кажа… Вие сте готина, но баща му е…

— Благодаря ти, Мартин. Извинявай. Вината, разбира се, не е твоя.

Елен Иваршен се овладя и се усмихна.

— Значи не знаеш къде е.

— Нямам никаква представа — сви рамене тийнейджърът.

— Добре, обаче къде би отишъл, ако да кажем ви се прииска да си починете един ден от училище.

Момчето я погледна подозрително.

— Сигурно в „Стуро“ — измърмори накрая.

— Търговският център.

— Да… Не знам.

— Благодаря ти, Мартин. Ако се чуеш с него, предай му, че го търся.

— Окей, госпожо Иваршен.

Младежът се изниза обратно в класната стая.

Така ли? Търговският център в квартал „Стуро“?

По обед?

Ще види той!

Усети как у нея отново се надига гняв, когато прекоси коридора и претича до колата под дъжда.

29

Застанал пред административната сграда до стадион „Юлевол“, Габриел Мьорк съжаляваше, задето не е предрешен. Навярно беше редно да предупреди Мунк. Типично за Миа. Закони и правила. Важат само за другите. Трябваше, естествено, да каже. На Анете. Прокурорката. Тя щеше да подаде молба. Да получат достъп до базата данни на психиатъра Волфганг Ритер. Ще им отговорят ли? Изобщо не. Никакъв шанс. Естествено. Само това остана! За колко пациенти става въпрос? Оголени души от двайсет години насам. Сигурно хиляда? Или две хиляди? Разбира се от само себе си. Без значение колко е важно. Доколкото му бе известно, дори самият съдия може да е сред пациентите. Когато влезе в сградата и взе асансьора до четвъртия етаж, по врата му плъзнаха трънки. Споделено работно пространство. За щастие. Това улесняваше всичко. Зъболекар. Гинеколог. И Ритер. Регистратурата му се намираше зад стъклена врата. Габриел бързо огледа интериора. Направо по коридора като че ли имаше обща чакалня. Вътре бяха разположени няколко стола и малък диван. Притаи дъх, отвори стъклената врата и се усмихна на жената на регистратурата — възрастна дама с бели букли и очила на върха на носа ѝ. Дръж се естествено. Отново му се прииска да има зад какво да се скрие, когато се прокашля и се насочи към къта за чакане. Там завари мъж с шапка в скута. На масичка лежаха купчина списания. Стените бяха облепени с плакати. До стената бе сместена стойка с брошури. Кимна леко на мъжа, но той не го погледна. Габриел си извади макбука от чантата, седна и го сложи в скута си. Постара се да изглежда възможно най-нормално. Каквото и да става.

Обмисля различни стратегии, но стигна до извода, че това е единствената му възможност. За да влезе в компютъра на Ритер, му беше необходим достъп до мрежа. Начините бяха само три: в дома на Ритер — ъъъ, не; да го проследи, докато докторът се свърже евентуално към отворена мрежа — нямаше време за това; кабинетът му оставаше единствената възможност. Включи компютъра и се озърна. Мъжът все така не го поглеждаше. Възрастната дама на регистратурата надзърна към него, но бързо извърна очи към плота пред себе си, нямаше вид да подозира нещо. Нямаше и причина за подозрения. Гинеколог. Зъболекар. Психиатър. Хората постоянно идваха и си тръгваха.

Изчака няколко секунди.

Уай-фай. Търсене на мрежа…

Излезе цял списък. Намираше се в сграда с офиси, което, естествено, създаваше трудности. Компютърът му регистрира всички мрежи от горните и долните етажи. Прегледа ги набързо и намери правилната според него. Общ4. Кабинетите имат обща мрежа? Великолепно. Не можеше да е по-добре. По-голям трафик. По-малък шанс някой да разбере за проникването в системата. Отвори една от програмите, които бе свалил, преди да тръгне от участъка.

John the Ripper.

Чудеше се дали хората знаят за съществуването ѝ. Всички заинтересовани имат свободен достъп до нея в интернет. Хакваш, без каквито и да е познания — само включваш програмата.

Кликваш и всичко става само. Отнема известно време, разбира се, и той леко се притесни, когато жената на регистратурата отново го погледна над рамката на очилата.

Жълто лого на червен фон и отзад изображение на Джак Изкормвача. Малко зловещо, но върши работа. Понечи да кликне два пъти върху иконата, но му хрумна, че сигурно има и по-лесен начин. Изкормвачът бе изключително добра програма, въпреки това обаче няма да стане за няколко секунди с никакъв софтуер, ще отнеме… вероятно поне десет минути.

Бързо се реши, остави компютъра на масичката и се приближи до регистратурата.

— Извинете — прокашля се с най-невинното си изражение. — Чакам приятелката си. Мога ли да използвам вашия интернет?

— Естествено — усмихна се възрастната дама и написа нещо на хартийка.

Самата любезност.

— Мрежата е „Общ4“.

Подаде му жълта бележка.

— Имахме проблеми с нея, но вече би трябвало да е наред.

— Много благодаря.

Габриел изпита угризения. Толкова мила жена, а той я лъже в очите.

Както и да е.

Целта оправдава средствата — нямаше ли такава мисъл?

Върна се възможно най-спокойно до дивана и набра паролата.

Общ4.

JgFrPh45

Разумно бяха избрали трудна за разбиване парола. Само да не я дават на всеки срещнат. Затвори прозореца и изпита задоволство при появата на черните дъгички на екрана — свърза се. Обзе го тръпката от едно време. Не знаеше каква е причината, но винаги го омайваше. Не да вреди — не го беше правил, вълнуваше го само мисълта за способностите му. Да влиза на непозволени места. Да надминава другите по ум. Това предизвикваше възбудата. Стъклената врата се отвори и той се стресна. Влезе майка с дете. Обикновено той си седеше спокойно в мазето на своя дом — тук бе различно. Изведнъж се почувства изключително уязвим. Отвори мрежовия протокол. Пет компютъра, свързани в мрежата. И неговият. Хрумна му, че е трябвало да се скрие по-добре, да бъде незабележим, но вече бе твърде късно. Само професионалист можеше да разбере за действията му и дори тогава трудно биха го открили.

Появиха се табелки по вратите.

Гинеколог, Марит Енг.

Mrit_Eng.

Зъболекар, Герт Овершьо Вик.

Gover_V.

Психиатър, Волфганг Ритер.

Wolf Ritt.

Цъкна два пъти върху „Джон Изкормвача“ и въведе необходимите данни.

Петнайсет минути по-късно отново бе на улицата с лаптоп, прибран в чантата, и лудо биещо под пуловера му сърце.

Погледна за последен път към прозорците на четвъртия етаж, прихлупи си шапката, набра номера на Миа и се запъти с бързи крачки към стоянката на такситата.

3

30

Беше ранно утро. Нямаше и шест часа. Навярно това беше най-скучното направление на света, обаче трийсет и две годишният Йонас Улсен седеше зад волана с широка усмивка. Споменът за предишната вечер още сгряваше тялото му. Оказа се невероятно. Мина толкова добре.

Почти нереално.

Април бе настъпил. Пролетта идваше — дори въпреки тъмнината навън, по дърветата се забелязваха зелени пъпки. Обикновено се чувстваше тягостно. Измъчваше го самота. Особено през този сезон. Странно наистина. Човек би си помислил друго — най-тежкото е мракът. Но не, не е вярно. Прочел го бе в статия в интернет. В Норвегия ставаха повече от шестстотин самоубийства на година и повечето от тях бяха през пролетта. Не разбра всичко, но явно през зимата всички са потиснати, а грейне ли слънцето, се чувстваш различен. Когато навън е светло, осъзнават, че мракът е в теб — нещо такова — не му стана съвсем ясно.

Йонас Улсен се приведе напред и включи радиото. Развиделяваше се. Движеше се по пенсионерски маршрут: кварталите „Хелсос“ и „Грефсен“, после долината Маридален. Чудесно, ако си ленив — спокойно е, няма много спирки и са отдалечени една от друга. Поне в тази посока — към Лагера „Скар“. Затворената казарма понастоящем бе преобразувана в гимназия. Разкарването дотук му изглеждаше ненужно. Намираше се далеч от града. Насред нищото. Не си представяше, че някой ще бие целия път дотам за малко тебешир и няколко стари компютъра. Но това му беше работата, а днес нямаше никакво значение. По една радиопрограма намери песен, която му допадна, и започна да си тананика и да тактува весело по волана.

Беше се отказал от идеята да си намери гадже. Дори в собствените си очи изглеждаше твърде странен: беше прекалено притеснителен; прекомерно непохватен. С ужас си спомняше ученическите години. Неумелите му опити да общува с другия пол, общо взето, свършваха зле. Прекарваше повечето време вкъщи, с нос, забит в книгите. А сега? Не, не можеше да повярва. Линда. Рецепционистка по заместване. Другата бе излязла в майчинство. Линда. У нея имаше нещо специфично. Неопределимо. Знаеше обаче, че скоро ще дойде краят. Другата ще се върне. Искаше му се да застопори календара в стаята за почивки. Не оставаха много дни. Ако времето не тече, ще си остане там.

Не щеш ли, съвсем неочаквано тя го покани.

Дали да не отидем на кафе някой път?

От смущение едва не си глътна езика.

Да… може би.

Или на обяд, ако искаш. В събота. Става ли? Или си зает?

Зает? Не. Не, не, събота е чудесно.

Усмихнати очи, вперени в него. Подаде му бележка през бюрото. Телефонният ѝ номер.

Едва успя да напъха ключа, за да запали колата. Непосредствената радост бе последвана от обичайната тревожност. Стовари се тежко върху него, сякаш бавно потъваше в тъмна, леденостудена вода. Не, не, не. С какво се съгласи? Няма да мине добре. Трябва да отмени срещата. Какво ще каже? Ще го намрази, когато разбере колко е глупав. Напрегнат. Страхлив. Дори не може да говори. От устата му излизат само щуротии. Толкова често се бе сблъсквал с насмешката. Толкова пъти го бе съпровождал шепотът зад гърба му, когато минаваше по коридора в училище или впрочем на работа.

Само че тя го харесваше.

— Много те харесвам, Йонас.

Линда.

— Искаш ли да измислим нещо и за утре?

Не му се вярваше.

Все едно светът реши отново да го приветства радостно, изведнъж слънцето се показа и помете мрака от горите около езерото Маридалсване. Изгря ново утро в царството на пролетта. Заобикаляха го ярки, великолепни цветове.

— Каква разлика само — каза си, поемайки нагоре към паркинга. Природата в тъмнина и природата, обляна в слънчева светлина. Животът в самота. И животът с…

Не посмя да довърши. Прекараха заедно само една вечер. Имаше сериозен риск да се изложи за пореден път. Не бива да го приема за даденост отсега. По-добре да се наслади на мига. На прекрасното усещане в тялото си.

Стигна паркинга в Скар. Оттук човек може да се изкачи през гората чак до Йоюнген. Да нахрани патетата. Или да разпъне палатка за през нощта и да гледа как подскачат рибките. Моторът на една от колите на паркинга бръмчеше. Обхвана го раздразнение. Не мислят ли тези хора? Йонас Улсен загаси двигателя и слезе да провери вратата. Веригата си беше на мястото. Никой не бе пипал катинара. Понечи да седне отново зад волана, но нещо привлече вниманието му и той застина. Колата с включения мотор. Имаше нещо… странно. Направи няколко предпазливи крачки. Все пак е пазач. Отговорен е всичко да бъде, както трябва. Какъв е този…?

Видя го ясно чак когато се приближи на няколко метра. От отворения прозорец от пътническата страна излизаше дим. Малко — тънка сива лента, но все пак…

— Ехо?

Йонас Улсен почука по стъклото, но там явно нямаше никого.

— Не оставяй колата на празен ход. Би ли…?

Никой не отговори. Странно. Почука още веднъж.

— Ехо?

Отново не последва отговор. Пазач е. Отговорността е негова. Да, несъмнено. Улсен потропа за трети път, после отвори вратата: седалките бяха празни и беше задимено.

— Ехо?

Тогава го забеляза.

Нещо гореше.

На задната седалка.

Малка кукленска къщичка.

— Има ли някого?

Връхлетя го, страхът; тъмната вода. Бързо измъкна глава и се отдалечи от колата, напипа бутона на радиостанцията, прикрепена към джоба на ризата му.

— Централа, обажда се Ѝ. У. Линия КГМ. В Скар съм. Чувате ли? Край.

Отдалечи се още малко от автомобила. Сърцето му биеше силно.

— Централа? Ѝ. У. Чувате ли ме? Край.

Не го беше забелязал, но сега видя процепа в багажника. Не беше напълно затворен.

Не искаше да се приближава, ала беше неизбежно.

Не.

Пред себе си видя нечии ръце, сякаш не той бе повдигнал капака.

— Централа? Чухте ли…?

В багажника лежеше младо момче.

— Централа?

Очите му бяха отворени.

В този момент стана непоносимо.

Най-после гласът от радиостанцията отговори, но Йонас Улсен вече не беше в съзнание.

31

Миа Крюгер се събуди от звъна на телефона, без изобщо да е усетила съня. Цяла нощ се въртя в леглото, няколко пъти стана. Образът на Вивиан Берг се бе запечатал върху ретините ѝ. Крехко, бяло тяло, наполовина потънало в тъмната вода. Отчаянието в погледа на Каролине Берг представляваше море от скръб, което щеше да прелее едва по-късно. По лицето на Курт Ванг бе изписан ужас.

Ела, Миа, ела.

Сестра ѝ стоеше насред нивата.

Познато видение.

Дълго го нямаше, но ето че се бе завърнало.

Отиде в стаята с кашоните. Почуди се дали да не отвори някой.

Албумът на Миа.

Да разгледа снимките на баба.

Винаги ѝ помагаше.

Баба ѝ, която виеше срещу луната. Съседите я наричаха „вещица“, но за Миа тя бе единственото нормално същество в този побъркан свят.

Не слушаш, нали?

Себе си не слушаш.

Защо не замина?

Не си здрава, Миа, нали знаеш?

Нощ, изпълнена с мрачни мисли, и тресящо се тяло. Накрая се запита: „«Лори» не е ли отворен до три?“.

Две бири и един „Йегер“ само за да успее да заспи.

Травеститската бърлога на Чарли Брюн в квартал „Тьойен“ беше отворена денонощно.

Няколко хапчета, за да си почине.

От известно време се въздържаше, без сама да знае как. Телефонът на нощното ѝ шкафче показваше малко след седем и половина.

— Да?

— Будна ли си?

От другата страна прозвуча гласът на Анете Голи.

Миа не познаваше друг толкова енергичен човек. Сякаш, за да живее, нямаше нужда нито от сън, нито от храна.

— Вече да — прозина се тя. — Какво има?

— Имаме още един — съобщи лаконично Голи.

— Къде?

Стана от леглото и установи, че е спала с дрехите.

Беше се облякла.

Нима се бе приготвила да ходи при Чарли в „Тьойен“?

По дяволите.

— Маридален — отново се чу Анете Голи. — В багажник. Изглежда и този път колата е открадната.

— Момиче ли?

Миа влезе в банята.

— Не, момче — уведоми я Голи.

Ходила ли е там?

Не, легна си трезва.

Едва издържа, но все пак успя.

На гърдите му има следи от убождане.

Миа изплакна набързо лицето си със студена вода. Животът в нея бавно се събуждаше.

— На четиринайсет години. Рюбен Иваршен.

— Вече знаем ли кой е?

— Да. Дрехите му са намерени в торба, оставена до автомобила. Имало е телефон и дебитна карта. Лежал е гол в багажника, бил е само по…

— По какво?

— По бански.

— Повтори последното.

Миа свали якето си от закачалката.

— Оставен е в багажника почти гол, носел е само бански, а в колата нещо е горяло.

— Какво? — поинтересува се Миа, докато си обуваше обувките.

— Кукленска къща. Идваш ли?

— Къде сте?

— В Маридален. На паркинга при лагера „Скар“.

— Уведомихте ли семейството му?

— Снощи майка му е съобщила, че е изчезнал. Опитвам да се свържа с нея. Тръгна ли?

— Идвам — викна Миа и затвори.

32

Застанал на известно разстояние от загражденията пред лагера „Скар“, журналистът Ерик Рьонинг съжаляваше, задето не си бе облякъл по-дебел пуловер под палтото от камилска вълна. Не трябваше ли вече да е пролет? Очевидно не. Обикновено не работеше по такива случаи. Беше есеист и се чувстваше най-добре на закрито. И по-специално вкъщи пред камината в жилището му в квартал „Фрогнер“, по възможност с чаша коняк и пура, оставени до клавиатурата. Преди няколко години Рьонинг спечели наградата на Организацията за критика и разследваща преса за серия репортажи, посветени на бездомниците в Осло, ала дори тогава рядко излизаше от дома си. Затова пък сега се намираше тук. Преди няколко месеца шефът му, редакторът на „Афтенпостен“ Гайр Грюнг, го бе извикал в кабинета си. Интересуваше се дали са верни слуховете в редакцията по негов адрес. Дали наистина само е изпращал фотограф да снима хора в нужда и си е измислял историите им. Дали е скалъпвал фалшиви интервюта. Дали сълзливите разкази, излезли като поредица в специалното издание на вестника в края на седмицата, са врели-некипели. Възможно ли беше такова нещо?

Ерик Рьонинг нито призна, нито отрече — умееше ги тези работи. От него щеше да излезе добър политик, ако хората го интересуваха, но те изобщо не го вълнуваха. Разкриеше ли се, че е изфабрикувал всичките случаи, репутацията на вестника щеше да бъде накърнена сериозно. И макар че го знаеше прекрасно, двайсет и няколко годишният младеж не се безпокоеше особено. Разчиташе шефовете да си спасят кожата. И се оказа прав. Като временно наказание обаче го изпращаха да отразява случаи от рода на този. Труп в балетна рокля, изплувал от планинско езеро. Друг — в мрачна хотелска стая. Имаше ли връзка? Полицията отричаше, но на тях не може да им се вярва. А сега се бе появил трети труп на паркинг край едно от любимите места за излети в Осло. Още не знаеха кой е. Вероятно някакъв наркоман. Убит от ревнивото си гадже. Всъщност на Ерик Рьонинг изобщо не му пукаше.

Ако не…

Сгуши се в палтото си и съжали, задето не си бе сложил шапка. Почуди се пред огледалото, но се отказа. Шапките винаги му разваляха прическата. Избра тънко сиво кашмирено поло и облече бежовото палто. Кафявите ръкавици от агнешка напа бяха достатъчно къси, за да се вижда току-що купеният часовник „Брайтлинг“. Същият като в рекламата с Леонардо Ди Каприо. Прояви благоразумието да си сложи тънък вълнен клин под панталона. Все пак живееше в Норвегия. Засега. А в бъдеще? Може би в Монако? С тази задна мисъл бе инвестирал в онези акции.

Миа Крюгер?

Значи и Мунк е там. Тежката артилерия. Сигурно тялото, намерено на паркинга, не е просто на премръзнал до смърт алкохолик или на самоубил се студент. Миа и Мунк. Първо балерината, после джаз музикантът, а сега това. Нима наистина бяха свързани? Рьонинг се усмихна, усещайки лек гъдел под палтото си. Да не би всъщност да става дума за… сериен убиец? Това вече е нещо друго. Новина, подходяща за човек от неговия калибър. Навярно богинята на късмета все пак не го е изоставила. Рьонинг си проправи път сред насъбралото се множество и попадна на Уле Лун, колега от „Ве Ге“.

— Какво е положението?

— Все още не знаем много — подхвърли Лун, — но според слуховете жертвата е младо момче.

Рьонинг извади цигара от джоба си.

— Не знам. Възможно е.

— Какво се е случило? — попита новопоявило се лице.

Беше от „Дагблае“. Вибеке някоя си. Рьонинг не помнеше името, но така или иначе си беше крава. Веднъж се опита да я свали в бара на хотел „Гран“. Хареса му как ѝ стои роклята отзад.

— Студент — излъга той. — Вероятно се е самоубил.

— Какво говориш? — изненада се Вибеке Кравова. — По полицейската радиостанция съобщиха друго.

— Какво? — поинтересува се Лун.

— Четиринайсетгодишен — уточни Вибеке и изгледа Рьонинг. — Ти друго ли си чул?

— Нямам представа. Току-що дойдох — ухили се той и запали цигарата.

— Глупак.

Вибеке Кравова тръсна глава и тръгна към загражденията.

— Знаем ли името му?

— Не е съобщено официално, но се говори, че се казва Рюбен Иваршен. На четиринайсет.

Изникна още едно ново лице — младеж с очила. Този пък беше от „Дагависен“.

— Откъде знаеш? — полюбопитства Лун.

— Имам си източници — засмяха се очилата.

Рьонинг си извади телефона и бързо написа съобщение:

Жертва, вероятно някой си Рюбен Иваршен, 14. Намери училището. Изпрати някого там. Семейство, съученици, учители и т.н.

Изведнъж настана суматоха.

— Голи!

— Анете!

От загражденията излезе черна кола. Сред пороя от светкавици нетърпеливо се протягаха ръце, устните се задъхваха, по раменете бяха накацали телевизионни камери.

— Голи!

— Анете!

— Има ли връзка с другите жертви?

Именно.

Значи не само той го бе заподозрял.

Чудесно. Ето ти предизвикателство. Време е да им покаже кой е. Не му подхождаше да стои тук като някаква уличница.

Ерик Рьонинг отстъпи малко назад и намери място, откъдето се виждаше по-добре. Може и да беше мързелив, но не бе глупав. Неслучайно Грюнг беше най-близък с него. Той бе галеникът на редактора. Определено му харесваше и го жегна. Спомни си как го бе изгледал Грюнг, старият вестникар, когато осъзна, че малкият му награден любимец всъщност е измамил всички.

Добре, хубаво. Няма причина да провесва нос. Време е да си заслужи хайвера. Отдалечи се още малко, за да провери дали друг път не води нагоре. Мунк и Миа бяха от класа, но останалите… Дежурните полицайчета. Бяха събрали всичките от охраната на търговските центрове и Рьонинг се съмняваше, че толкова бързо са успели да отцепят целия район. Смешниците продължаваха да стоят скупчени пред загражденията и наблюдаваха пътя.

Аматьори.

Не е за чудене защо няма да стигнат далеч.

Ерик Рьонинг се подсмихна, хвърли си цигарата и се заоглежда за пътека, отвеждаща към паркинга.

33

Миа пристигна на паркинга пред лагера „Скар“. Мунк я посрещна с угрижено изражение.

— Не си ли спала?

— Защо?

— Изглеждаш ужасно.

— Боже, благодаря! — възкликна Миа.

— Извинявай. Не исках да те обидя. Наред ли е всичко?

— Добре съм. Какво става?

— Нова кола. — Мунк посочи с глава към дъното на паркинга. — Открадната е. Собственост е на семейство от Йокарн. Върнали се от почивка и не си намерили колата.

— А защо сме тук?

— Патолозите искат да приключат.

— Нова ли е? — Миа посочи тъмнокосата жена пред багажника, която оживено жестикулираше, а около нея се тълпяха хора.

— Лилиан Лун.

— Сериозна ли е?

— Изглежда добра — кимна Мунк.

— Убождане от инжекция ли е пак?

— Да.

Миа забеляза още един фотоапарат на статив, насочен към задната част на колата.

— Провери ли фотоапарата?

— Тринайсет — бавно процеди той.

— По дяволите — изруга тя.

— Подсказва ли ти нещо?

Мунк се обърна към нея и си запали цигара.

— Четири, седем, тринайсет…

— Ти си математикът — разтърка очи Миа.

— Числа от тотото?

— В какъв смисъл?

— Не знам. Мамка му, дразни ме.

— Кое?

— Ами всичко. Числата. Играе си с нас, ужасно е.

— Кой го е намерил? — осведоми се Миа.

— Някакъв пазач. Улсен. Изпаднал е в шок. Изпратихме го в „Грьонлан“. Анете ще го разпита.

— Отдавна ли?

— Преди няколко часа. Какво значение има.

Тя посочи към пътя.

— Пресата вече е тук.

Мунк сви рамене.

— Надушват кръвта — промърмори Миа.

Към тях се приближи криминалистка. Свали си маската и въздъхна.

— Ти ли нареди така?

— Как?

— Не ни допускат, преди патолозите да свършат.

— Едва ли ще отнеме много време.

— Да, но…

— Търсихте ли в гората? — поинтересува се Миа.

— Да, работим. Стигнахме до колата.

— Продължавайте наоколо — изкомандва инспекторът. — Ще започнем, когато патолозите приключат.

Криминалистката поклати глава и измърмори нещо неразбираемо. Сложи си маската и се върна при колегите си.

— А кукленската къща? — полюбопитства Миа.

— Според пазача е горяла, когато е пристигнал.

— Ти видя ли я?

— Да, според мен няма да е трудно да разберем откъде е.

— Защо?

— Изглежда ръчна изработка. Не е като масово произвежданите играчки от „Тойс ар ъс“.

За миг се усмихна.

Сети се за Марион, внучката му. Любимката на Мунк. Обсипваше малката с подаръци, докато накрая майка ѝ не тропна с крак.

— Търсим ли?

— Грьонли се занимава с това.

Дръпна от цигарата, а в това време към тях се приближи още един криминалист. Понечи да каже нещо, но Мунк го изпревари.

— Чакаме — изръмжа той. — Няма да продължи дълго.

— Отцепили ли сме района? — попита Миа.

— Надявам се. А, да, между другото, Лудвиг не е открил нищо. Помоли ме да ти кажа.

— Какво?

— Попитала си го дали нямаме случай с горяща къща номер 47… 74…

— Да.

— Засега нищо.

— Струваше си да се опита.

— Добра идея, впрочем.

— Не е далече от ума. Братята с лъвски сърца. Къщата гори.

— Изглежда, не си била далеч от истината. — Мунк погледна колата.

— Горяла ли е още, когато е пристигнал?

— Май да — кимна той. — Както споменах, не е на себе си.

— Какво заключваме?

— За времето ли?

— Да.

— Според него е пристигнал около шест и петнайсет.

— Колко дълго гори подобно изделие?

— Невъзможно е да се каже. Вероятно няколко часа, ако е напоено с нещо.

— Значи, някъде между три и четири часа през нощта.

— Даже по-късно, най-вероятно.

— Току под носа ни.

— Така е. — Мунк смачка угарката.

— Как е дошъл дотук?

— Нямам представа.

— Толкова рано не пътуват автобуси, нали?

— Не, първият тъкмо мина.

— Може да е пристигнал със собствен автомобил?

— Едва ли. — Мунк видимо се колебаеше дали да не запали следващата цигара, но се отказа. — Кой тогава е карал този?

— Какво ще кажеш за колело?

Той сви рамене.

— Не е изключено по пътя насам да са монтирани камери. Има един супермаркет „Кооп“ недалеч оттук. Проверяваме го.

— И момчето е без дрехи?

— По бански. Дрехите му са оставени в торбичка до колата.

— Съблякъл го е тук? Господи, това е…

— Знам. — Все пак Мунк запали. — Започвам да си мисля, че грешиш.

— За какво?

— За случайния подбор на жертвите. Според мен е наясно точно кого иска. И какво ще направи с него.

Той сбърчи вежди, а погледът му помръкна. В този момент телефонът му зазвъня. Тръсна глава и се отдалечи на няколко крачки, за да отговори.

— Миа Крюгер.

Към нея пристъпи тъмнокоса жена на годините на Мунк, свали си маската и ѝ подаде ръка.

— Лилиан Лун. Съдебна медицина. Готови сме да го вземем.

— Вие ли направихте аутопсията на Вивиан Берг?

— Да — потвърди Лун.

— А на Курт Ванг?

— Също.

— Сигурна ли сте, че извършителят е един и същ?

— Подходът е същият, да. Дали е от мъжки род не знам. Има следа от игла, забита в сърцето. Никъде другаде няма видими наранявания. Според мен е странно.

— Защо?

Лун я изгледа учудено.

— Защо липсват следи от борба, от съпротива? Не е ли неестествено? И при тримата.

— Нищо ли няма под ноктите?

Патоложката вдигна рамене.

— Необходимо е да вземем проби в лабораторията, за да установя със сигурност, но доколкото виждам, не. Точно както при другите.

— А ранички около устните?

Лилиан Лу наклони глава и се взря в нея.

— Вие ли ги забелязахте?

— Да.

— Имате набито око. Открихме същите. Само че този път под скоч.

— Скоч ли?

— Да. На устата. Желаете ли да го видите, преди да го отнесем?

— Ако е възможно.

В това време Мунк се приближи с бърза крачка.

— Холгер — усмихна се патоложката.

— Здравей, Лилиан.

— Какво има? — попита Миа.

— Намерили са го — изсъска възбудено началникът на отдела.

— Кого?

— Раймон Грегер. Идва от Ларвик.

— Искаш ли да го поема аз?

— Ще работим заедно. Трябва обаче да почакаме. Помолил е за адвокат.

— Ще погледнете ли тялото? — отново попита Лилиан Лун и си сложи маската.

— Разбира се. — И Миа последва новата патоложка към отворения багажник.

34

Мунк и Анете Голи стояха зад огледалното стъкло. Той реши да остави Миа да започне разпита сама. Понякога предпочиташе този подход. Да не предизвиква страх. Все пак нямаха нищо срещу човека. Срещу Раймон Грегер. Само слухове. Свързваха го с историята от Будьо. Не разполагаха обаче с никакви веществени доказателства. Нито със свидетел, който да го е видял близо до някое от местопрестъпленията. Никоя базова станция не бе засякла телефонен трафик. Роднинска връзката връзка беше налице, но това едва ли щеше да помогне, ако не го накарат да проговори.

Миа започна разпита и Холгер Мунк погледна към Анете:

— Ще увеличиш ли звука?

Тя завъртя копчето на панела до вратата.

— Часът е 12:14 — обяви Миа, привеждайки се леко към микрофона. — Първи разпит на Раймон Грегер. В стаята се намират Раймон Грегер, адвокат Алберт Вик и Миа Крюгер, инспектор от отдел „Убийства“.

Гласът ѝ прозвуча меко. Когато двамата влязоха, тя се усмихна приветливо. Добре изиграно. Неведнъж я беше виждал да губи самообладание, да дава израз на чувствата си, но не и този път.

— Искам първо да заявя, че клиентът ми недоумява защо са му отправени обвинения. — Адвокатът пристегна възела на вратовръзката си. — Ако в съда не е внесена жалба, настояваме незабавно да го освободите. Също така официално обявявам намерението ни да подадем оплакване срещу полицията за нападките срещу клиента ми в медиите.

Адвокати! Това им е работата.

Мунк поклати глава и разкопча още едно копче на сакото.

— Няма никаква жалба. — Миа продължаваше да се усмихва все така добронамерено. — Съжалявам за случилото се. Както навярно сте запознати, разполагаме с четирийсет и осем часа, но се надяваме, естествено, да приключим възможно най-бързо. Съдействайте ни, кажете ни всичко необходимо и веднага ще ви освободим. Така виждаме нещата. Били сте на вилата, нали? Излезли сте в болничен?

Грегер погледна бързо адвоката и той му кимна в отговор.

— Струпа ми се много в последно време. Претоварих се. Исках да ходя на работа, но лекарят ми предложи да прекарам няколко седмици на спокойствие.

— Точно така — насърчи го Миа. — И не сте научили за случилото се. Племенницата ви е намерена мъртва.

— За съжаление, не. — Гласът на Грегер звучеше неподправено. — Вилата не е моя. Наех я от един приятел. Той е спестовник, ако мога да се изразя така. Няма нито интернет, нито телевизия, само електричество от малък слънчев панел.

— Значи изобщо не сте били подготвен, когато полицията ви е посетила?

След разкритията по „Те Ве 2“ се беше обадил негов съсед от скалистото крайбрежие.

— Не знаех нищо. Горкото момиче! Каква трагедия!

— Вие сте брат на Каролине Берг, нали? — прелисти записките си Миа.

Отново играеше ролята си. Чудесно знаеше какво пише там.

— Доведен брат — уточни Грегер. — Майка ми се омъжи повторно. За баща ѝ. А аз, така да се каже, вървях в комплект.

— Какво се случи с двете момичета през 2007 година? — ненадейно попита тя.

Изведнъж Грегер трепна на стола. Адвокатът му също изглеждаше учуден. Мунк си съблече сакото с доволно изражение.

— За какво говорите?

Идиот.

Началникът на отдела поклати глава.

Да не би да не е очаквал да се доберат до тази информация, независимо че не фигурира в документите?

— Клиентът ми ще се въздържи от… — подхвана адвокатът, но застаряващият учител го прекъсна.

Свали си очилата и си потърка лицето.

— Не бях аз — тръсна накрая глава той.

— Не сте били вие? — повтори Миа, прехвърляйки отново листовете пред себе си. — Камила е била на седем. Хеге — на девет. Често сте ги вземали след училище. Примамвали сте ги да се качат в колата ви. Държали сте ги затворени с часове. Обичате момиченца, нали? Обичате да си играете?

— Струва ми се… — промърмори адвокатът, по чието лице се бе разляла руменина, но Грегер отново го прекъсна.

— Не бях аз — унило повтори той.

— Не сте го направили?

— Направих го, но не бях аз.

— Моля да ми обясните. — Миа пак се усмихна приветливо. — Две момиченца са били отведени мимо волята им посред бял ден.

— Слушайте, бях… Периодът беше лош. Аз… жена ми ме напусна. Излъга за всичко. Съдията взе нейната страна. Получи родителските права. Дъщеря ми… тя… не ми позволяваха да я виждам повече.

Миа погледна дискретно над рамото му към огледалното стъкло.

— Дъщеря ли има? — Мунк погледна Анете.

— Съжалявам, не знаехме. Вината е моя — промърмори русокосата прокурорка. — Веднага ще проуча въпроса.

Бързо си извади телефона от джоба и излезе от помещението.

— Да виждате дъщеря си ли? — уточни Миа. — На колко сте години.

— На петдесет и седем.

— А тя?

— През лятото Нина ще стане на тринайсет.

— Значи през 2007 г. е била на седем.

Мунк долови раздразнението в тона на Миа и, естествено, я разбираше. Провежда разпита неподготвена. Отговорността беше негова. Аматьорска грешка.

— Какво… — понечи да зададе въпрос тя, но Грегер я прекъсна.

— Не се оправдавам за стореното. Беше грешка. Знам. Преживявах труден момент, както ви обясних. Изведнъж ми отнеха всичко, изградено от мен. Нина… тя беше… тя е…

Отново си свали очилата и сякаш изтри сълза.

Театър ли разиграваше?

От мястото си Мунк не успяваше да определи със сигурност.

— Понеже вашата дъщеря ви е липсвала, сте решили да си намерите друг другар за игра? — от ласкавия тон на Миа не бе останала и следа.

— Да — сведе поглед към масата Грегер.

Адвокатът седеше с полуотворена уста, без да гъкне, завладян от силно любопитство.

— Знаете как звучи. Две момиченца. Похитени.

— Знам, знам. Не бях на себе си. Не направих нищо. Само… — Грегер отпусна глава на дланите си.

— Само си играехте? — подсказа язвително Миа.

— Помолих да ме накажат. Не исках да им причиня зло. „Затворете ме“ — така им казах.

Вратата се отвори и Анете се върна в стаичката.

— Има дъщеря. На тринайсет. Получила е развод през 2007-а. Дали са ѝ пълни родителски права, бащата няма право да ги посещава. Обвинява го във физически и психически тормоз и над двете. Опитах се да намеря съдийката, разглеждала случая, но не успях да се свържа с нея. Говорих с човек от архива.

Миа отново погледна дискретно стъклото.

Няма ли да ми помогнете?

— Защо не ви позволиха да виждате Нина?

— Тя излъга — отвърна лаконично Грегер.

— За какво?

Адвокатът се беше предал. Наблюдаваше сцената, облегнат на стола.

— Според нея съм се държал лошо с тях.

— А не е ли вярно?

— Вижте, не съм безгрешен, вярно е, но все пак…

Телефонът на Мунк иззвъня. Той бързо го извади от палтото си. Съобщение от Лудвиг Грьонли.

Открихме откъде е кукленската къща! Да пратя ли Къри?

— Какво ще правим? — обади се Анете. — Нашият човек ли е?

Мунк поклати глава.

— Часът е 12:24 — съобщи Миа, когато Анете надникна в залата за разпити. — Временно прекратяваме изслушването на Раймон Грегер.

— И какво ще… — намеси се притеснено адвокатът.

Очевидно още не разбираше какво точно се е случило.

— Останете по местата си.

Миа премина в стаичката зад огледалното стъкло и разпери ръце.

— По дяволите, Холгер, какво е това?

— Да, аз съм виновен.

— Да го погна ли за отношенията му с Каролине Берг?

— Нашият човек ли е според теб?

— Нямаме нищо срещу него, нали? — Миа погледна Анете, а тя поклати глава. — Но все пак си играе с малки момиченца — продължи, загледана в Грегер през стъклото.

— Ще го задържим — обяви Мунк. — Да видим дали няма да признае още нещо, но засега можем да го зачеркнем от списъка със заподозрени.

— Да поема ли разпита?

— А защо аз да не продължа? — попита Миа.

— Разбрахме откъде е купена кукленската къща — осведоми я началникът ѝ.

— Толкова бързо?

— Да. Лудвиг откри мястото. Къри ще се заеме. Ще отидеш ли с него?

— В участъка ли е?

— Предполагам.

— Проклет тип — процеди Миа, извърнала лице към залата за разпит.

— Анете ще продължи разпита.

Мунк даде знак на Голи и тя прие мълчаливо.

— Добре — промърмори Миа, хвърли още един поглед към стъклената преграда, после вдигна ципа на коженото си яке и излезе.

35

Ерик Рьонинг си поръча омар с кимчи и естрагон и чаша „Пьоти Шабле“. Всъщност му се пиеше кола. Мъчеше го лек махмурлук след купона от предната нощ, но нямаше да направи добро впечатление, особено тук, в изисканото „Гран Кафе“. Сервитьорът се изгуби с менютата и Рьонинг усети гъдел в стомаха. Отново се намираше на топло. При това не отне много време.

Грюнг не си намираше място от другата страна на масата.

— Къде е? — прошепна старият вестникар и се озърна.

Ерик Рьонинг се усмихна и почука по телефона си.

— И цялото убийство ли показва? — Грюнг премрежи поглед.

Рьонинг кимна.

О, как прелестно му се усмихваше богинята на късмета!

Не го ли осени предчувствие там горе?

— Може ли да видя? — Грюнг се пресегна нервно към телефона му.

— Не тук. — Рьонинг прибра телефона в джоба на сакото си.

Слаба богу, успял бе да стигне до вкъщи да се преоблече. Разходката до долината Маридален щеше да го позлати, но му съсипа премяната. Как щеше да седи в „Гран“ с изцапани панталони и кални обувки? Нямаше да остане незабелязан, хи-хи. Избра тъмносин костюм на Ерменеджилдо Дзеня в съчетание със семпла черна вратовръзка „Армани“ и кафяви обувки от Мантеласи.

— Разкажи ми пак — помоли го Грюнг, когато сервитьорът донесе обяда.

Естествено, искаше веднага да види клипа.

Моля?

Ела в редакцията! Веднага!

Само че Рьонинг имаше по-добра идея. Редакцията ли? И дума да не става. Преди да разбере, щяха да се намесят и други. Силе Улсен. Или онзи идиот, Елингсен. Не, държеше да запази Грюнг за себе си. А и защо да не е малко по-тържествено? Да го отпразнува. Все пак бе прекарал цяла сутрин в пущинака заедно с тълпа идиоти. Поднесе чашата бяло вино към устните си, чувстваше се почти пиян. Грюнг отдавна не го бе гледал така. Едва ли не с възхищение.

— Добре. Стоя там до загражденията… — поде Рьонинг.

Грюнг вече беше чул основното по телефона, но слушаше търпеливо. Джобът му упорито вибрираше, ала възрастният редактор дори не понечи да отговори.

— Всички бяха там. Лун, Викхамер — цялата компания.

— Естествено.

— Обаче ми хрумна идея — продължи Рьонинг гордо. — Защо да стоя на това място? Та оттук не се вижда нищо. Невъзможно е да са успели да отцепят целия район.

— Добре си се сетил — похвали го Грюнг.

— Нали? Получихме съобщението май точно час по-рано. Признавам, не очаквах толкова много народ. „Ен Ер Ко“ и „Те Ве 2“ вече бяха пратили коли.

— Заради балерината. — Грюнг набоде хапка от татарски бифтек. — Публиката е на крака.

— Точно така — усмихна се Рьонинг. — Но някои от нас си седят тук, а други още мръзнат там горе.

— Дали са още там?

— Все едно — вдигна рамене той.

— Да, продължавай. Стигнахме до загражденията.

— Наистина бяха отцепили района, така се оказа. Обаче, както ти е известно, обиколката не се оказа напразна. Като че ли… — отпи глътка вино и си потупа носа, — понякога просто надушваш нещата.

Грюнг надигна чашата си.

— Не разбрах много добре — призна редакторът; едва прикриваше любопитството си. — Какво общо имат тук проститутките?

— Именно за това става дума.

Усмихнат, журналистът избърса устни със салфетката. Харесваше му. Искаше да се наслади на мига.

— Заизкачвах се покрай пътя и хоп — кого виждам?

— Кого?

— Трябва да започна отначало. — Рьонинг махна на сервитьора да донесе още вино.

— Проститутките ли? Какво общо имат те?

— Имат — отвърна Рьонинг с усмивка. — Разпознах едно от лицата. Сред тълпата.

— Сред зяпачите ли?

— Веднага разчетох погледа му — триумфираше Рьонинг. — Не беше там да гледа. Отвличаше вниманието.

Грюнг поклати глава.

— Давай малко по-бавно. Кой, казваш, е този човек?

— Казва се Пол Амюнсен.

— И кой е той?

— Помниш ли случая, по който работехме? — прошепна Рьонинг, приведен над масата. — Преди няколко месеца получихме информация за клиенти на проститутки: вземат момичетата от центъра и ги водят горе, за да… за да си свършат работата.

— И ти заложи камери. — Грюнг го погледна строго, сбърчил нос.

— Не, не официално, но ми посочиха един тип да ми помогне с онези неща. Сещаш се, реагират на движение. Използват се за заснемане на животни.

— Това не ни е позволено, Ерик, знаеш. По дяволите! — Грюнг ядосано тръсна глава.

— Така и не заложихме фото капани. Нищо не ме свързва с Амюнсен, успокой се!

Шефът му понечи да се обади, но се отказа.

— Зарязахме темата. Нищо не излезе, нали помниш, само че долових нещо в погледа му.

— Оставил е камерите.

— Свиня! — сухо изруга Ерик. — Надявал се е да заснеме нещо за лично ползване. Веднага разбрах. Смърдеше на угризения. Само за десет секунди го накарах да си признае.

Сервитьорът се върна с виното. Рьонинг изчака да му напълнят чашата и продължи.

— Бум! След двайсет минути бяхме у тях, включихме компютъра му и ето…

Нахилен, той остави телефона на масата.

— Невероятно — цъкна с език Грюнг. — Гледа ли го?

— Естествено.

— И?

— Цялата сцена.

— Цялата ли? Вижда ли се…?

— Всичко.

Рьонинг побутна телефона по бялата покривка.

— Може ли?

Редакторът го взе от масата, все едно поема новородено бебе.

— Естествено.

— Благодаря — смотолеви Грюнг и пъхна телефона в джоба на сакото си.

— Удоволствието е мое — вдигна чаша за наздравица Рьонинг.

Възрастният редактор се озърна нервно, сякаш се опасяваше, че са ги проследили от Агенцията по сигурността или всеки момент ще нахлуе отрядът за бързо реагиране. После се изправи внимателно и спокойно се отправи към тоалетната.

36

Когато Миа пристигна, Къри вече я чакаше пред асансьорите. Набитият булдог натисна копчето и се хвана за челото.

— Тежък ден, мамка му!

— Да, за всички ни — съгласи се Миа.

— Къде се изгуби? Да не си пиянствал?

— Само малко, спокойно.

От изражението му Миа заключи, че не иска повече да го разпитват.

Беше отпуснал рамене, а под очите му се очертаваха черни кръгове.

В погледа му имаше нещо неразгадаемо.

Не успя да пропъди спомена за думите на Вол в „Лори“, но в момента силите ѝ не стигаха да се задълбочава в тях. Три убийства. Не му беше времето сега.

— Къде отиваме? — попита тя, докато пресичаха подземния паркинг.

— Мястото се казва „Игри в «Торшхов»“.

Къри отключи една кола с дистанционното.

— Аз ще карам. — Миа му взе ключовете.

— Сериозно ли? — изджавка булдогът.

— Да.

Тя се настани зад волана, а Къри с въздишка си сложи колана. Видимо му беше доста трудно да си крепи главата на раменете.

— Как успяхме да го открием за толкова кратко време? — поинтересува се Миа, изкарвайки колата от гаража.

— Грьонли прати имейли на всички, за които се сети. Магазини за играчки, вносители, хора от бизнеса и бързо-бързо получи отговор относно евентуалния ни заподозрян.

— Говори ли с човека?

— Силно е да се каже. Спеше. Обеща да дойде възможно най-бързо.

— Не беше ли отворено.

Къри изстена и подпря глава с ръце.

— Ъъъ… не. От онези алтернативни места е. Предлагат истински играчки. Ръчна изработка. Материалите им не вредят на бедните деца от Третия свят — такава история. С хипарско работно време. Обаче идва.

Той извади от вътрешния си джоб кутийка с тютюн и с мъка успя да си напъха една доза под устната.

— Носиш ли вода?

Миа се засмя.

— Каква вода? Да не би да имам кранче в джоба?

— Знам ли, мамка му. — Къри отново подпря глава. — Хората си носят бутилки с вода. Не е невъзможно, по дяволите.

— Извинявай.

Тя свърна по пътя за квартал „Торшхов“.

— Ами ибупрофен?

— Не — усмихна се съчувствено Миа. — Да спра ли някъде?

— Може ли?

Миа Крюгер свърна до тротоара и изчака Къри да изтича до „Севън-илевън“.

— Благодаря — смотолеви булдогът.

В колата глътна четири таблетки и почти цялото съдържание на бутилката.

На Миа ѝ се стори най-разумно да мълчи, докато стигнат.

Паркираха и откриха ръчно издяланата табела. Междувременно до тях се дотътри дългокос мъж на средна възраст с гъста брада.

— Вие ли се обадихте?

Той измъкна дрънчаща връзка ключове от широкия си анорак.

— Йон Ларшен — подаде му ръка Къри.

— Тумас Ланге — представи се брадатият мъж. — Но всички ми викат Тумас Дългия[3].

— А не ви ли наричат Кале? — Миа посочи табелата над вратата.

Мъжът се усмихна.

— „Дървото на Кале“? Чували ли сте за него? От детската програма.

— По цял ден лежи на дървото и зяпа облаците — измърмори Къри.

— Това съм аз — отново се усмихна Ланге.

— „Живее сред града момче, казва се Кале; има си дърво Кале…“ — затананика полицаят, без да уцели нито тон от мелодията.

— Помниш ли? Кале си лежи в клоните и размишлява над живота, а дядо му чете вестник, седнал на тревата.

— Помня — кимна Миа.

— Шведска работа. Защо, по дяволите, всичко хубаво идва от Швеция. Емил, Тьорвен, детектив Бломквист[4], „Белият камък“[5]. Да се сещаш за нещо хубаво от Норвегия? Не, дявол го взел, всичко е шведско.

— Да влезем ли? — посочи отворената врата Миа.

— „Роня, дъщерята на разбойника“, Алфонс Оберг[6].

— След теб. — Миа прекрачи прага след Къри.

— Виждал ли съм ви преди? — попита Ланге, когато и тримата се озоваха в магазина.

— Миа Крюгер — подаде ръка тя.

— Аха. — Той свали дългия си пъстър шал и го захвърли върху щанда. — Знаех си, че сте известна. Да ви предложа ли нещо?

— Не, благодаря.

— Само ни кажете вие ли продадохте това.

Къри извади от джоба си снимка. Ланге я взе и сбърчи нос.

— Моя е, да. Кой е запалил къщичката ми?

— Това се опитваме да разберем — обади се Миа. — Много ли сте продали?

— Не, само една — тази. В днешно време не се търсят качествени стоки. Жалко, направих много. Според мен се получиха хубави.

Ланге върна снимката на Къри и изчезна в склада. Върна се с бяла кукленска къща, точно копие на намерената пред лагера „Скар“.

— Бамбук. — Ланге остави къщичката на щанда. — Най-екологичният материал на света. Расте бързо. Изисква малко ресурси. Би трябвало да правим всичко от бамбук. Тук някъде имам брошура…

— Не се притеснявайте — успокои го Миа. — Наскоро ли я продадохте?

— Всъщност да. На едно изключително симпатично момиче. Приличаше малко на вас, но с по-светла коса.

— Момиче ли?

— Момиче, жена, дама… Както предпочитате. Млада жена да, на двайсет и няколко. Много симпатична. Дълго разговаряхме. Искаше да замине за Гоа. Били ли сте там?

— Ангола ли? — не разбра Къри.

— Не, Гоа, Индия. Раят, както го наричам. Обикновено прекарвам там зимата, но не и тази година, за съжаление. Търговията ми не върви добре както по-рано. Всички искат лъскави пластмасови дрънкулки. Не ни пука за планетата. Планетата ни отива по дяволите, а децата ни ще наследят целия този боклук. А сега и тези изтребители. Колко ще излязат? Сто милиарда крони? Хората гладуват на улицата, децата нямат учебници, никой не наглежда пенсионерите с памперси по старческите домове. Страната ще загине, ако в скоро време не назначим разумни управници.

— Млада жена? — повтори учудено Миа, хвърляйки бегъл поглед към Къри.

— Да, денят беше хубав — продължи с усмивка Ланге. — Приятно е да ти оценяват труда. Изработена е на ръка до най-малкия детайл.

— Нямате ли случайно охранителна камера?

— За да ме наблюдава големият брат ли? Не, благодаря.

— Ами… списък с имейли или нещо подобно? Не записахте ли името ѝ? — поинтересува се Къри.

— Списък с имейли ли? — изсумтя Ланге. — Посегателство над покоя и личния живот. Наясно ли сте колко много знаят големите компании за вас? Big data. Да не би според вас телефонният ви номер или имейл адресът ви да им трябват, за да ви помогнат с нещо? За по-кратък работен ден или за по-висока заплата? О, не: купувай и пак купувай. Нямам списък с имейли, естествено. Обаче имам бурканче и който иска може да пусне няколко крони за едно училище в Руанда. С приятелката ми сме му спонсори. Да имате някоя дребна пара за най-нуждаещите се?

Къри погледна наполовина празния буркан, поднесен му от Ланге, и най-накрая измъкна с нежелание една петдесетачка от джоба на панталона си.

— Можете ли да ни кажете още нещо за момичето? — попита Миа.

— Хм… — подхвана Ланге. — Както споменах, беше много симпатична. На двайсет и няколко, слаба, с дълга коса, зелен каскет. Дрехите ѝ бяха малко дрипав шик, както биха се изразили в квартал „Фрогнер“.

Усмихна се иронично и посочи с пръст елека си.

— Но нямате име или адрес?

— Големият брат — натърти Ланге, поклащайки глава. — Не бих си го и помислил.

— Бихте ли ни звъннали, ако се появи пак? — Миа извади от джоба си визитна картичка.

— Непременно. Сигурни ли сте, че не искате нищо? Имам превъзходен чай „Дарджилинг“ и мед, доставен направо от алтернативния квартал „Свартламон“ в Тронхайм. Натурални продукти. Приятно е да се загрееш, когато пролетта не иска да дойде.

Брадатият мъж се взря в мъгливия градски пейзаж навън.

— Природата си отмъщава. Скоро всички ще се вкочаним. Така ни се пише!

— Имате ли нещо против да пратим художник?

— Художник ли? Портрет ли ще ми правите? — смигна брадатият хипар.

— Ще скицира купувачката на кукленската къща.

— Разбрах. На двайсет и няколко, дълга руса коса, зелен каскет, но го пратете. Тук съм. Или наблизо.

— Чудесно. Благодарим ви за помощта. Обадете ни се, ако се сетите за нещо.

Миа излезе от магазинчето след Къри. За момент се спря на влажния тротоар.

— Там, там и там — посочи.

— Какво? — не схвана Къри.

— Камери. Ще се погрижиш ли?

— Аз ли?

— Да.

— А ти къде отиваш?

— Да проверя нещо. Наред ли са нещата впрочем?

— С кое?

— С теб.

— Да, да, не се притеснявай — прокашля се якият булдог, изплю тютюна и лапна нова доза.

— Ще си хвана такси. Ще се видим в участъка.

— Чудесно — съгласи се Миа, сядайки зад волана.

37

Габриел Мьорк се чудеше какво да прави с огромното количество информация, която свали на макбука си. Неочаквано в кабинета му надникна Юлва.

— Голяма олелия.

— Моля?

— Целият отдел пътува насам.

— Защо?

— Някакъв журналист от „Афтенпостен“ е заснел цялото убийство.

— Какво? Кое убийство?

— Рюбен Иваршен.

— Майтапиш ли се? Как е възможно?

— Не питай мен — подвикна Юлва и се загуби по коридора.

— Добре. Като начало… — обърна се Мунк към събралите се в залата за съвещания. — Тъкмо получихме скиците на младежа, видян в хотел „Лунгрен“ и във фирмата за почистване.

— Карл Йоверлан ли? — обади се Къри.

Мунк кимна.

— Според мен, преди да видим записа — продължи той, когато екранът зад него най-сетне проработи, — е важно да ги разгледаме.

Появиха се два фоторобота. Шепот изпълни помещението.

— Не е същият човек — смая се Юлва.

Габриел си помисли същото. Портретите бяха съвършено различни. Мъжът вляво беше късо подстриган. Мъжът вдясно имаше прическа а ла „Бийтълс“ с перчем и в добавка — очила.

— Да не би да търсим двама души? — обади се Къри. — Сигурно действат заедно.

— Нещо ми подсказва, че ни заблуждава — намеси се Миа, облегната на стената.

— Защо? — полюбопитства Юлва.

— Погледни там — посочи Миа. — Очите. Еднакво големи са. Носът е съвсем същият. Брадичката — почти еднаква. Тези черти трудно се прикриват — обърна се и към останалите.

— Значи се дегизира — предположи Голи.

— Така смятам — отвърна кратко Миа.

— Наистина ли? — възкликна Къри.

— Според мен Миа е права — намеси се Мунк. — Затова и не успяхме да го идентифицираме от различните записи.

— Променя външността си.

— Ако наистина става дума за един и същ човек — Мунк погледна екрана, — имаме основание да приемем тази хипотеза. А ако лицето му е толкова неузнаваемо, кой знае как още се представя. Сега-засега…

— Всичко е за отвличане на вниманието — прекъсна го Миа. — Замърсяване на местопрестъплението. Неверен адрес. Очевидно иска да ни разиграва, да разхищаваме ресурси.

— Докато той изпълнява следващия си ход ли? — пак се намеси Голи.

— Възможно е.

Отново се разнесе приглушен шепот.

— Значи очакваме още жертви? — отбеляза с безпокойство Юлва.

— Вижте — взе думата Мунк. — Не знаем нищо. Това е само теория, но си заслужава да го имаме предвид.

— Ами ако са роднини? — колебливо се обади Габриел.

Рядко вземаше думата на тези събрания, но не се въздържа.

Мунк погледна Миа.

— В смисъл — продължи той, — възможно е да изглеждат еднакво, но да са двама души. Ами ако чертите, които, както отбеляза ти, трудно се прикриват — очи и нос — просто са сходни?

Усети как лицето му пламва, когато Мунк отново извърна поглед към Миа.

— Всъщност — идеята не е глупава — отсъди тя накрая. — Добро хрумване, Габриел.

— Братя… — промълви началникът на отдела.

Шефовете току-що бяха гледали рисунките и явно не им бе останало време да ги обсъдят.

— А клипът? — обади се сега Къри. — Вярно ли е?

— Кое?

— Наистина ли се вижда цялото убийство при лагера „Скар“? Между другото, как така са го заснели? Там е напълно безлюдно. Откъде са знаели, че ще се случи нещо? Да не би да са ги информирали предварително?

Мунк погледна Анете.

— Оправдават се с безопасността на източниците си — обясни раздразнено тя. — Разговарях обаче с някои наши адвокати. Непонятно ми е как това се приема за аргумент, особено за този случай, но така или иначе ще отнеме известно време да се разберем.

— Отнесено ли е до съда? — попита Грьонли.

— Бихме могли да опитаме. — Анете вдигна поглед към началника на отдела. — При всички положения няма да стане веднага.

— Нищо не ни подсказва, че са знаели предварително — поде началникът на отдела. — Познавам Грюнг. Сериозен тип. Свестен човек. Никога не бих допуснал да се е съгласил с нещо подобно. В никакъв случай. Ако са знаели нещо предварително, щяха да ни информират.

— Ами онзи журналист? — обади се Къри. — Ерик Рьонинг. Не беше ли някакъв самохвалко? Фукльо. Нима може да му се има доверие за нещо?

— Както разбрахте, полагаме всички усилия да научим какъв е произходът на записа — продължи началникът. — Дотогава да сме благодарни, че ни е паднал, колкото и ужасно да звучи. Кога сме имали възможност да се доберем до подробности за подобно престъпление? По този начин се превръщаме в невидими наблюдатели.

— Какво чакаме — разпери ръце Къри.

Явно беше под влияние на нещо, защото леко фъфлеше.

— Съвършено различен вид. — Мунк погледна екрана. — Исках да ви ги покажа, защото този път се вижда.

— На видеозаписа ли? — възкликна Юлва.

— Да, обаче сега…

— Само не казвай, че се подвизава с различна външност — въздъхна нетърпеливо Къри и без да подозира, попадна точно в целта.

Началникът на отдела погледна Миа, после и Анете.

— Сериозно ли? — изуми се Къри. — Имаме и трети човек ли?!

— Качеството не е супер — измърмори Мунк. — Камерата е доста далече и записът е зърнист, но се вижда, върши работа. Автомобилът се задава. Рюбен Иваршен седи на задната седалка. Все още не виждаме лицето на шофьора. Иваршен слиза от колата и веднага започва да се съблича. Пъха дрехите си в торбичка и за момент остава гол на паркинга. После си обува банския и застава зад колата. И тогава…

— Извършителят взема торбата, слага я пред колата и в този момент го виждаме — допълни Голи.

— И? — не се стърпя булдогът.

— Трето лице — обяви сериозно Мунк. — Този път е с брада.

— Не е възможно да са трима братя, нали? — заекна Къри. — Явно е някакъв, знам ли, маскараден тип. Защо просто не пуснеш записа?

— По дяволите — изруга Миа, която витаеше някъде.

— Какво има? — обади се Мунк.

— Ще ми направиш ли скрийншот? — Тя се обърна оживено към Лудвиг Грьонли.

— На кое?

— На лицето от записа.

— Разбира се. Сега ли?

— Да — навлече си якето Миа.

— Естествено — съгласи се Грьонли.

— Трябва да проверя нещо — смотолеви тя и излезе от залата, следвайки побелелия инспектор.

38

Миа се зададе с бърза крачка по площада. Сюсане Хвал вече стоеше на стълбите пред Националния театър между статуите на Бьорнстерне Бьорнсон и Хенрик Ибсен. Под палтото си усети леко, неопределено стягане. Естествено, радваше се да я види отново. Бяха приятелки отдавна, от Осгорщран. Ала Сюсане открай време имаше чувството, че отношенията им се подчиняват на правилата на Миа. В продължение на месеци се опитваше да се свърже с нея, но тя не ѝ отговаряше. Миа Крюгер. Следователка в отдела за убийства. Приятелката ѝ явно винаги имаше по-важна работа.

Обади ѝ се съвсем неочаквано.

Би ли ми помогнала с нещо?

Навярно е глупаво, че е такава. Винаги се съгласява с всичко, с всички, дори да не е взаимно. Какво от това? Очевидно беше важно.

— Здравей, Сюсане — прегърна я силно Миа. — Не ти отговорих, извинявай, но знаеш как е.

— Не се тревожи — усмихна се Сюсане. — Всичко наред ли е при теб?

Миа изглеждаше чудесно. При последната им среща приличаше на призрак. Беше слаба, изтощена; скелет на път да се пречупи. Сега видът ѝ бе съвсем друг. Беше себе си. Почти като едно време.

— Добре съм — кратко я осведоми Миа. — Стана ли?

— Кое?

— Успя ли да се уговориш с него?

— Няколко са — уведоми я усмихнатата Сюсане. — Но се уговорих с един от тях. Толкова ли е спешно?

— Работим по важен случай — смотолеви Миа, оглеждайки стълбите. — Трябва да потвърдя конкретно подозрение. Или да го опровергая. Вътре ли е?

— Няма ли първо да пием кафе? Или да обядваме? В момента там текат няколко срещи. „Преображението“ на Кафка. Поставя го Гисли Йорн Гардаршон, исландецът. Миналата година залата се пръскаше по шевовете и тази есен пак ще го играят на голяма сцена.

— Ще го отложим — отвърна отнесено приятелката ѝ. — Не съм гладна. Наистина ли умее всичко това?

— Кое?

Миа посочи лицето си.

— Маски, промяна на външността, такива работи…

— О, да — усмихна се Сюсане, прикривайки разочарованието си. — Тук всички повече или по-малко владеят това изкуство.

Поведе я нагоре по стълбите.

— Съгласен ли е да съдейства на полицията? — попита Миа, когато наближиха ателието за костюми.

— Едва успях да разговарям с него. — Сюсане протегна ръка към вратата. — Ако ми беше дала малко повече време…

— Не бива да споделя с никого какво съм му показала — прекъсна я приятелката ѝ. — Ясно ли е? Нито пък ти.

— Естествено.

Сюсане отвори вратата. Седнал до писалище в дъното, Ишмаел надигна глава при влизането им.

— Миа Крюгер — понечи да го представи Сюсане. — Това е…

— Ишмаел Малик — взе думата младият костюмиер.

Не успя да скрие, че отлично знае коя е. Неизменно се получаваше така. Миа Крюгер. Инспекторката от отдел „Убийства“. Звездата. Сюсане винаги ревнуваше леко. Впрочем не, не изпитваше точно ревност — гордееше се с приятелката си, но честно казано, усещаше и известна завист.

— Здравей, Ишмаел — поздрави Миа, вадейки нещо от чантата си. — Извинявай, задето се обръщам към теб без предупреждение, но се налага да ти покажа нещо. Става ли?

— Разбира се — усмихна се младият норвежец от афганистански произход и разчисти място на бюрото си. — С радост ще помогна. За какво става въпрос?

— За това.

Тя нареди пред него три листа: две рисунки и една снимка.

Сюсане не беше глупава. Досети се, естествено, за връзката с онова, за което говореше цяла Норвегия. Обсъждаха го навсякъде и по всяко време, по която и програма да пусне. Гледа пресконференцията. Русокосата прокурорка се стараеше винаги да отклонява въпросите и се опитваше да изглежда спокойна. Няма причина за безпокойство. Въпреки това всички в театъра, а и познатите ѝ извън него, се озъртаха тревожно. Сериен убиец на свобода в Осло? Днес ѝ се обади даже майка ѝ. Няма ли да се прибереш в Осгорщран, Сюсане? Сигурна ли си?

— Какво е това?

— Ще си остане между нас, нали? — сложи ръка на рамото му Миа.

Ишмаел кимна. Все още я гледаше, сякаш не му се вярваше да е тя.

— Един и същи човек ли е? — попита направо полицайката.

— Трудно е да се каже. — Ишмаел изучаваше оставените върху бюрото изображения. — Това са рисунки, тъй че…

Вдигна снимката и я разгледа на светлината.

— Перчемът — посочи Миа. — И както виждаш, на тази е с брада, а на другата — с очила. Лесно ли се постига? Имам предвид да промениш до такава степен външността си.

— Както споменах — Ишмаел остави снимката, — няма как да преценя само от рисунките, но според мен не би било проблем.

— Значи не е невъзможно?

— Да се промени нечий облик ли? Не, определено не. Възможно е да е същият човек, ако това ме питате.

— Питахме се дали не са различни хора.

— Така ли? — страните на Ишмаел пламтяха. — И това не е изключено, разбира се, но според мен не са.

— Сигурен ли си?

— Възможно е да не съм прав — отвърна той. — Но тук има сходство в структурата.

— Така ли мислиш? Носа ли имаш предвид?

— Не, не — разпали се младежът — Всичко това се променя. Нос, чело, уши, брадичка — мога само за няколко часа да те превърна в дебел възрастен мъж. Гледайте очите.

— Виж ти!

— Да, погледнете тук. Не е възможно очите да се променят.

— Значи, според теб е един и същи човек.

— Ще повторя…

— Като оставим настрана факта, че това са само рисунки, разбрах.

Леко разочарование отново обхвана Сюсане. От толкова дълго време се опитваше да се свърже с Миа. Нямаше конкретен повод, просто да се видят.

Потисна го и се усмихна. Напразно, естествено, никой не забелязваше присъствието ѝ.

— Значи за теб човекът е един и същ — повтори Миа.

Ишмаел се вгледа за пореден път в изображенията.

— Така мисля, да. Погледнете тук. Линиите. Ето тук. Ако художникът или онзи, който му е дал указания какво да нарисува, го е предал правилно, тези черти се скриват трудно.

Сюсане потърси телефона в джоба си, за да има с какво да се занимава.

— Много благодаря, Ишмаел. Това ли е всичко?

— Да, моля. — На ъгълчетата на устните му се изписа смутена усмивка.

— Златна си, Сюсане.

Отново излязоха навън. Миа я прегърна набързо и вдигна ципа на якето си.

— За теб винаги. Да се видим за обяд или на по питие някоя вечер.

— Разбира се. Ще ти се обадя. — Целуна я по бузата, спусна се надолу по стълбите и се изгуби в тълпата пред „Спикерсюпа“.

39

Тъкмо бяха гримирали Ерик Рьонинг: намираше външността си за странна, но и преди го бяха канили в телевизията и знаеше какъв е редът. Под прожекторите в студиото ще изглежда по-добре. Преди малко повече от половин час влезе в сградата на „Те Ве 2“ на улица „Карл Юхан“, където го приветстваха като герой, ако може да се каже така. Телефонът му не спря да звъни, откакто се бе разчуло за записа от лагера „Скар“. Обсъди с Грюнг дали да не говори само пред „Афтенпостен“, ала двамата изразиха единодушно мнението, че вестникът ще спечели още повече внимание, ако и други медии интервюират Ерик, а и той, естествено, не възразяваше. Освен че даде интервюта за пресата, участва в журналното предаване на телевизия „Ен Ер Ко“ от 18 ч., а сега се съгласи да влезе в ролята на експертен коментатор за новинарския канал на „Те Ве 2“. Вратите пред него бяха отворени. По коридорите му отправяха усмивки. Ръце се протягаха към него, копнеещи да се здрависат.

Заповядайте, Ерик.

Боже, каква сензация!

Как го постигнахте?

Радваме се, не успяхте да дойдете!

Какво ще кажете за едно питие довечера?

— Готови ли сте?

В помещението надникна млада, елегантно облечена жена със слушалки на врата и впери в него любопитен, ласкав поглед.

— Готов съм — кимна Ерик.

— Чудесно — усмихна му се продуцентката. — След малко ще излъчим рекламния блок, след това сте вие.

— Идвам, само да мина през стаичката за момченца — смигна ѝ Рьонинг и се надигна от стола в гримьорната.

Жената със слушалките се изкикоти.

— Да не избягате.

— Ще се постарая да устоя на изкушението — усмихна се той и влезе в тоалетната.

Ми-ми-ми-ми

Мо-мо-мо-мо

Ки-ка-ко-ка-ки-ко

Врр-брр-врр-брр-врр

Прочисти си гласа, както го бяха учили през годината, прекарана във Висшето народно училище по музика и театър в Румерике, когато възнамеряваше да става актьор, и се огледа. Беше заложил на тежката артилерия. Избра тъмносиния костюм, ушит по поръчка в „Букс Брадърс“ в „Манхатън“. Всъщност, леко му бе отеснял — не тренираше достатъчно — но въпреки това изглеждаше чудесно. Семпла червена вратовръзка „Армани“ и обувки на „Салваторе Ферагамо“. Провери дали няма останала храна между зъбите, изплакна пръсти и се върна в гримьорната. Отново видя отражението си в голямото огледало: високопоставен държавник — така изглеждаше. Може би от това би излязло нещо? Депутатът Ерик Рьонинг. Министърът на външните работи Ерик Рьонинг. Засмя се и приглади с ръка косата си, та перчемът му да стои наляво. Така му харесваше — твърдо и гладко. Проклетите му колеги се мислят за артисти и затова косите им стърчат във всички посоки и отгоре на всичко се явяват в офиса по сандали „Крокс“, моля ви се. Премиерът Ерик Рьонинг. Прокара ръка по червената вратовръзка и леко пристегна възела. Червена вратовръзка. Такава носят консерваторите винаги когато искат да ги възприемат като човеколюбиви и благонадеждни хора, като хора със сърце. Известно време Рьонинг излиза за кратко с една стилистка, работеща в пиар агенция, и нейната задача се състоеше именно в това: да придаде човечен вид на идиотите. Да се харесват на телевизионните зрители. Нали там е работата?

— Включваме се след рекламите. Готов ли сте?

— Винаги съм готов. — Рьонинг отново намигна и последва жената към студиото.

Кимна на водещите и се настани на посочения му стол. Студиото беше малко. Почти колкото неговия хол. Винаги се изумяваше колко различна е телевизията отвътре.

— Проверка на микрофоните — обяви млад мъж, също със слушалки.

Ерик Рьонинг преброи „едно — две“ и насреща му вдигнаха палец.

— Двайсет секунди — оповести продуцентката.

Рьонинг се обърна към водещата, която му отвърна с усмивка.

Как ѝ беше името?

Мосфюр?

Мосберг?

Вероника Мосберг, да, така се казваше. Беше я срещал по разни коктейли и тя все го заглеждаше, но сега бе различно.

— Десет секунди — вдигна ръка продуцентката.

— Пет — отброяваше с пръсти.

Свиваше ги един по един в юмрук. Тишина. Рекламите свършваха. Шапката на предаването бе грандиозна и колоритна. Продуцентката направи знак на Мосберг.

— Здравейте отново — обърна се към зрителите красивата водеща. — В студиото ни е Ерик Рьонинг от „Афтенпостен“. Журналистът, който успя да заснеме ужасяващото произшествие от тази сутрин. Но нека първо обобщим за новите ни зрители. Рогер?

Рьонинг си прочисти гърлото и отпи глътка вода. Рогер. Дребосък с червендалеста физиономия. Преди няколко месеца бяха играли заедно покер и Ерик никак не го бе харесал.

— Върлува ли сериен убиец из Осло? — подхвана сериозно, леко театрално Рогер. — Този въпрос вълнува цяла Норвегия, след като трета жертва бе открита сутринта в багажник в долината Маридален. Ларш Елингсен с подробностите.

Продуцентката отново се появи и им показа с махване, че не са в ефир. На малък екран зад тях тръгна предварително заснет репортаж без звук. Рьонинг вече го бе гледал днес. Балерината Вивиан Берг. Дъра-бъра. Курт Ванг. Джаз музикант. Намерили го в хотелска стая. Рюбен Иваршен, момче. Един и същи ли е убиецът? Ала-бала. Налагаше ли се? След като разполагат с него. Поклати глава, надявайки се да забележат реакцията му. Отпи още една глътка вода и прокара език по зъбите си.

Продуцентката застана до камерата и в края на репортажа отново започна да отброява с ръце.

Три-две…

— Както ви съобщихме, с нас е журналистът Ерик Рьонинг от „Афтенпостен“. Добре дошли! — кимна му Рогер при новото включване.

— Благодаря — отвърна с печален тон Ерик.

— Сдобили сте се с видеозапис на самото убийство на Рюбен Иваршен. Вярно ли е?

— Вярно е — сплете пръсти Рьонинг.

— Как успяхте? По случайност ли? Или всъщност убиецът ви е предупредил, както твърдят злите езици?

— Веднага ще ги опровергая, Рогер — покашля се Рьонинг. — Видеозаписът бе във връзка с друго разследване, върху което работехме, и… нека хората отсъдят дали сме изключително способни, или просто сме имали късмет, но слава богу… — Той погледна в камерата, за да установи контакт със зрителите. — … снабдихме полицията с изключително ценно доказателство. Бяха ни много благодарни.

— Наистина ли — продължи със съвсем различна интонация Вероника Мосберг.

Очевидно се впечатли, докато тоя Рогер само завиждаше. Такова е положението в този бранш. Рьонинг се изсмя вътрешно, виждайки как водещата го попива с очи, докато джуджето до нея отвръща кисело поглед.

— … записът никога няма да стане достояние на широката общественост? Всички имаме право на свободно достъпна информация, не смятате ли?

— Вижте, Вероника — отново се прокашля Рьонинг. — Както знаете, важно е да се защити не само жертвата на това престъпление и неговото семейство, но и всички норвежци.

— Но — опита се да възрази Рогер.

— Това, естествено — вдигна обезоръжаващо ръце усмихнатият Ерик Рьонинг — не е само мое становище или на редакцията на „Афтенпостен“. Работим в тясно сътрудничество с властите и с органите на реда, а и замислете се, Рогер, не е ли очевидно? Бихте ли позволили телевизия с покритие в цялата страна да излъчи убийството на вашия син? Едва ли.

Рьонинг му намигна и отново надигна чашата.

— А какво ще кажете — продължи водещата — за възможността тук, в нашата малка Норвегия, да се е появил втори сериен убиец за по-малко от година? На път ли сме да стигнем положението в Америка? Какво се случва в малката ни страна?

— Ами, Вероника — понечи да се изкаже Рьонинг, но Рогер го прекъсна, допирайки с пръст слушалката в ухото си.

— Тук трябва спешно да прекъснем. Току-що успяхме да се свържем с най-авторитетния шведски експерт в тази област, криминалния писател и професор по криминология Юаким Першон, който се включи директно от Стокхолм. Першон, добре дошли, благодаря, че откликнахте на поканата ни.

На екрана пред тях изплува образът на брадатия швед на средна възраст.

— Моля — обади се шведът.

Рьонинг отново поклати глава и отпи от чашата.

Какво е това сега?

Необходимо ли беше?

Имаше си и друга работа, освен да седи в студиото на „Те Бе 2“ и да чака.

Маса други програми щяха да са благодарни за късмета си, задето си е дал труда да отиде при тях. А тези да го отрежат заради някакъв си швед?!

— Тук, в Норвегия — продължи Рогер, — не сме свикнали с такъв феномен — убиец хедонист, убива жертвите си случайно. Вие обаче сте специалист и навярно ще ни обясните логиката на подобно престъпление.

Убиец хедонист ли?

Откъде го измисли това, по дяволите?

Мамка му, пък и звучи страшно добре!

— Рано е още — поде Першон. — Освен това не работя в полицията, опирам се единствено на медийната информация, но след като питате, имаме си работа с престъпник, който може всеки момент да убие отново, в това нямам съмнения.

— Въз основа на какво правите такъв извод?

— Очевидно е имал план. Методът му е идентичен и двете местопрестъпления изглеждат инсценирани. Характерно за подобни случаи е…

Рьонинг престана да слуша шведа и се замисли дали и той да не използва този израз.

Убиец хедонист.

Написал бе нова статия — щяха да я качат в интернет след няколко часа. Непрекъснато се занимаваха със случая, в редакцията не правеха нищо друго. Изпратиха собствен екип на терен — в училището, при съседи и приятели. Според слуховете Рюбен Иваршен отивал да преспи при свой приятел, но изчезнал, след като заредил с гориво мотопеда си на една бензиностанция.

Дали имаше връзка между момчето и първите две жертви? Никой досега не бе открил такава, но явно и трите убийства бяха замислени предварително, макар и полицията да отричаше засега.

Шведът продължаваше да говори за серийните убийци: защо играят роли и правят, каквото правят.

Тед Бънди.

Дейвид Бърковиц.

Джефри Дамър.

Едмънд Кемпър.

Дрън-дрън.

Рьонинг не слушаше подобни приказки за първи път.

Възможно ли бе джуджето Рогер наистина да се е натъкнало на нещо? Нима извършителят избираше жертвите си на случаен принцип? Убиваше хора само защото… му е приятно?

Това беше нещо голямо.

Можеше да го използва.

В него нямаше никаква логика, нали? Беше просто… гадно.

Сексуален нагон?

Случайни жертви?

Убиец хедонист?

Трябва да се обади на Грюнг. Усети тръпки под ризата си, когато шведът благодари, а продуцентката вдигна ръка и отброи секундите до рекламната пауза.

40

Мунк излезе на терасата за пушачи. В този момент телефонът му иззвъня. Погледна дисплея и реши да отговори.

— Здравей, Мариане! Как си?

— Щях да те попитам същото.

Толкова пъти бе чувал този глас. Бившата му съпруга се мъчеше да прикрие тревогата си, но не ѝ се удаваше особено.

— Напрегнато. А Мириам?

— Все по-добре. Вчера физиотерапевтът я похвали.

— Чудесно.

Мунк запали цигара и изчака да дойде това, което предугаждаше.

— Чу ли? — попита бившата му жена.

— Какво?

— За сватбата.

— Обади ми се.

Съжали, че е вдигнал телефона. В същия миг облаците, които цял ден тегнеха над града, пуснаха слънцето да се промъкне за миг.

Не му беше до това. Не и в момента.

— Какво мислиш? — продължи Мариане с все същата нотка на угриженост в гласа.

— Не виждам нищо лошо — заяви кратко той.

— Виждал ли си го?

— Не, а ти?

— За малко.

— И?

Грьонли му махне през стъклото. Мунк кимна и посочи телефона.

— Ами, изглежда добро момче. Зиги — май така му викат. Стояха на стълбите отпред. Все още не иска да го представя на Марион. Дотук добре, но да се омъжва? Сега? Не ти ли се струва малко рано?

— Да.

Мунк не слушаше. Налагаше се да пренасочи отрядите, да направи някои рокади. Семейство Иваршен трябва да е приоритет. И да продължат с разпитите на хората около Курт Ванг. Джаз бендът. Някакъв португалец с досие.

— … нали?

— Какво?

— Съгласни ли сме?

— Тя е голям човек — опита се да я вразуми Мунк, а Грьонли отново се появи зад прозореца.

— Все пак е наша внучка — запротестира бившата му съпруга вече с различен тон. — Поне можем да дадем съвет, нали?

— Марион е корава. Важното е Мириам да се чувства добре, не мислиш ли. След всичко преживяно.

Грьонли се изгуби, слънцето също се скри. Пролетта отказваше да дойде. Той се уви плътно с палтото си, а от телефона му се разписука второ повикване.

— Точно това имам предвид. Колко време мина оттогава? Половин година? Още не говори, както трябва. А решението е важно. Не е ли редно да почака, докато… докато се върне на себе си.

— Налага се да тръгвам — прекъсна я Мунк, а писукането спря. — Зает съм. Приех да я заведа до олтара. Според мен заслужава.

За момент настъпи тишина, сякаш бившата му жена се готвеше да каже нещо.

— Трябва ли да се тревожим?

— Както вече казах, ако така е решила, аз я подкрепям.

— Не, не за това. Имах предвид репортажите по телевизията. Сега, предполагам, работиш по същия случай. Всички тези ужасни убийства…

— Не мога да говоря за работата си, Мариане, знаеш.

— Знам, Холгер, но все пак…

— Няма причина да се тревожиш за нищо.

Мунк се надяваше да е прозвучал убедително. Телефонът му отново се разписука.

— Подскажи ми. Необходимо ли е да бъдем предпазливи? Да вземам ли Марион от училище?

— Не, не.

Грьонли подаде глава на терасата.

— Ще вдигнеш ли на Миа? Опитах се да ѝ обясня, че говориш по телефона.

— Две секунди — кимна Мунк.

— Там ли си, Холгер?

— Слушай, Мариане — той дръпна от цигарата. — Нека оставим Мириам сама да реши. Така се разбираме. А колкото до другото, живейте си нормално. Няма причина за тревоги. Става ли? Трябва да вървя. Ще ти се обадя по-късно. Поздрави момичетата от мен.

Затвори, без да ѝ даде възможност да отговори, и включи Миа.

— Не си ли вдигаш телефона вече? — тросна се тя.

— Ето ме — успокои я Мунк.

— Един и същи човек е, така мисля — изстреля следователката.

— На какво основание?

— Говорих с един тип, отговаря за костюмите в театъра. По негово мнение очите са същите.

— И го е разбрал от рисунките?

— И кадъра от видеозаписа. Възможно е да са братя — поде тя, без да го слуша. — „Братята с лъвски сърца“ и така нататък, но не, според мен все пак трябва да изхождаме от хипотезата, че е един и същи човек.

— Добре — съгласи се началникът на отдела. — Ще дойдеш ли?

— Не, имам нужда да помисля. Сигурно ще си изключа телефона. Ядосва ме. Трябва да си купя нов.

— Остави го включен. Става ли? — помоли Мунк, но нея вече я нямаше.

Той угаси цигарата в препълнения пепелник, а от телефона му за пореден път се разнесе звън.

— Мунк на телефона.

— Здравей, Холгер — поздрави го приветлив глас. — Обажда се Лилиан Лун. От патологията. Надявам се, няма проблем да се обаждам директно на теб.

— Не, няма, естествено. С какво мога да ти помогна?

— Ами, с две неща. Първо, исках да ти съобщя, че всичко се връзва относно сходството между убийствата. Етиленгликол. Този път дозата е малко по-висока, но няма съмнение: причината за смъртта е същата. Отново не намерихме нищо по тялото. Няма следи от борба, нищо под ноктите, знаеш. Също както при Вивиан Берг и младежа в хотела.

— Ясно — запали поредната цигара Мунк. — Открихте ли нещо за раничките по устните.

— Да. — Лун направи кратка пауза. — Току-що получих резултатите от изпратените за изследване проби.

— И?

— Разбрах, струва ми се.

— Какво?

— Защо не се съпротивляват.

— Така ли?

— Слушай — прочисти гърло Лун. — Не е съвсем по правилника, но може ли да се срещнем? Предпочитам да не говоря за това по телефона.

— Разбира се.

— Какво ще кажеш да хапнем заедно? — предложи патоложката. — Имах уговорка с приятелка, но тя се отказа в последния момент. Запазила съм маса, а не обичам да ям сама. Съгласен ли си?

— Естествено — прие Мунк. — Кога и къде?

— Обичаш ли суши?

— Всъщност не, но ще направя изключение.

— Чудесно — отекна приветливият глас на Лун. — „Алекс суши“ в квартал „Хювхолмен“. След около час.

— Ще се срещнем там — обеща Мунк и затвори.

41

Лилиан Лун вече го чакаше на една маса до прозореца и при влизането му стана.

В първия момент той не я позна. Беше в ежедневно облекло. Нищо не скриваше главата и устата ѝ. Тъмната коса се спускаше свободно по раменете ѝ, а вместо бяла престилка носеше жълта рокля и късо сако.

— Здравей, Холгер — усмихна се тя. — Извинявай.

— Изобщо няма за какво. — Мунк си разкопча палтото.

— Просто… Нямам никакво желание да се храня сама. Струва ми се някак нередно. При теб не е ли така?

— Не бих казал — подсмихна се Холгер и седна. — Май имам прекалено малко проблеми с храната.

Засмя се. В това време към масата пристъпи почти незабележимо сервитьорка с японски вид и сложи две менюта пред тях.

— Препоръчвам ти маки — изгледа го, без да спира да се усмихва, Лун. — Не си опитвал маки, ако не си идвал в „Алекс“. Всички така твърдят, но едва когато дойдох тук за първи път, разбрах защо. Алергичен ли си към нещо?

— Моля? Не — прокашля се той и съжали, задето не бе минал през къщи.

Носеше дрехите си от вчера или май отпреди два дни. Не смееше да вдигне ръце от страх да не би миризмата от два дни работа да бъде неприятна на другите гости. Да става, каквото ще. Сега си имаше по-важни грижи.

— Ще възразиш ли, ако поръчам аз? — махна на сервитьорката Лун.

— Ни най-малко.

— Чудесно. — Усмивката не слизаше от лицето ѝ; прошепна нещо на момичето, без да гледа менюто.

— Е? — подкани я Мунк, когато останаха сами.

— Да. — Патоложката сложи салфетката на скута си. — Извинявай отново, аз… стори ми се най-добре да поговорим очи в очи.

— Вече стана въпрос, не се притеснявай. — Холгер Мунк се опита да прикрие любопитството си.

— Честно казано, пробите… — тя отпи от чашата с вода пред себе си — … оправдаха донякъде опасенията ми.

— Така ли?

— Или не, навярно „опасения“ е твърде силна дума, но…

Лун се загледа за миг през прозореца.

— Скополамин, хиосциамин и атропин — изброи бързо красивата патоложка и отново го погледна в очите.

— Аха. И какво означава това?

— Чувал ли си за веществото скополамин?

— Нищо не ми говори.

— Дъхът на Дявола.

— Дъхът на…

— Дявола — кимна тя. — Така го наричат. Скополамин. Има много загадки около него. Мнозина вярват, че всъщност е мит и никога не са го използвали.

Покашля се, преди да продължи.

— Според доклади, основно от Южна и Централна Америка, престъпниците си служат с него, за да подчинят жертвите си. Не фигурира в списъците с наркотични вещества в Норвегия, но явно е толкова силен, че действието му е незабавно. Достатъчно е леко докосване, допир до кожата, например при здрависване — оттам идва и името му.

— Дъхът на Дявола.

— Да — потвърди Лун.

— И сега говорим именно за тази субстанция?

— Да, за жалост, няма съмнение.

— Скопо…

— Скополамин. В Норвегия е възможно да се извлече от растението татул. Има го в Ботаническата градина. Ако го разпознаеш, естествено. Довежда до състояние, подобно на дълбока хипноза. Всъщност е странно, че не е масово познато, което, разбира се, не е лошо.

Тя го погледна за миг и пак му се усмихна.

— И се намира в Норвегия?

— Да, свободно достъпно е. Някои отглеждат това растение — така съм чувала.

— И според теб…

— Раничките по устата — приведе се към него патоложката. — Те ме подтикнаха да взема проби и да проуча по-подробно въпроса. Според мен е възможно да са реакция към веществото.

— Сериозно ли?

— Все пак е отрова. Смъртоносно е. Изключително опасно, ако се предозира. Жертвите са били изложени директно на въздействието му. Вероятно някой им го е впръскал в устата или нещо подобно, знам ли.

— Скополамин — учуди се Мунк. — Защо не съм чувал за него?

— Не е особено известно, както споменах. — Лун затъкна косата си зад ухото. — Очевидно предизвиква увреждане на мозъка. Научните изследвания са твърде малко, но се говори за хора, срещнали непознати на улицата и непосредствено след това изпаднали в своеобразен транс. Агресорът — не знам дали тази дума е подходяща — ги е следвал до дома им. Обирал е ценностите им. Канели са го да отвори сейфа, изпразвал е банковата сметка на жертвата. Събуждали са се няколко дни по-късно без притежанията си и без спомен какво се е случило. Разбираш ли? Били са будни и са присъствали на целия обир. Страшно зловещо.

— И си сигурна, че са приели именно това.

— Да.

— Защо?

— Заради сместа. Скополамин, хиосциамин и атропин. Datura. Или казано по-просто, татул.

— Дяволите да го вземат — измърмори Мунк. — Защо някой ще отглежда това нещо?

— За да се надруса — вдигна вежди Лун. — Халюциногенно е като ЛСД, но много по-силно.

— А защо…

— Защо не исках да ти го съобщя по телефона ли?

— Нямаше да попитам това, но кажи.

Лун се прокашля, погледна през прозореца и отпи от чашата с вода.

— Имаш ли деца?

— Дъщеря. Защо питаш?

— Аз имам син. Бенямин. На двайсет и шест. Той е… как да го определя? Различен. Трудно му е да намери мястото си в света. Разбираш ли какво имам предвид?

— О, да, напълно — усмихна се Мунк.

— Бенямин — отново се прокашля тя, преди да продължи. — Да, изпитва известни затруднения да се нагоди към нормалността, ако мога така се изразя. Винаги е имал артистични наклонности, нали знаеш? Извинявай, ако те занимавам с прекалено лични работи.

— В никакъв случай — увери я Мунк.

— Благодаря — продължи Лун. — Замина за Тронхайм, за да следва антропология. В Норвежкия техническо-природонаучен университет. Според мен го избра наслуки, но както и да е. Там заживя в… как да го нарека… леко алтернативна среда. Свиреха в групи. До тях достигнали слухове, промъкнали се в тамошната ботаническа градина и намерили растението. Безразсъдна проява, естествено, но все едно. Момчетата се свестили чак след няколко дни на другия край на града и нямали представа какво се е случило през това време. Каза ми, че той не е пробвал, но… да, искал е да спести на майка си тревогата.

Мунк не успя да прикрие усмивката си.

— Какво? — сбърчи вежди патоложката.

— Извинявай. Не знаех какво да мисля, когато отказа да ми съобщиш подробностите по телефона.

— Глупаво е, нали? — подсмихна се и тя. — Просто… знаеш как е при моята професия.

— Чувствителна си: става въпрос за твоето дете, разбирам.

Сервитьорката им донесе поръчката.

— Както и да е. — Лун разопакова клечките. — Веществото е дяволски дъх.

— Ако си права, това обяснява много неясноти. Само недоумявам как е възможно да не съм чувал за него.

— Употребяват го в Латинска Америка. Освен това, както споменах, почти не е изследвано, но става все по-популярно, поне ако вярваме на написаното в интернет.

— И не е забранено?

— Засега не, но очаквам в скоро време да го забранят. Впрочем не си длъжен да ядеш с клечки.

— Сигурна ли си?

Тя се засмя.

— Не ги използвай, ако не искаш. В Япония често ядат с ръце. Това е типично за нас, в Норвегия: страх ни е да не сгрешим с нещо. Зеленото е уасаби. Смесва се със соевия сос.

— Добре — усмихна се Мунк.

— О, извинявай. Забравих да те попитам дали не искаш бира или друго за пиене.

— Не пия алкохол — призна Мунк.

— Наистина ли?

— Да.

— Никога ли?

— Да, опитах веднъж, но не е за мен.

— Виж ти! Мъж по вкуса ми — смигна тъмнокосата патоложка и вдигна чашата с вода за наздравица.

42

Миа хвърли поглед през прозорците на „Лори“ и се отказа. Нейното сепаре беше заето, а барът бе претъпкан. Над улиците на Осло се спускаше мрак, а тя още не бе успяла да поспи. Върна се вкъщи и отново се опита да заспи, но циркът на входа не преставаше. Пак срещна същата старица. Този път бе изгубила някаква животинка. Виждали ли сте котката ми? А и съседът ѝ — видя го да излиза, в очите му още се четеше надежда. Какво стана с почивката? Аха да си отвори устата да я попита, но Миа се вмъкна в апартамента си, без да му даде тази възможност. Отпусна глава на възглавницата, както си беше с дрехите. От горния етаж се разнасяше тропане. Мъжки глас ругаеше, а женски не оставаше по-назад. Баналности от всекидневието. Замижа, ала душата ѝ не ѝ даваше мира. Не успяваше да прогони света. Занимаваха я хората. Тя бе отговорна за безопасността им. За да могат да си търсят котките. Да помагат на сестрите си. Да се дърлят с мъжете си. Зависеше от нея. Да не ги намират в планинско езеро по балетен костюм. Или на леглото в долнопробен хотел. Или да се окажат насред паркинг посред нощ сами, без дрехи, без шанс да се защитят.

Работата ти те разболява.

Наясно ли си?

Трябвало е да са занимаваш с нещо съвсем различно.

Още един добронамерен психолог. Беше се опитала да изтласка спомена, ала той я връхлетя отново, докато пресичаше улицата, търсейки къде да се приюти. Озова се пред бара на творците. Всъщност представляваше малка дупка в стената. На бара мъж с брада седеше с питие и скицник. Три безмълвни лица бяха наобиколили шахматна дъска; груби ръце държаха топли бири. Тъкмо се настани на една маса в ъгъла и телефонът ѝ иззвъня. Габриел. Остави си чантата на стола и излезе на улицата да вдигне.

— Ще ми отделиш ли две минути?

— Разбира се, Габриел. Как мина?

— Разполагам с всичко — измърмори младият хакер. — Какво да нравя с информацията?

— Много ли е?

— Страшно много. Беше ме страх да я прегледам — лични неща са, знаеш.

— Може ли да се търси?

— В смисъл?

— Във файловете. Възможно ли е да напишеш дума или име и да видиш къде се среща?

— Не. Не е база данни. Просто хиляди документи. Сканираните му записки. Няма как да търсиш в тях.

— Ритер сигурно си има начин да търси.

— Той знае как се казват, така не е трудно. Ако ми дадеш име, ще ми отнеме десет секунди. Или рождена дата, адрес, нещо подобно.

— Не е толкова важно — успокои го Миа. — Просто ми хрумна, докато бяхме там.

— Не разполагаш ли с някакво име?

— Не, освен ако Карл Йоверлан не се среща някъде.

— Опитах, но не излезе нищо. Името е фалшиво, нали?

— Остави го, докато не намерим с какво да го обвържем.

— Добре — съгласи се Габриел. — Говори ли с Мунк? Разбра ли каква дрога са открили? Скополамин.

— В течение съм.

— Затова ли Вивиан Берг се е изкачила сама през гората? И нито една от жертвите не се е съпротивлявала?

— Възможно е — измърмори нетърпеливо Миа.

Беше време да се върне в бара.

— Зловеща работа! — възкликна Габриел Мьорк. — Представяш ли си? Способен е да отвлече всекиго от нас, когато си поиска, а ние сме безсилни да се защитим.

— Виж, малко съм заета. Ще ти се обадя, ако се сетя за нещо. Става ли?

— Дадено — затвори Габриел.

Какво ли не би дала за малко сън, но се отърси от умората. Поръча си кафе и минерална вода и извади бележника си от чантата. Устоя на буретата на бара. Щеше да е много по-лесно. Да се отърси от света с помощта на бира или „Йегер“. Би било малодушно, ала си признаваше, че щеше да ѝ се отрази добре.

Кафето имаше вкус на тинеста вода, но се примири. Допря химикалката до листа.

Горяща кукленска къща?

Не е ли същият знак?

Братята с лъвски сърца?

Къща в пламъци.

Бамбук.

Ръчна изработка.

Несъществено.

Числата?

Четири? Седем? Тринайсет?

Рождена дата?

Не.

Четвърти ден от седмия месец, тринайсет.

Не означава нищо.

Освен ако…

Пробва различни комбинации на листа, но не излизаше нищо смислено.

Седми април, четвърти юли, тринайсети… нещо?

Възможно е да означава нещо.

Тринайсети, нова жертва, 1974?

Отпи от горчивата помия.

По дяволите.

Една бира не би ѝ навредила.

Само за да ѝ се отприщи мисълта.

Отново се отказа и предпочете минералната вода.

Бански костюм.

Същото.

Вода.

Лед.

Watch what I can do?

Може би се заблуждава. Може би няма връзка с Бамби, а и защо да има? Милион причини да бъде друго.

Виждате ли ме?

Смея ви се в лицето?

Гледайте какво мога.

А вие нямате власт да ме спрете.

Watch what I can do.

Химикалката дращеше бързо по листа.

Жертва 1.

Вивиан Берг.

Балетна рокля.

Костюм?

Защо?

Важно е, нали?

Жертва 2.

Курт Ванг.

Музика от телефона?

My Favorite Things.

Къде е… костюмът?

Саксофонът? Цялата сцена?

Важно е.

Получаваше се.

Тук има нещо.

Жертва 3.

Рюбен Иваршен.

Възраст. Възрастта има ли значение?

Бански костюм.

Не е ли символ?

Не?

Ами водата?

По-конкретно?

Погледни… дрехите.

Нов костюм?

Игра на ума?

Пръстите ѝ стискаха разпалено химикалката.

Волфганг Ритер?

Психиатърът?

Убийство-танц…

Мамка му, едва не го забрави.

Волфганг Ритер.

Налага се да се върнат при него.

Там имаше още нещо.

Подчерта името и захапа химикалката.

Клаус Хеминг?

Жив ли е?

Не, не е възможно.

Не го видя да влиза, забеляза го чак когато застана до масата. Далечно лице, обвито в мъгла.

— Телефонът ви не работи ли? — Гласът му прозвуча глухо и той се отпусна на стола срещу нея.

43

През цялата вечер Ерик Рьонинг не си купи нито едно питие, а ето че му донесоха поредното — последва го ново лице с все същото изражение. Петдесет процента завист, петдесет — любопитство. Следващият немарливо облечен колега си проправи път и се настани до него с надеждата да изкопчи последните новини. Бил от вестник „Нетависен“. Как му беше името? Рьонинг не си спомняше. Все едно. Вдигна джина с тоник и пусна тънка усмивка към Вероника Мосберг — изглеждаше още по-добре след… шест чаши ли изпи? Не помнеше.

Намираше се в клуб „Стоп Пресен“. Не идваше често — прекалено работническо бе за неговия вкус. Твърде простолюдно. Редакторите рядко се вестяваха тук, а значи и той нямаше причина да виси в този бар, но водещата бе предложила да дойдат.

— Как се добрахте до записа? — попита Мосберг с премрежен поглед.

Не беше ли откопчала още едно копче на блузата си? Така изглеждаше. Беше се обърнал само за миг, за да стисне поредната протегната ръка. Намигна ѝ и се усмихна над питието си, после се примъкна по-близо до нея.

— Знаеш как — провеси ръка от дивана. — Добър нюх. Здрава работа.

Мосберг се изкикоти и поклати глава.

— Не, сериозно, Ерик, любопитно ми е. Кажи де.

— My lips are sealed, устните ми мълчат — нахили се той и прокара пръст по устните си.

— Хайде де. Само ние сме — смигна Мосберг.

— Абсолютно.

Ерик показа идеално наредените си бисерни зъби. Беше ги избелил само преди няколко дни. При зъболекаря на площада пред кметството. Всъщност се замисли дали да не си сложи коронки. Да се поддържат изрядно бели зъбите изисква непрестанни усилия, защо да не реши въпроса веднъж завинаги? Но засега се отказа. Преди една седмица го бяха поканили инвеститори — нещо, свързано с хотел в Дубай — и жената на единия (или май му беше любовница, не успя да прецени) приличаше на кон с новите си зъби, така че навярно щеше да си остане с дарените му от природата.

Примъкна се още по-близо до Мосберг, докосна с устни меката ѝ буза. Долови парфюма ѝ.

— Сещам се за едно по-спокойно местенце — прошепна Ерик.

— Така ли? — изхихика тя и лапна сламката.

На хоризонта изникна непозната човешка фигура. Навярно щеше да последва поредната почерпка. Още поздравления, още любопитство. Така бе през целия ден. Проклети тъпаци. Нима очакват да им разкрие как са заснели убийството? Без майтап?

— Здрасти — изправи се Мосберг.

Целуна непознатия.

— Ерик, това е съпругът ми Конрад. Не се познавате, нали?

Съпруг ли?

Рьонинг изхълца тихо и потисна позива си да се оригне. Надигна се неохотно и протегна ръка.

— Конрад Ларшен — представи се мъжът.

Сако, разгърдена риза. Идиотска брада и очила.

— Приятно ми е — измънка Ерик, а мъжът седна.

Мамка му.

Сега усети алкохола.

Шест или седем изпи?

Трудно уцели дивана.

— Направихте сензация. — Ларшен погали Мосберг по рамото. — Случайно ли стана?

Откъде пък се взе този?

Ама че работа.

Върна си усмивката, смотолеви нещо в отговор и се извини. Добра се до тоалетната и се загледа в отражението си в огледалото. Ненужно разхищение на време. Седи там и плещи. Би се отказал от част от почерпката. В замяна на женска. Отвори кранчето и пъхна лице под струята. Защо не отиде в бара на Гранд хотела? За малко шампанско?

Доклатушка се до халето и се поколеба дали да не си излезе направо, но тогава забеляза до бара вторачени в него очи. Коктейл и червени устни. Руса коса. Тясната рокля не оставяше много на въображението. На неговата възраст или малко по-млада. Не му стана ясно за какво ѝ е зеленият каскет, но всъщност защо не? Спортна визия.

Рьонинг оправи възела на вратовръзката си и си проправи път към бара.

— Какво пиеш — нахили се, сочейки чашата ѝ.

— Празна е? — изкикоти се момичето.

— О — смигна журналистът. — Няма как да поръчаме от същото.

Махна на бармана, но той не го забеляза. Не знаеше ли кой е в заведението?

— Малко е претъпкано тук, не мислиш ли?

— Моля — извърна се към нея Ерик.

— Леко е пренаселено — намигна му и тя.

— Определено — примъкна се към нея Рьонинг. — Сещаш ли се за друго място?

— За съжаление живея далече. А ти?

Право в целта.

— На две крачки надолу по улицата. — Той погали внимателно голата ѝ ръка.

— Какво предлага заведението? — изхихика тя.

— О, каквото ти се иска.

— Ще ми дадеш ли две минути? — усмихна се момичето, хващайки чантата си.

— Разбира се.

— Веднага се връщам.

Момичето със зеления каскет му стисна нежно ръката, отново намигна и грациозно заприпка към тоалетната.

44

— Прощавайте — извини се Йон Вол. — Работите, виждам, но се опитах да ви се обадя. Размислихте ли за това, за което си говорихме.

Той си разкопча палтото, свали си кожените ръкавици и ги остави на масата.

— Слушайте… — тросна се Миа.

Беше близо. Беше напипала нещо. Замалко ѝ се бе изплъзнало.

— Разбирам — вдигна ръце, сякаш се предава, Вол. — Заета сте. Но е важно.

— Четете ли вестници? — изръмжа тя и впи очи в него.

— Естествено. Нямаше да ви безпокоя, ако не беше наложително. Да ви взема ли нещо? Кафе? Бира?

— Не, нищо — тръсна глава Миа. — Вижте…

— Знам, знам. Пет минути и си тръгвам. Искам само да разбера дали сте с нас. Подобни неща навярно ви отвращават, Миа. Собственият ви екип. Приятел — доколкото знам — разбирам ви, но тук става въпрос за основен канал. Пласьори на хероин. Освен това… проучих въпроса, нали разбирате? Миа Крюгер? Можем ли да ѝ се доверим? Не е ли…

Подсмихна се.

— Така ли? Не е ли какво?

— Знаете какво. Видях досието ви. Не сте от най-кротките, нали?

— Какво намеквате? — хладно се сопна Миа.

— Нищо повече от прочетеното — възкликна помирително Вол. — Какво е мнението на хората за вас. Все пак сте застреляли заподозрян. Неведнъж са ви отстранявали от работа. Какво беше написал за вас?

— Кой?

— Микелсон. Не сте първи дружки, нали?

— Вижте какво — кипна Миа.

— Миа — заувещава я Вол. — Не го казвам аз. Аз предложих да ви изберем, не забравяйте. Не си го изкарвайте на мен. Става въпрос за изключително секретна, вътрешна информация. Разказвам на Миа Крюгер с какво се занимаваме. Поемам риск. Възможно е неин близък приятел да е замесен. Залогът е огромен, нали ме разбирате?

Изведнъж на Миа ѝ се допи бира.

— Добре — въздъхна тя, отпивайки от минералната вода. — Какво искате от мен?

— Къри.

Вол махна на сервитьора и си поръча кафе.

— Според мен грешите. Това ли искахте да разберете?

— Не — отвърна Вол. — Исках да знам дали бихте приели да ни сътрудничите. В най-добрия случай да потвърдите предположенията ни.

— Чувате ли какво ви говоря? — изстена Миа. — Не е Къри. Той е полицай до мозъка на костите. Никога не би продал душата си.

— Старият Къри може би не. — Донесоха кафето на Вол. — Но какво ще кажете за новия? Как се държи напоследък? Точен ли е? Напива ли се?

Той поднесе чашката към устните си и направи гримаса, кога го усети вкуса.

— Познавате ли новата му приятелка?

Миа поклати глава.

— Луна Нювик. На двайсет и една. С расти. Барманка.

— Казах ви, не я познавам.

Той измъкна от джоба на палтото си снимка и ѝ я подаде.

— Летище Осло миналото лято. Връща се от Банкок. Оставихме я да влезе в страната с надеждата да ни заведе при някой по-високопоставен, но за жалост ни се измъкна.

— Значи Къри си е хванал гадже. Какво от това? — Миа му върна снимката. — Съвпадение. Май нямате нищо конкретно.

— Нима щях да ви питам, ако не бяхме съвсем сигурни? — Приведе се към нея. — Близо сме. Лоренцен, адвокатът. Несъмнено е замесен. Пране на пари. Притежава компания на Каймановите острови. Отдавна да сме го прибрали, но шефовете искат да спипат вътрешния човек. Полицая. Виновникът улиците да са пълни с хероин. С такъв човек не правим добро впечатление, нали разбирате?

— Имам работа — въздъхна Миа. — А и не вярвам да е Къри. Намерете си някой друг. Да го кажем така: не.

За момент привлекателният агент замълча. Сякаш мереше думите на езика си, преди да се реши да заговори отново.

— Можем да намерим друг човек, разбира се. Обаче има причина да изберем вас, Миа. Разбирате ли ме?

— Не — призна тя.

— Хероин — приведе се напред Вол.

Усещаше дъха му. Напомняше ѝ за нещо. За лятото. Загладени от вълните скали. Стар любим.

— Какво намеквате?

— Наистина ли питате?

— Да, изобщо не разбирам за какво говорите.

Вол поглади брадичката си. Погледна я изкосо. Очите им си приличаха. Поглед, пълен с ласкаво любопитство. Тя е по бански. Кикотят се върху хавлията под прежурящото слънце на насечения скалист бряг. Как се казваше?

— Вижте, останалите бяха против. Според тях трябваше да се спрем на друг. Например, на Грьонли. На Голи. Аз ви избрах, тоест избрах да попитаме вас.

— О, каква чест! Много благодаря — процеди саркастично Миа.

— Не в този смисъл — подхвана той. — Просто… прецених, че сте правилният избор. Защото вече сте замесена.

— Как така?

— Не сте ли в течение? За сестра ви? — стъписа се Вол.

От стомаха ѝ се измъкна някакво животно и се закатери нагоре.

— Не — промълви сухата ѝ уста, а помещението изведнъж се смали.

Шахматистите станаха и си тръгнаха.

Мъжът, който рисуваше до бара, се извърна към нея.

Ела, Миа, ела.

— Миа? Добре ли сте?

— Да — промърмори тя, пресушавайки бутилката минерална вода.

— Да ви донеса ли нещо? Лошо ли ви е?

— Добре съм.

— Не знаехте ли?

— Какво? — попита тя.

— Имаме основание да смятаме, че е една от първите. — Вол преплете пръсти върху масата.

— Кои първи?

— Мулетата — уточни той. — Това е причината. Разбирате ли?

— Затова ли ме избрахте?

— Да.

— Не ви вярвам — отсече тя.

— Ваша работа — усмихна се Вол. — Замислете се обаче. Как е умряла Сигри? Дали сама си е инжектирала свръхдозата?

Миа вдигна очи към кранчетата за бира.

— Маркус Скут. Внасяла е дрога за него. Според нас всичко е свързано. Затова дойдох точно при вас, мислех, че знаете.

Бира.

— Не — промърмори Миа. — Не знаех.

Той се вторачи в китката ѝ.

— Нищо ли не подозирахте? Все пак…

„Йегер“.

Трябваше да пийне нещо.

— Какво гледате?

— Бижуто…

— Да? — промълви полугласно тя и вдигна ръка.

Усещаше хладната гривна върху кожата си. Сърчице, котва и буква.

Искаш ли да вземеш моята, а аз — твоята?

— Това ли?

— Да.

— Какво за него?

— Носят се слухове — отвърна със сериозен тон Вол, приближавайки се към нея. — Една по-възрастна разносвачка. Казва се Сесилие. Изглежда е била там.

— Къде?

— Присъствала е на смъртта на сестра ви. Виждали са я да обикаля из града с гривна като вашата. Досущ такава. — Той кимна към китката ѝ. — Иска нещо. Да вземе пари за нея, знам ли.

— Как, казахте, ѝ е името?

— Сесилие. Викат ѝ Сисе. Наркоманка. Наближава четирийсетте. Руса. Носи червено ватено яке. За съжаление не знаем нищо друго. Още не мога да повярвам, че не са…

Хапчета.

Опиати.

Каквото ѝ да е.

Вече няма значение.

Миа вдигна ръка и му се усмихна обезоръжаващо.

— Няма нищо. Благодаря. Ако е възможно да си вървите, би било чудесно.

— Разбира се — изправи се Вол. — Но сте с нас, нали?

— Определено.

— Имате ли номера ми?

— Имам го.

— Ще ни се обадите ли?

— Веднага щом разбера нещо.

— Добре, благодаря. Оценявам го. Наистина.

— Супер. — Тя стисна подадената ѝ ръка.

Вол си облече сакото, изкозирува и се насочи към изхода.

Миа го изчака да излезе.

После с разтреперани ръце си извади телефона от джоба на коженото яке.

И намери номера на Чарли Брюн.

4

45

Сутрешната служба приключи и енорийският свещеник Паул Мали нетърпеливо тръгна да заеме мястото си в изповедалнята. Направи същото и вчера, но седя сам два часа. Младият мъж не се върна, ала на свещеника, естествено, не му и хрумна да се откаже. Остана обаче леко разочарован. Във вторник беше толкова хубаво. Тази идея му хрумна и не само имаше кой да се възползва, но и се случи да дойде човек в нужда. Нова овца в стадото. Човек, който никога не се бе изповядвал.

Все едно ми е брат.

Свещеникът се беше подготвил. Вечерта стоя до късно и чете Писанието, намери пасажи за братството. За любовта към ближния. За саможертвата в името на другия. Отчаяният млад глас го последва в съня му. Събуди го светлина, огряваща лицето му, и чувството, че някой му говори. Господ ли беше това? Не беше съвсем ясно, но да, така изглеждаше. Господ го похвали за делата му — бедното агънце се нуждае от божията помощ — а отзад, на един облак, с широка усмивка и арфа в ръце, седеше Девата. Впоследствие се оказа, че все пак не е бил буден, защото не след дълго се разнесе звънът на часовника, но въпреки това, отпуснал глава на бялата възглавница, се чувстваше прероден. От вълнение почти не се докосна до закуската.

Никой обаче не дойде.

Ще те чакам всяка сутрин, знай го.

Ела, когато искаш.

На следващия ден? Защо не дойде?

Да, беше разочарован, признаваше си го.

Справи се чудесно със сутрешната меса, макар умът му да витаеше другаде.

Около младежа.

Ще дойде ли?

После си помисли нещо недотам оптимистично:

Ако не дойде днес, колко време ще чакам?

Оправи ръкавите на расото си и погледна часовника.

Навярно е глупаво. Да дава подобни обещания.

Мали въздъхна и забарабани с пръсти по бедрото си. Дървената пейка бе твърда и неудобна, а го измъчваше и глад — все пак седеше тук почти час. Четирийсет и три годишният енорийски свещеник тъкмо реши, че е чакал достатъчно, когато отвън се разнесоха стъпки и зад решетката се плъзна силует.

— Отче — промълви младежът, внимателно затваряйки вратичката след себе си.

Прозвучаха ликуващи тръби и тромпети.

Върна се.

— Синко — заговори свещенослужителят с най-дълбокия си свещенически тембър, — значи намери обратния път?

За момент от другата страна цареше тишина.

— Бях много разколебан. Но според мен постъпвам правилно, отче. Искам да ви благодаря, че ме допуснахте тук.

Да му благодари ли?

Мали се усмихна, под расото го обля топлина.

— Благодари на Господа и на светата Дева — каза меко той. — Ние сме само раби Божии. Не съм никой, тук съм заради теб.

— Благодаря все пак. Много мислих. И се реших.

— Да? — колебливо се обади Мали.

— Искам да ви разкажа всичко — отсече гласът.

— Можеш да разчиташ на мен — увери го спокойно свещеникът. — Тук те съдят само очите на Господа.

— Съдят? — повтори младежът.

Мали се прокашля.

— Не съдят, а виждат. Тук ни гледа само Господ, това имах предвид.

— Ами ако Господ не хареса видяното?

— Чуй ме. — Енорийският свещеник се приведе към решетката. — Никой няма да те съди. Лошо се изразих. Тук сме само аз и ти. Никой друг. Така по-добре ли е?

Облегна се назад и зачака напрегнато.

— Да, отче, всичко е наред — обади се най-накрая непознатият глас. — Имам нужда да споделя. Надявам се да не е глупаво. И да не навредя.

— Господ се радва, задето ще споделиш. — Мали се надяваше нетърпението му да не се долавя. — И иска да знаеш, че каквото и да те мъчи, Той ще го приеме с човеколюбие и разбиране.

От другата страна отново настъпи тишина, но накрая младежът проговори.

— Прости ми, отче, защото съгреших. Знам неща, за които не съм казвал на никого, но вече не издържам, толкова много ми тежи, трябва да споделя.

На Мали му се счу плач, но не беше сигурен.

— Радвам се, че дойде — спокойно поде той. — Господ ще чуе каквото имаш да споделиш. Черното бреме е непосилно за светло сърце.

Не помнеше дали е цитат от Писанието, или не, но му звучеше на място.

— Да, отче, домът ми е почернен — измърмори непознатият. — Но не съм виновен аз.

Сега плачът му се долавяше ясно. Хлипане, треперещи устни.

— Не си, естествено, синко. — Мали отново се наведе към решетката.

Имаше огромно желание да отвори прозорчето, да прегърне силно смелия младеж, та да разбере, че не е сам, но се надяваше близостта на топлия му глас да има същия ефект.

Горкото момче.

— Колко време имам — попита през сълзи гласът.

— Колкото искаш — успокои го Мали. — Никъде няма да ходя.

— Благодаря — смотолеви, подсмърчайки, младежът и отново потъна в тишина.

— Не знам откъде да започна — каза той накрая. — Гнусно е.

— Кое е гнусно?

— Гнус ме е да разказвам. За брат ми. Имам чувството, че го предавам, но не издържам — толкова години. Разбирате ли, отче?

— Разбирам — увери го Мали.

— Откъде да започна?

— Откъдето ти се струва подходящо.

Зад дървената решетка отново се възцари тишина, ала непознатият явно събра кураж.

— Може би от пожара — обади се гласът.

— Пожар ли? — Сърцето на свещеника щеше да се пръсне.

— Или от сърничката — поколеба се младежът. — Не знам…

— Не бързай, синко. За какъв пожар говориш?

— Тогава всички умряхме, но някои от нас са живи — спокойно поде гласът. — Мога ли да ви се доверя, отче?

— Разбира се, синко — увери го Мали.

И прилепи ухо до решетката.

46

Уж беше вкъщи. После се оказа, че не е. Уж момичето със зеления каскет бе там. После се оказа… сурикат? Ерик Рьонинг изключи телевизора, но в ръката си не държеше дистанционно, а… банан? Момичето със зеления каскет се бе превърнало в сурикат и му бе подало банан. Стените на стаята изведнъж смениха цвета си. Апартаментът му се бе превърнал в диско глобус. Не, грешеше. Не се намираше в апартамента си. Беше другаде. Не, напротив, беше си у дома, ала това не бе ломът му. Не живееше ли там много отдавна? От 1999 г. Беше едва на четиринайсет. На стената имаше плакат на „Бекстрийт бойс“. Ник, Кевин, Ей Джей, Хоуи и Брайън. Дробовете го боляха. Беше сигурно. Момичето със зеления каскет не беше вече там. Махна с вълшебна пръчка и изчезна. Прозвуча Хърмайъни Грейнджър от „Хари Потър“. Фиу-фиу. Мама вкъщи ли е? Тя ли тършуваше из кухнята? Тя ли седеше на ръба на леглото с маска на лицето? И държеше джобно ножче? Подарил му го бе чичо Туре. Quit playing games with my heart. Тази вечер имаше дискотека в младежкия дом в Аскер. Танци. Защо му се гади така? Защо вижда всичко замъглено? Като във филм — камерата се върти с бясна скорост и обръща всичко с главата надолу. Затова ли мама го е вързала? За да не падне, когато леглото виси от тавана? Опита се да каже нещо, но устата му беше запушена с голяма яхта от пристана под къщата, откъдето имаше обичай да се гмурка.

Ерик Рьонинг отвори очи.

До леглото му седеше мъж с маска на лицето.

— Буден ли си?

— Какво? — изстена Рьонинг, но не излезе никакъв звук.

Устата му беше залепена с лейкопласт.

В началото не разбра.

Какво се случва.

Навярно затова не изпита страх.

Но после…

После обаче… го връхлетя.

— Буден ли си? — повтори мъжът с маската и заби нещо в стъпалото му.

О, господи…

Почти не усещаше болка.

Твърде много усилия му костваше да овладее паниката.

О, господи…

О, господи…

Някой го беше завързал за леглото му. Ръцете и краката му бяха вързани. Беше гол. Само по боксерки. Устата му бе залепена с лейкопласт. Стъпалата му стърчаха нагоре. Към мъж с маска на лицето, който държеше в ръка голям нож.

— Чуваш ли ме? — попита го черният поглед и отново го убоде.

По дя…

Изви толкова силно, че главата му едва не се пръсна, ала отново не излезе никакъв звук.

— Буден ли си вече?

Рьонинг кимна.

— Добре — чу се спокойният глас иззад маската. — Обичаш да говориш, а? Харесва ти да си център на вниманието.

Мъжът размърда пръсти все едно говореше облечената му в ръкавица ръка.

— Вижте ме. Дават ме по телевизията. Разкривам тайни. Мисля се за кой знае какво.

О, господи…

— Знаеш ли какво правехме в Афганистан с хората, дето много говорят?

Рьонинг усети върха на ножа върху стъпалото си. Тялото му се сгърчи, а стаята отново започна да се върти.

Мамка му.

Явно за момент пак бе изпаднал в безсъзнание, защото когато отвори очи, мъжът с маската се беше надвесил над него.

Усещаше миризма.

Миризмата на ръкавицата, която го бе събудила с плесница.

И нещо кисело.

— Не бива да припадаш, чуваш ли?

Маската отново стоеше до леглото.

От дупките го гледаха тъмни очи.

— Кимни, ако си в съзнание.

Рьонинг кимна.

Както не бе кимал никога досега.

— Добре. Нали няма да заспиш отново.

Рьонинг затръска неистово глава.

— Отлично. Същинска кучка си, нали? Обикаляш телевизиите с хубавите си дрехи и привличаш цялото внимание върху себе си.

Рьонинг кимна с готовност.

Усещаше собствената си миризма.

Вонята идваше от влагата под мишници те му.

О господи.

По дяволите.

— Браво. Сега обаче си моята кучка. Мога да импровизирам. Обичам да планирам, там ми е силата, но ми е позволено и да импровизирам, ако пожелая, нали?

Рьонинг не знаеше дали от него се очаква да отговори, но за всеки случай кимна. Светлината от лампата на тавана пареше на очите му. Тялото му никога не е било толкова чувствително. Сякаш усещаше студеното острие на ножа върху крака си, макар ясно да виждаше, че мъжът го е вдигнал.

— Моята кучка ли си?

Рьонинг тръсна енергично глава. Догади му се от собствената му миризма, която бе станала още по-силна.

— Чудесно — одобриха очите. — По принцип бих те убил, но си казах: „Тази кучка може и да послужи за нещо“. Импровизирам. Не е ли хитро?

В дупката в долната част на маската се появи подобие на усмивка.

Рьонинг закима с всички сили.

— Знам — отрониха устните. — Умен съм. Въобразяваха си, че ще им се размине. Е, размина ли им се според теб?

Умът му работеше на високи обороти, но сякаш буксуваше.

Афганистан?

Да се измъкнат?

От какво?

За по-сигурно поклати глава.

— Лашкар Гах — поде тихо гласът. — Знаеш ли къде се намира?

Рьонинг отново поклати глава.

— Не знаеш, нали? — вдигна рамене мъжът с маската. — Жертваш си живота за родината и как ти се отблагодаряват? Дават ли ме по новините? С медали на гърдите? Да си ме виждал на паради? Махащи деца, знамена и духова музика? Не. Надяват се просто да се забрави. Искат да ме скрият в някое мазе.

Мъжът замижа и демонстративно се изплю на пода.

— Не, настъпи моето време.

Пъхна ръкавицата в джоба на нещо като военна униформа и показа някакъв лист.

— Виждаш ли това?

Рьонинг не виждаше какво пише там, но въпреки това кимна.

— Предай им го от мен, става ли? Нямам предвид шефовете ти, а най-високопоставените особи. Върхушката. Разбираш ли ме?

Рьонинг кимна за пореден път, усещаше как целият вчерашен ден се надига от стомаха му.

— Отлично — нахили се устата в дупката и мъжът се изправи.

Обърна се към стената и заби ножа в листа.

Ерик Рьонинг видя как дръжката на ножа трепти върху тапета. Мъжът се приближи и отвърза едната му ръка. Веднага щом ушите му регистрираха затръшването на външната врата някъде в далечината, той отлепи с треперещи пръсти лейкопласта от устата си и се надвеси над ръба над леглото.

После повърна обилно върху пода.

47

Габриел седеше заедно с Лудвиг и Юлва в малката стая за съвещания. Беше впечатлен колко много снимки е успял да окачи на стената възрастният следовател. Купища снимки. Всички бяха съпроводени от бележки, залепени под тях. Бяха разположени според взаимовръзката им. В това, естествено, се състоеше и проблемът, по който работеха от вчера следобед.

В логическата връзка.

Струваше им се, че нещо липсва.

— Навярно е случайно — въздъхна Юлва, сваляйки си очилата.

Потърка очи и се прозина.

— И аз не разбирам нищо — измърмори Габриел и се загледа в нашарената стена. — Засега сме сигурни само в това, нали?

Той посочи червената черта между Вивиан Берг и Раймон Трегер.

— Кои бяха хората около Курт Ванг? — попита Юлва.

— Групата му — припомни ѝ Грьонли. — Певицата Нина Вилкинс и барабанистът Данило Коста, португалец.

— Извинявай — отново разтърка очи Юлва. — От толкова време се взирам в тях. Имам чувството, че мозъкът ми се е превърнал в прашна дупка.

Никой не се беше прибирал вкъщи. Юлва бе спала на стола пред компютъра. Габриел беше подремнал на дивана в стаята за почивка. Не би го нарекъл сън. По-скоро унес, изпълнен с неспокойни мисли, снимки и несвързани събития.

Мунк влезе, чорлав, с чаша кафе, явно и той не беше спал.

— Как я карате — отпусна се той на един от дървените столове. — Открихте ли някаква логика? Връзка? Нищо ли няма?

— Още търсим — прехапа устни Грьонли. — Трудно е да се открои нещо.

— Добре. — Началникът на отдела се почеса по брадата. — Кажете ми какво имате дотук.

— Убийства, местопрестъпления, отношения с жертвите — посочи Грьонли. — Там е хронологията на събитията. На тази стена са нанесени всички електронни следи. Телефони, компютри, къде са били, ако разполагаме със съответната информация.

— Впрочем някой виждал ли е Миа? — прозина се Мунк. — Или Къри?

— Не сме ги виждали от вчера — отвърна възрастният инспектор.

— Извинявай. Продължавай — подкани го началникът, отпивайки глътка кафе.

— В мобилната мрежа или социалните медии няма активност — намеси се Юлва. — Всички вещи на Вивиан Берг намерихме в дома ѝ — за нея няма сигнал, откакто е излязла следобеда от жилището си. Телефонът на Курт Ванг се е свързал с базова станция в квартал „Грюнер Лока“ и по-късно в Стария град. Времето съвпада с периода между изчезването и намирането му.

— Изчезнал е след репетиция, нали? — Мунк потисна поредната прозявка.

Юлва кимна.

— Обаче не е използвал телефона си?

— Не и откакто последно са го видели.

— Ами Иваршен? — поинтересува се той.

— Няма го на записите от търговския център „Стуро“, поне на получените до този момент. Съобщенията в телефона му потвърждават намерението му да преспи при приятеля си, но е изчезнал някъде по пътя.

— Знаем ли къде?

Грьонли пристъпи към голяма карта до вратата.

— Последно телефонът му е засечен тук. В квартал „Грефсен“.

— Недалеч от дома му ли?

— Тук е къщата му. Тук живее приятелят му, не помня как се казва.

— Мартин — обади се Габриел.

— Значи хипотезата ни е вярна.

— Доколкото можем да проследим движението му — потвърди Лудвиг. — Очевидно се е канел да отиде на гости с преспиване. Виждаме го на мотопеда му при бензиностанция „Статойл“, но после явно са го спрели по пътя.

— Нямаме ли запис?

— Това е жилищен квартал — поклати глава Грьони. — Съмнявам се да изскочи нещо.

— Значи са отвлекли Берг от дома ѝ. Ванг — от репетиция. Иваршен са го спрели на улицата. Няма сходства. Няма връзка.

— Така е — въздъхна Лудвиг.

Всъщност отдавна бяха стигнали до това заключение, но Мунк не се предаваше. Макар Габриел да не работеше отдавна в полицията, му беше ясно защо. Случайни жертви. Кошмарът на всички следователи.

— Ами социалните мрежи? И там ли няма нищо? — Началникът на отдела отново поднесе чашата кафе към устните си.

— Профилът на Вивиан Берг определено е беден — отвърна Габриел. — Има само неколцина приятели. Малко постове. Курт Ванг е общо взето по-активен — бил е и администратор на страница на група с немалко последователи.

— А момчето?

— Като повечето тийнейджъри доста използва социалните медии, най-вече снапчат, не толкова фейсбук и Инстаграм — там в целевите групи се включват по-възрастни — обясни младият му колега.

— Снап…? — заекна Мунк.

— Правиш снимка и я пращаш на някого, а той може да я види само за кратко, после изчезва — осведоми го Юлва.

— Изчезва ли?

— Да.

— Тогава какъв е смисълът да правиш снимка?

Габриел прикри усмивката си, а колежката му се зае да разяснява, ала накрая Мунк махна с ръка.

— Добре, хубаво. И какво за снап…?

— Снапчат. Невероятно е активен, правел е дълги стрикове с маса народ.

Мунк отново понечи да попита нещо, но се отказа.

— Още ли няма индикация да се познават? Да са се срещали? Нито в интернет, нито на живо?

— За съжаление засега не — отвърна Грьонли.

— Спорт? Хобита? Политически пристрастия? Да са пазарували от един и същи сайт? История на търсачката?

— Внимателно прегледах цялата история на браузърите и на тримата — поде Габриел. — И какво са търсили в „Гугъл“ последните няколко седмици, но не намерих друго съвпадение, освен телевизия „Ен Ер Ко“.

— Така ли? — обнадежди се Мунк.

— Новини при Берг и Ванг. Младежко предаване при Иваршен. За жалост нищо по-конкретно.

— Впрочем — обади се Лудвиг — чичото на Рюбен Иваршен ми се обади сутринта.

— Виж ти! И?

Мунк въздъхна.

— Нищо не можем да направим, за съжаление.

— Знам — съгласи се Грьонли. — Това и му казах.

— Нещастните хора — поклати глава Холгер Мунк.

В този момент вратата ненадейно се отвори и Анете Голи връхлетя запъхтяна в стаята.

— Защо не си вдигаш телефона?

Очите на обичайно изключително спокойната прокурорка бяха огромни, а лицето ѝ — пребледняло.

— В якето ми е — оправда се Мунк. — Какво има?

Голи изгледа бързо присъстващите.

— В кабинета ти. Веднага.

— В момента…

— Не, веднага. Незабавно — строго нареди Голи и го поведе, подтичвайки, по коридора.

48

— Какво има? — полюбопитства Мунк, след като Анете затвори вратата.

— Шефовете тъкмо ми се обадиха — подхвана Голи, успокоила най-сетне пулса си.

— Микелсон ли?

Прокурорката поклати глава.

— От най-горе. Канцеларията на Правосъдното министерство. Или по-скоро от Щаба на въоръжените сили, но така се представиха.

— Щабът на въоръжените сили ли? — изуми се Мунк.

— Сещаш ли се за онзи журналист — Рьонинг?

— Да.

— Тази нощ са го посетили. Според тях е бил нашият човек.

— Какво? — Мунк погледна часовника на стената: показваше дванайсет и половина.

— Тази нощ? И чак сега ни съобщават?

— Има по-сериозни причини за безпокойство, Холгер — промърмори Голи.

— Нашият човек — прекъсна я ядосано началникът. — Откъде, по дяволите, знаят?

— Холгер!

— Проклети идиоти!

— Холгер! — вдигна ръце Анете. — Има списък.

— В смисъл?

Тя замълча за момент, сякаш събира сили да продължи.

— Списък с имена.

— Какви имена?

— Списък с жертви — уточни тя.

— Моля?

— Петдесет имена — промълви тя. — Вивиан Берг. Курт Ванг. Рюбен Иваршен. Както сигурно знаеш, не сме ги оповестили, но въпреки това са в списъка. Току-що ми се обадиха от Министерството.

— Не, това е шега. Това е… — запелтечи Мунк, но Анете пак го прекъсна — не бе виждал очите ѝ толкова сериозни. — Министър-председателят е въвел ниво пет. Щели да отведат семейството на краля на сигурно място.

— Дяволите да го вземат!

— Петдесет случайни жертви — поклати глава Голи.

— Имаме ли списъка?

— Не, той е поверителна информация.

— Дяволите да го вземат! — повтори Холгер Мунк. — Как тогава…?

Погледна я и разбра. Не му казваше всичко.

— Какво има? — отвърна поглед той. — Без нас, така ли?

— Не, не — прехапа устни Анете. — Участваме, обаче…

— Обаче какво?

— Само ти и аз — неохотно призна тя. — Само най-благонадеждните. В момента съставят оперативна група. Ще ми се обадят след час.

— Мътните го взели, Анете! Без… Миа?

— Ти какво би направил на тяхно място? — вдигна рамене Анете. — Наясно си с обстоятелствата. С всичките ѝ проблеми. Не ѝ вярват. Не е благонадеждна. Все пак става въпрос за петдесет души. Случайни жертви — натърти Голи. — Помисли само, ако се разгласи.

— Кой участва?

— Аз и ти.

— Добре, но каква е тази оперативна група?

— Щабът на военните сили, както споменах, Полицейската служба по сигурността предполагам, вероятно и служители от Министерството на правосъдието.

— Микелсон?

— Нямам представа — поклати глава тя. — Доколкото знам, не.

— И все пак… без Миа?

— Категорично — отсече тя и в същия момент телефонът ѝ иззвъня.

— Ще се заемеш ли, или да се погрижа аз?

— Не, не, ще го уредя — въздъхна Мунк.

Телефонът ѝ пак иззвъня.

— Голи на телефона — отговори русокосата прокурорка и излезе от кабинета.

49

Четирийсетгодишният Йон Ивар Салем беше водопроводчик по професия, но не с това се славеше в затвора „Юлершмо“. Получил максимална присъда — двайсет и две години — той бе един от най-дълго лежалите в сграда 2 затворници и благодарение на това си бе спечелил достатъчно уважение, за да го оставят на мира. Докато не дойде групата косовски албанци. Проклетите тъпанари не четяха вестници, не гледаха телевизия и си въобразяваха, че им е позволено да не се съобразяват със системата. Да се правят на велики. Да завземат кухнята и телефона. Да се разпореждат кой какво да прави. Според Йон Ивар Салем бе дошло време да се предприемат мерки.

Всъщност не му пукаше. Обикновено не се месеше във вътрешното правосъдие на „Юлершмо“ поради една проста причина: другите затворници никога не дръзваха да му възразят или да му откажат нещо. Навярно за хората „отвън“ това не бе разбираемо. Как възрастни мъже, покрити с татуировки, ще се бият за дреболия като пакет наденички или достъп до душовете, но тук положението бе такова. Беше излежал седем години и му оставаха четиринайсет. Можеше да поиска предсрочно освобождаване, след като изтекат две трети от присъдата му, ала дотогава имаше седем години, така че нямаше защо да спазва добро поведение отсега.

Все още не.

Скоро пак щеше да лумне огън и той се радваше.

Беше по-възрастен от повечето затворници и се смяташе за нещо като техен баща. Даваха им лоша храна, както можеше да се очаква; имаха късмет, ако получат месна яхния или подобие на риба. Обикновено храната имаше вкус, сякаш е излязла от задника на камила. За щастие им позволяваха да си поръчват това-онова, със собствени средства естествено, за което той пое и инициативата, и отговорността. Събра екип от най-приближените си хора и превзе кухнята — чувстваше се готвач със собствен ресторант. Всеки ден поднасяше може би не вкусна, но поне сносна храна, набавяна с доброволно събрани пари.

Ах, пламъците.

Като човек насред пустинята.

Дълги години без вода.

Но ето че отново ще пие.

Косовските албанци. Бяха само трима, осъдени за контрабанда — кокаин и хероин — а малоумните началници на това кукувиче гнездо, естествено, ги бяха настанили в едно подразделение. И тримата бяха младежи. На по двайсет и няколко, с гангстерски мутри и задължителните татуировки. Не им стигаше женско име на ръката, трябваше да са черепи и сълзи по средата на лицето, в краен случай по целия врат, и естествено по нещичко на пръстите: LOVE-HATE, KILL-FUCK. В началото Салем не им обръщаше внимание, както и на останалите госпожички тук, осъдени на по-малко от десет години, но те се нахвърлиха на няколко хлапета долу в тунела. Пребиха ги с юмруци и консерви с риба тон в чорапи, завладяха душовете, кухнята. Трябваше да ги постави на място.

Пламъците.

Целия го полазваха тръпки.

Гъделичкаха пръстите на краката му.

Пълзяха нагоре при всяка стъпка.

Не спа няколко нощи.

Идиоти — щяха да си спестят много, ако гледаха телевизия. Ако само знаеха кой е. Много неща можеха да се предотвратят. Сигурно щяха да доживеят до трийсет. Не гледаха телевизия, естествено. Отчасти. Защото не знаеха норвежки, но най-вече понеже през 2006 г., когато отзвукът бе най-силен, тъпанарите са били на тринайсет-четиринайсет години. Усети как на лицето му разцъфва усмивка, наложи си да се съсредоточи, за да запази самообладание.

Ще бъде толкова хубаво.

Пламъците.

Най-сетне…

Дъхът му секна.

Събуди го скрибуцането на пощенската количка и ето че по коридора се зададе усмихнат Мъфинс. Един от най-близките му хора в затвора. Татуиран тип от Трьонделаг, осъден за най-честото провинение тук — дрога, насилие, обикновено и двете.

— За мен ли е? — изненада се Салем, поглеждайки току-що връчения му от Мъфинс плик.

— Йессс — нахили се мъжът от Трьонделаг и зачопли зъби с мръсния си нокът. — Да не си хванал мацка?

— Не, доколкото знам — изкикоти се и Салем.

Загложди го любопитство. Откакто беше тук, не помнеше да са му пращали нещо.

Бяха отворили плика, разбира се, но не се виждаше какво има вътре. Беше залепен отново и отгоре, както обикновено, пишеше ПРОВЕРЕНО с криви сини букви върху кафявата хартия.

— Пазачите се чудиха много — озърна се Мъфинс ухилен.

— Така ли?

— Хе-хе, да, обсъждаха дали да ти го дадат.

— Виж ти! Какво е това?

— Ами не знам. Според теб показват ли ми пратките? Аз само ги разнасям. Впрочем, ще действаме ли?

Прошепна последното, оглеждайки се през рамо. Не че имаше причина — в коридора не се виждаха пазачи. Рядко идваха, освен когато ги извеждаха или прибираха, или връщаха някого в килията му, или на някого му се ходеше до кенефа след вечерния час.

Ресурсите на кралството отиваха другаде.

Тук плячката беше лесна.

Не можеше да се надява на по-благоприятни обстоятелства.

Пламъци по кожата.

— Определено — одобри Салем, без да сваля очи от плика.

— След обяд? В тунела?

— Мда. Тъпанарите играят баскетбол до един. Ще ги погнем след това.

— Бум-тряс, ще настъпи веселба. Колко сериозно ще ги ступаме? Ще ни вкарат ли в изолатора?

Салем го изгледа строго.

— До смърт, естествено.

— Мамка му, Йон! Остават ми само шестнайсет месеца — не мога да извърша убийство, нали разбираш?

— Кой е казал, че ще извършиш убийство?

Младият пласьор ококори очи.

— Ти ли ще ги убиеш?

— Вие ще пазите, а аз ще се заема.

— Велик си! — засмя се Мъфин и вдигна ръка за „дай пет“ или някакъв друг идиотски хлапашки поздрав, но Салем не откликна.

— Вас най-много да ви пратят за няколко дни в изолатора.

— Ще го понесем, не се притеснявай.

— Дяволите да те вземат, Мъфинс, да не отивате на сватба? Я, се стегни!

По коридора се разнесе нетърпелив възглас. За повечето обитатели на сграда номер 2 скрибуцането на количката беше същински празник.

— Успокой се, за бога! — измънка Мъфинс, смигна и забута количката нататък към тези, които я очакваха.

Пликът.

Салем затвори вратата на килията си и бързо се настани на стола пред малкото бюро. Внимателно разкъса хартията, но не разбра нищо, когато видя съдържанието на плика. Златен пръстен и кратко писмо.

Уважаеми Йон Ивар Салем,

Не ме познавате, но все пак Ви моля за услуга. Пазете този пръстен. Скоро ще дойде човек да го вземе. Ще бъдете възнаграден. Благодаря Ви за помощта.

Нямаше подпис.

Какво, по дяволите, е това? Странно. Ако го нямаше неговото име, щеше да си помисли, че е грешка. Салем извади пръстена от кутийката. Блестеше на светлината на настолната лампа. Заобръща хартията, в която беше опакован, но не откри нищо друго. Предложението сериозно ли беше?! Що за глупости?! Колко му е да опази един пръстен. И ще го възнаградят при това. Няма проблем.

Скоро пак ще се разрази пожар.

Утре рано сутринта.

Йон Ивар Салем се засмя, пъхна пръстена под възглавницата си и се изтегна на нара да си почине.

50

Миа се събуди от добре познат припяващ глас, измъкна се с прозявка от чуждото легло и се дотътри до кухнята.

— Лунен лъч — усмихна се Чарли Брюн и я прегърна. — Виждаш ли, добре си поспа. Закуска?

— Какво, по дяволите, ми даде? — отново се прозя Миа и се отпусна замаяна на един стол.

Както обикновено Чарли беше във вихъра си, носеше широка, свободна рокля и престилка с надпис Kiss The Chef.

— Яйца? Бекон? — усмихна се обаятелният мъж, вдигайки тигана от котлона.

— Не, не искам нищо — смотолеви Миа. — Колко е часът?

— Нищо ли няма да ядеш?! Трябва да се храниш! Станала си кожа и кости.

Чарли се приближи с танцова стъпка и напълни чинията пред нея.

— Имам и наденички. Искаш ли?

— За закуска?! — за пореден път се прозина Миа.

— Защо не? Англичаните са велики. Казах ли ти, че бях в Лондон миналата седмица? На мюзикъл. „Цар лъв“. Изобщо не е прехвален, фантастичен е. Божичко, колко плаках! Не е ли странно?

— Кое? — Тя лапна парче бекон.

— Големи мъже да плачат на неща, писани за деца.

— У теб нищо не ме изненадва, Чарли — засмя се Миа — полека-лека се завръщаше в света.

Нуждаеше се от нещо да я приспи.

Строполи се в клуба му, отчаяно молейки за опиат, алкохол, все едно какво, а той спокойно я разубеди.

Слава богу.

Нито капка алкохол.

Само нещо да я приспи.

Протегна ръце към тавана и се огледа из малкото, уютно жилище.

— Ремонт ли си правил?

— Да — усмихна се широко Чарли. — Всичко е ново. Килим, мебели, стените са пребоядисани. Фъншуй. От време на време човек трябва да променя средата си, иначе умира ето тук, не мислиш ли?

Застанал до хладилника, той посочи с пръст слепоочието си.

— Какво искаш за пиене? Да видим… Имам сок, смути…

— Само вода, благодаря. Освен ако нямаш кафе.

— Кафе ли? Имам, разбира се! Купих нова машина. Супермодерна. Само аз и Джордж Клуни имаме такава. Бих си паднал по него. Обича да се облича като мен, знаеш ли? Точно така.

Смигна и ѝ предложи поднос капсули.

— Арабика? Лицинио? Казар?

— Нещо по-силно.

— Ристрето — заключи Чарли. — Комбинация от най-добрите южноамерикански сортове арабика, подсилена с нотка робуста.

Вдигна капсулата с драматичен жест и намусени устни.

— Продаваш ли ги?

Тя пъхна филийка хляб под пържените яйца.

— Новото лице на „Неспресо“ — наклони глава настрани Чарли. — Какво мислиш?

— Идеално — подсмихна се Миа.

— Джордж и аз — вдигна съблазнително вежди той.

— Сега ли разбра?

— Какво?

— Че носи женски дрехи.

— В мечтите ми, Миа — отново смигна Чарли, натискайки копчето на кафе машината. — Не е затова. Харесвам го, какъвто си е. Каза вода, нали?

— Да, благодаря — измърмори тя.

Усещаше сухота в устата си. Погледът ѝ също бе замъглен, но започваше да се фокусира.

Разубеди я.

Само нещо да я приспи.

Благодаря, оценявам го.

Чарли Брюн беше същински ангел.

— Виждам, че си окачил семейни снимки — отбеляза Миа, когато ѝ поднесе кафето.

— Да. — Той се загледа тъжно в стената зад нея. — Знаеш ли, не им беше лесно. Малкият Чарли беше толкова обещаващо момче. Играех хокей.

— Ти ли?

— О, да. „Стурхамар“. Нападател. При това бях добър.

Над печката в изящни рамки висяха четири фотографии. На тях се усмихваха възрастни лица и едно малко, закръглено момче — безвъзвратно отминало време.

— Хубави спомени — натъжи се Чарли.

— Още ли не се чувате?

— Преди време писах писмо на баща ми. Стар е, нали разбираш? Предпочита кореспонденция по пощата. Така предполагам, затова и му писах. Не че имаше откъде да знам — отдавна не съм го виждал.

— И?

— Не получих отговор, за съжаление — въздъхна Чарли. — Заслужаваше си да опитам. Харесва ли ти кафето?

— Идеално е — похвали го тя и в този момент забеляза часовника над печката. — По дяволите.

— Какво има?

— Почти един и половина е.

— Е?

— Прекалено късно тръгвам — бързо се изправи Миа. Опипа джоба на панталона си, но не намери каквото търсеше.

— Телефонът ми?

— При мен е — смотолеви Чарли и се изгуби.

Мамка му.

Толкова дълго ли е спала?

Допи кафето на крак, а в това време Чарли се върна.

— Много работа ли имате?

— За съжаление.

Дузина повиквания.

Повечето от Мунк.

Бързо избра едно.

— Миа? — изсумтя брадатият мъж от другата страна. — Къде си?

— Съжалявам — измърмори тя. — Спах. Идвам.

— Не, не. Ще те взема.

— Моля?

— Ще те взема — повтори той със странен глас. — Къде си?

— Какъв е адресът — попита Миа, като закри микрофона с ръка.

— Улица „Тьойенбекен“ 9.

— Улица „Тьойенбекен“ 9 — предаде тя.

— Близо до улица „Грьонланслайре“ ли?

— Да. Случило ли се е нещо?

Мунк не отговори.

— Холгер?

— Ще те взема оттам. Става ли?

— Добре.

— Тръгвам — обяви той и затвори.

— Отиваш ли си вече? Почти не си докоснала закуската.

— Трябва да вървя.

Миа пъхна телефона в джоба си.

— Обещай ми следващият път да не е след толкова дълго време.

Чарли докосна раменете ѝ и я целуна по двете бузи.

— Добре ли си, Лунен лъч? Винаги съм на разположение, ако имаш нужда от някого, нали знаеш?

Загледа се загрижено в нея, не му се искаше да я пусне.

— Отлично — кимна тя. — Благодаря ти, Чарли. Златен си.

— О, старая се.

— Къде ми е якето?

— В коридора. Обади ми се. И бъди предпазлива.

— Добре, мамо — усмихна се Миа и го прегърна, завъртя се на пети и се спусна по стълбите.

51

Мунк се чувстваше същински идиот, но нямаше какво да се направи. Поклати глава и паркира аудито до бордюра. Оживена, Миа се качи и си сложи колана.

— Къде отиваме?

Той въздъхна и реши да говори направо.

— Какво има? — сбърчи нос тя.

Видя го ясно. От толкова дълго работеха заедно.

— Още ли ти се ходи на почивка?

— Моля?

— Извинявай — измърмори Мунк, прокарвайки ръка по лицето си. — Нареждане отгоре.

— За какво?

— Щабът на въоръжените сили се е намесил. Поемат командването.

— Поемат командването ли? Какво искаш да кажеш?

— Случаят вече не е наш — понечи да обясни той, но Миа го прекъсна.

— Какво? За бога, Холгер!

— Знам — кимна Мунк. — Аз…

— Не е възможно, по дяволите — изсъска тя. — Майтапиш ли се с мен?! Въоръжените сили? И какво общо имат те?

— Дълга история — почеса се по брадата Мунк. — Тази нощ се е случило нещо. Виж, направих всичко по силите си, но…

Очевидно ѝ стана ясно какво се опитва да каже. За по-малко от секунда бистрият ѝ, неразбиращ поглед помръкна и тя придоби агресивен вид.

— Аз… не участвам?

— Само временно — опита да се защити Мунк. — Докато се организираме.

— За бога! — изръмжа тя. — И кои, по дяволите, сте това — вие?

— Съставят оперативна група. Щабът на въоръжените сили. Полицейската служба по сигурността.

— И никой от нас? Защо, Холгер?

— Аз и Анете участваме — изстреля той. — Както казах, това е временно, докато…

— Мътните те взели, Холгер — тръсна глава Миа. — Преди колко време ме замъкна в „Юстисен“? Умоляваше ме да се запозная със случая. Бях си купила билети за самолет, за бога! Чакаше ме яхта!

— Билетите важат ли още? — вметна той и моментално съжали.

Миа се извърна. Още малко и от устата ѝ щеше да потече пяна.

— Извинявай. Аз просто…

— И защо не?

Очите ѝ отново го пронизаха. Знаеше, естествено, отговора на въпроса, но искаше да го принуди да го изрече на глас.

— Поради съображения за сигурност.

— Защото съм неуравновесен идиот ли?

— Миа…

— Използват ме, когато им е удобно, но не и когато става въпрос за нещо наистина важно — това ли се опитваш да кажеш?

— Чуй ме, Миа… ако зависеше от мен… Нали знаеш?

— Проклети малоумници. — Тя откопча колана и ядосано посегна към вратата.

— Намерили са списък — доложи бързо Мунк, преди тя да натисне дръжката.

— Какъв списък?

Пет пари не даваше дали са получили нареждане отгоре. На първо място беше отговорен за своите хора. Министерството да върви на майната си, беше му писнало. Отдавна му беше писнало. Особено от отношението към Миа през последните години. Порицаваха я, отстраняваха я, а когато им изнасяше, отново я търсеха. Мамка му, да става, каквото ще!

— Тази сутрин Рьонинг е имал гости.

— Журналистът ли?

— Да. Посетил го е бивш военен. Ветеран от Афганистан — така мислят.

— Къде?

— В дома му. Не знам подробности, но е имал компания. Дали са му списък. С жертви. Според тяхната теория става въпрос за отмъстителна акция.

— За какво?

— Нямам представа. Нещо се е случило там. Омраза към норвежката държава, знам ли? Виж…

— Списък?

— Списък с жертви. Случайни хора.

— Какво? Колко? — попита объркано Миа.

— Петдесет — смотолеви Мунк.

— По дяволите.

— Засекретили са го, нали разбираш?

— Отговаря ли на профила?

Тя се обърна към него: за щастие вече не беше толкова разярена. Изражението ѝ се бе смекчило, погледът ставаше все по-вглъбен.

— Възрастта явно съвпада.

— А числата?

— Вивиан Берг е четвърта в списъка. Нищо друго не знам засега, пазят тайна.

— Значи, случайни жертви. — Тя се загледа през прозореца.

— Списък с петдесет произволно избрани имена — така изглежда.

— Мамка му! — изруга Миа, след като направи сметката наум.

Беше мислил за същото.

За профила. За числата. Дали жертвите са случайни.

— Видя ли го? Списъка?

Мунк поклати глава.

— Очаквам обаждане. Анете държи връзка с тях. Обявили са извънредно положение. Искат да изпратят правителството, а може би и кралското семейство, на безопасно място.

— Сериозно ли?

— Казах ти, не съобщават много подробности, но така твърди Анете.

— Не могат да го направят. Как ще се оправдаят? Пред хората. Кралят се крие, но няма причина за безпокойство. Живейте си нормално. Идиоти.

— Не вярвам да се стигне дотам, но предполагам, ще се вдигнат всички: армията, Националната гвардия, Цивилната отбрана, възможно най-дискретно, затова…

— Държат настрана всички луди? — измърмори тя с вид, издаващ желанието ѝ да се изплюе на пода.

— Виж, Миа — поде той, но тя го прекъсна. — Да те закарам ли някъде?

Миа поклати глава и отвори вратата с решителен жест.

— Ще те държа в течение — подвикна Мунк, след като вече беше стъпила на асфалта отвън.

Тя го погледна отчаяно, затръшна вратата и тръгна надолу по тротоара, без да се обръща назад.

По дяволите.

Искаше му се да я последва, но телефонът му иззвъня, преди да понечи да слезе от автомобила.

— Да?

— Идваме — чу се гласът на Анете.

— Къде?

— На площад „Банкпласен“ след двайсет минути.

— Тръгвам. — Мунк запали колата.

52

Раздразнена, бясна, потресена, Миа тръгна наслуки по улиците. Не знаеше как да определи всичките си емоции. Кипеше от гняв. Започна деня със следната мисъл: Ами ако я лъже? Ако е мръсник? Имаше предвид Йон Вол в бара снощи. Видял е скептицизма в погледа ѝ. Та тя си го каза направо, по дяволите. Не е Къри. Нямам никакво намерение да ви помагам с каквото и да било. Хитро, а? Да измисли някаква нелепа история, знаейки, че ще има ефект. Да ѝ внушава съмнения. Да я накара да им сътрудничи. Там обикаля някаква наркоманка. Свързано е със сестра ти. Сигри. Проклета свиня. Проработи. Естествено. Болката от загубата пак се обади. Липсата бе непреодолима. Злоупотреби с най-съкровените ѝ чувства. Само за да я принуди да приеме.

Миа изруга тихо през зъби и прекоси улицата. Все едно ѝ беше къде отива, краката ѝ сами избираха посоката. Така стана, нали? Излъга я. Някоя си Сисе? С червено ватено яке? Адски мъгляво. Тя погали леко гривната на китката си и рязко спря — изсвири клаксон и едно такси закачи бедрото ѝ.

По дяволите.

Денят бе започнал чудесно. Събуди се в хубавото легло на Чарли Брюн с изключително ясен ум. Къри ли? Къри нямаше нищо общо, естествено. От десет години познаваше симпатичния пудел. Може и да имаше вид на гангстер, но зад суровата външност се криеше душа, която не би навредила и на муха.

Не, не, някой друг е.

Полицай.

Възможно е да е всеки.

А сега и това?

Отново тръгна да пресича улицата, но изведнъж една ръка я сграбчи за якето и я задържа. Посочи ѝ червения светофар точно когато покрай нея профуча с бибипкане поредният автомобил. В знак на благодарност Миа кимна на добронамерения човек и бръкна в джоба си да извади драже за смучене.

Петдесет души?

Дали е някой от минувачите?

Например жената с жълто палто, излязла на разходка с кучето си?

Или момчето на скейтборд?

Мамка му.

Поуспокои се, светна зелено и хората тръгнаха да пресичат, без да бързат. Прибираха се. Отиваха на работа. Тръгваха си от училище. Усмихнати, радостни, уморени. Носеха торби с храна, бутаха колички — съвсем обикновен ден в малкия Осло, където се задаваше пролетта.

По дяволите.

Миа се спря на ъгъла на улицата и си извади телефона от джоба.

Добре.

Да подреди мислите си.

Сисе?

По-точно Сесилие?

Наркоманка в червено ватирано яке.

Проста работа.

Ще го разобличи.

Като едното нищо.

Градът не е толкова голям. Общността всъщност е малка, а тя знае точно на кого да се обади.

— Приемен център „Принсен“?

— Здравейте! Името ми е Миа Крюгер. Мога ли да говоря с Милдри Лин?

— Момент.

Сложиха я на изчакване.

На стълбата пред нея се появи покрит с татуировки младеж, извади от джоба на изтърканите си панталони голяма, дрънчаща връзка ключове и заключи вратата. Отиваше на обяд. Нищо необичайно.

— В момента говори по телефона, но едва ли ще отнеме много време. Да я помоля ли да ви се обади?

— Да, ако обичате. Благодаря!

Миа пъхна телефона в джоба си и понечи да тръгне, ала ненадейно видя нещо на витрината.

Божичко…

Салон за татуировки. Зад мръсното стъкло — няколко реда фотографии.

Какво?

Мостри. Ръка с логото на „Моторхед“ над лакътя. Гърди с огромна змия. Златно алени пламъци се катерят по строен крак.

И там.

По средата.

Възможно ли е?

Миа пристъпи към витрината с отворена уста.

Какво?

Тя?

Между лопатките на гол, блед гръб се виждаше дълга черна коса. И сини очи.

Не, не е възможно…

Беше там, но дяволите.

Зад стъклото. Сред сърца, бели гълъби и горящи черепи имаше татуировка с лицето ѝ.

Как по…

В далечината се чуваше шум, от джоба ѝ се долавяха вибрации.

— Милдри Лин на телефона. Търсили сте ме.

53

Отдавна се носеха слухове за новия свръхсекретен команден пункт. Светът се променяше. Вече не съществуваше традиционната представа за врага — Изтока срещу Запада; генерали протягат ръка към високотехнологично червено копче — упражняваше се терор със самоделни бомби с гвоздеи, отвличаха самолети, крадяха камиони. Само допреди няколко години цивилните мишени бяха нещо немислимо. Сега беше почти невъзможно да се отбраняваш. Засега Норвегия бе пощадена от подобни прояви на религиозен фундаментализъм, но след атаката срещу управляващата коалиция и най-вече след трагедията, за която Холгер Мунк дори не намираше сили да говори, даже наивните норвежки политици разбраха колко е сериозно положението. Всъщност Мунк не вярваше да са направили нещо. Стигнало се е само до приказки и планове за действие на хартия, изготвени от мудните комисии в Стуртинга. Сега обаче, когато слезе от асансьора и пристъпи с тежка крачка в супермодерната командна зала, се наложи да признае заблудата си.

Намираха се дълбоко в подземията под сградата на Министерството на отбраната на улица „Мюнгата“ 1. Мерките за сигурност бяха невиждани. Ако не гледаше толкова трезво на света и не се отнасяше със скептицизъм към силните на деня, щеше да отстъпи и да признае, че е впечатлен. Асансьори с дълги кодове. Контролни пунктове за основно претърсване. Врати с други кодове, детектори за метал, надзиравани от млади войници в униформа. Накрая стигнаха до метална врата, където им наредиха да оставят мобилните си телефони — Мунк се подразни, но нямаше друг избор, освен да се подчини. Елегантният млад мъж въведе кода на панел, който светна зелено, и най-сетне се озоваха вътре.

Около голяма овална маса седяха мъже със сериозно изражение — някои в униформа, повечето — в костюм, с вратовръзка в неутрален цвят върху бяла или светлосиня риза. Мунк бързо огледа помещението, за да види дали няма познати, но не видя такива.

— Генерал Едваршен — приближи се висок, изискан мъж със сив перчем.

Поднесе към тях голямата си длан.

— Мунк, нали? И Голи.

Мунк кимна. Анете Голи също кимна. Генералът не бе съобразил дали прокурорката не се чувства не на място, понеже бе единствена жена в залата. В тази страна жените, общо взето, заемат високи постове, но очевидно равноправието не беше стигнало до подземието на улица „Мюнгата“ 1. Той посочи събралите се около масата и се върна пред огромния екран, заемащ цялата стена зад гърба му. Щабът на въоръжените сили. Полицейската служба по сигурността. Представител от канцеларията на министър-председателя. Генерали от различни отдели на Министерството на отбраната. Мунк изведнъж се почувства мърляв. По кадифените му панталони имаше петна, а палтото му отдавна вече не беше първа младост.

— Господа — поде Едваршен, когато затъмниха голямото помещение. — Всички знаете защо сте тук. Някои от вас знаят повече от други и занапред ще остане така — цялата информация по случая се предоставя според принципа NTK. Ако има въпроси, ще отговоря накрая. Първо искам да ви запозная с хронологията на събитията от днес, както и с предприетите мерки.

Насядалите около масата леко кимнаха.

На гигантския екран се появи снимка.

— Днес, малко след единайсет часа, получихме предупреждение от този мъж — Ерик Рьонинг от „Афтенпостен“. За наш късмет журналистът има глава на раменете си и се е обърнал направо към нас, а когато го разпитахме, ни увери, че информацията не е изтекла в медията от началниците му. Изглежда поне засега имаме контрол. Излишно е да изтъквам колко е важно — както казах, всички се осведомяват според принципа NTK и ще направим всичко по силите си да не допуснем народът да научи. Каквото не знаят, не ги касае. Последното, което ни трябва сега, е паника по улиците.

— NTK ли? — прошепна Мунк, приведен към Голи.

— Need to know — подшушна му тя, без да го поглежда.

— Тази нощ един от нашите хора — имаме причина да смятаме така — е посетил Рьонинг и му е дал списък с петдесет имена.

Последва ново изображение и известна суматоха обзе насядалите около масата, които си предаваха купчина листа. Мунк погледна с любопитство екрана, а после и списъка пред себе си. Прегледа го за познати имена, но слава богу, такива нямаше. Не видя нито Мириам Мунк, нито Марион Мунк. Навярно бе егоистично и непрофесионално, ала го направи инстинктивно.

— Както всички сте наясно, събитията от миналата седмица доказват автентичността на списъка. Приятелите ни от отдел „Убийства“ на улица „Марибуесгате“ са най-добре запознати с тях, затова и, естествено, са тук, в случай че някой от вас се чуди защо присъстват представители на полицията в Осло.

Присъстващите отправиха поглед към двамата. В отговор Мунк кимна вежливо.

— Бихте ли запознали накратко тези, които не са в курса, с всички подробности около убийствата? — обърна се към тях Едваршен.

— Да — прокашля се началникът на отдел „Убийства“.

За миг се поколеба дали да не се изправи, но остана седнал — генералът изглеждаше доста нетърпелив.

— Имаме три жертви — поде той. — Вивиан Берг. Намерена е в езеро на няколко часа път оттук.

— Имало е и число, нали?

— Точно така. Цифрата „четири“ е издраскана на…

— Както виждате — прекъсна го Едваршен, — Берг е номер четири в списъка.

— Ъъъ, да — продължи Мунк. — Втората жертва е някой си Курт Ванг.

— Номер седем — кимна генералът. — А последният убит?

— Рюбен Иваршен, на четиринайсет. Открили са го в багажник пред лагера „Скар Лайр“.

— Под номер?

— Тринайсет.

— И това съвпада със списъка, който е получил Рьонинг. — Едваршен посочи екрана. — Намерихте ли връзка между жертвите?

— Не — обади се Анете Голи. — Това ни озадачи най-много. Произволният подбор. Докато не научихме за… — тя посочи листа пред себе си.

— Петдесет имена — продължи решително генералът. — Случайно избрани цивилни, норвежки граждани. Трима от тях вече са ликвидирани. Нямаме основание да смятаме заплахата за недействителна и по заповед на министър-председателя предприехме действия.

Генералът отпи от чашата с вода пред него и продължи.

— Според Рьонинг извършителят е бил облечен донякъде като военен, споменал е Лашкар Гах в Афганистан и мотивът ми се струва ясен. Най-вероятно става въпрос за акт на отмъщение. След малко ще се върна на причината, но с радост ви съобщаваме, че вече имаме заподозрян.

Заподозрян?

Толкова бързо?

Мунк се извърна към Голи, а тя повдигна вежди. Не ги харесваше — признаваше си го, но им сваляше шапка. Бяха минали само няколко часа, откакто Рьонинг се бе събудил в дома си.

— Още веднъж ви припомням: става въпрос за изключително поверителна информация. Всичко това е строго секретно, най-висока степен, изключено е да стане обществено достояние. При никакви обстоятелства, повтарям, при никакви обстоятелства, не бива чутото да излиза извън това помещение.

Едваршен не погледна към тях, но беше ясно кой е адресатът на думите му.

— Имаме ли действащи военни сили в Афганистан? Официално — не. Хората ни вземат участие само в отбранителни операции, одобрени от ООН. А неофициално? Да, разбира се. Няма да стоим безучастни, когато съюзниците ни са във война. Още веднъж ви предупреждавам — това, което ще чуете, не бива да излиза извън залата. Ясно ли е?

Този път генералът вдигна очи, сякаш да се убеди, че са разбрали колко е сериозен. Голи кимна, а след него и Мунк — неохотно.

— Добре — изръмжа той, а на екрана се появи следващата снимка.

Примижаващ срещу фотографа млад мъж в униформа. Въоръжен до зъби. Зад него — пустинен пейзаж.

— Според нас това е нашият човек — поясни Едваршен.

Още една снимка. Същият войник, този път стара портретна фотография.

— Казва се Иван Хоровиц. — Генералът се загледа в екрана. — Роден е през 1988 г. в Гьовик. Започнал е кариерата си на военен в батальона „Телемарк“, а по-късно са го взели в „Алфа“. За непосветените ще го обясня съвършено просто. Американците имат „Зелени барети“, руснаците имат „Спецназ“, а ние имаме „Алфа“.

Не успя да прикрие гордостта в гласа си, когато смени изображението на екрана.

— Северен Афганистан. Американците проведоха мащабна операция, известна като Operation Endurance и ние участвахме с малка група от шестима войници, всички от „Алфа“. Единият е нашият заподозрян Иван Хоровиц. Няма да навлизам в подробностите — както неведнъж споменах, се придържаме към принципа NTK — но има голяма вероятност случилото се там да е в основата на това, пред което сме изправени днес. Мъст, омраза към Норвегия, наречете го, както искате, а сега ще разберете защо сме убедени, че това е нашият човек.

Едваршен отпи от водата.

Нов кадър от пустинята. Изгорели планински върхове.

— Пролетта на 2010 г. „Алфа“ поема на мисия, замислена като рутинна, но ненадейно попадат на засада. Изгубихме петима души. Единственият оцелял е Иван Хоровиц. Все още не е съвсем ясно какво точно се е случило, но според Хоровиц след експлозията той се събудил в безпомощно състояние. Гърдите и коремът му били наранени от осколките, единият му крак — счупен. Прекарал десет дни в пещера в планината. Пил от собствената си урина. Ял… да, неясно какво, но в края на краищата успял да се довлачи до близък път, откъдето го прибира патрул.

Едваршен изгледа присъстващите със сериозно изражение и продължи.

— След разпит и престой в лазарета изпращат Хоровиц обратно в Норвегия и военната му кариера приключва. Удостояваме го с медал, опитваме се да му помогнем да се адаптира, предлагаме му чиновническа работа, но той вече не е същият. Иска да се свърже с медиите — не е справедливо, изгубил е най-близките си приятели, хората трябва да знаят какво се случва — разбирате. Накрая го оставяме. Следим го отблизо, за да му помогнем, но и за да го държим под око.

Генералът отново натиска дистанционното.

— 2011 г. Хоровиц постъпва в психиатричното отделение на болницата в Блакста. Изписват го в началото на 2012 г. И там следите му се губят. Не тегли пари от сметката си. Не е засечено да е ползвал електронно устройство. Сякаш Иван Хоровиц вече не съществува. Приехме, че е посегнал на живота си, но тяло не е намерено. Затворихме досието му. А сега — това.

— Нова самоличност? — отекна сухият глас на мъж със синя вратовръзка.

— Най-вероятно — потвърди Едваршен.

— А наистина ли изпитва омраза? — попита със спокоен тон мъж със сива вратовръзка.

— Да, опасявам се. Според докладите на нашите психолози още след завръщането си Хоровиц е давал признаци за така нареченото тревожно негативно поведение.

— Времето тече — ненадейно се обади възрастен човек от другия край на масата и почти незабележимо посочи с глава към Мунк и Голи.

— Да — промърмори генералът. — Нали, Мунк и Голи?

Мунк потвърди с кимване.

— Естествено, започнахме издирване на Иван Хоровиц. Ето какво ще предприемем оттук насетне.

Тонът му се промени — вече даваше заповеди. Това не се хареса на Холгер Мунк, но той си замълча.

— Ще съобщим за Хоровиц в медиите. Ще им предоставим снимки и всичко необходимо. Основният заподозрян е той, но няма да споменаваме предисторията.

— Вижте… — намеси се Мунк, ала го прекъснаха.

— Добре — обади се друг глас, пак мъж с вратовръзка. — Все някой трябва да го е виждал. Дори и да се крие. Никой не е напълно невидим. Навярно има нова работа, приятели, съседи…

— Именно — съгласи се генералът. — Точно на това се надяваме — някой да го разпознае. При малко късмет ще бъде скоро, преди да успее да избере още някого от списъка.

— Някой от тези под охрана ли е? — попита мъж с очила, вдигайки листа.

— Помислихме над това, естествено — осведоми го Едваршен. — Обаче както виждате, повечето имена са доста разпространени. Нилс Улсен, Яне Анершен — за колко потенциални жертви става въпрос? Нямаме такъв капацитет. За жалост. Просто е неизпълнимо.

За първи път в последното изречение прозвуча нещо, напомнящо човечност.

— И така — продължи генералът, вторачвайки се в тях. — Полицията. Иван Хоровиц вече е официално заподозрян. Най-добре е да го представим от този ъгъл. Заподозрян е в тройно убийство. Затова го издирваме. Според нас е достатъчно убедително. И дано получим необходимите ни сведения, за да го намерим. Разполагаме, разбира се, и със собствени ресурси, но полека-лека ще стигнем и до тях.

— Но… — отново се обади Мунк и за пореден пък го прекъснаха.

— Извинете, Голи — нали така се казвахте?

Анете кимна.

— Ще ви изпратим каквото ви е необходимо. Вършете си работата както обикновено.

— Нищо ли не мога да кажа на екипа си? — попита Мунк.

— Само, че е заподозрян.

— А как да…

— Ще се справите. — Едваршен очевидно вече пристъпваше към следващата точка от дневния ред.

Младият мъж, който ги бе довел, беше влязъл незабелязано.

— Ще ви придружа до изхода — усмихна се вежливо той, сочейки масивната отворена врата.

54

Миа застана пред кремаво златистата тухлена сграда на „Стургата“, ала се страхуваше да влезе вътре. Беше идвала и преди, но отдавна. Едно време. В предишния си живот. Видът на сградата събуди у нея нежелани спомени. Тук се намираше приемният център „Принсен“. Представляваше приют за наркомани, стопанисван от община Осло. Спешно настаняваха за през нощта изпаднали в беда. Разполагаха със стая за инжектиране на наркотици, а лекари оказваха медицинска помощ при нужда. Имаше още психолози, медицински сестри, зъболекари. После човек се прибираше вкъщи. Затова бе дошла тук. Взела бе Сигри.

Мамка му, положението не беше добре.

Сестра и седеше свита в един ъгъл — изглеждаше невероятно малка.

Извинявай, Миа.

Господи, Сигри, ще ми се обадиш, естествено.

Не исках да те притеснявам.

Не ме притесняваш, Сигри, разбира се, че ще ти помогна. Какво се е случило?

Социални работници с любезни, но сдържани изражения влизат и излизат от хладните стаи. Поднасят документи за подпис.

Добре съм, Миа.

Искаш ли да дойдеш вкъщи? При мен.

Може ли?

То се знае, Сигри.

Няма да преча, обещавам.

Никога не ми пречиш, Сигри.

Появяват се още хора. Попълват се други формуляри. Почти прозрачното тяло на близначката ѝ, загърнато в одеяло, е отпред в колата.

Близо до Миа прозвъня трамвай и тя се отърси от мислите си. Опомни се. Бутна вратата от ковано желязо и застана пред регистратурата.

— Здравейте! С какво мога да ви помогна?

Зад прозорчето надничаше дружелюбно, изтощено лице.

— Миа Крюгер. Имам среща с Милдри Лин.

— Добре. Седнете там, веднага ще дойде.

— Благодаря.

Едва седна и вратата се отвори. Показа се социална работничка на средна възраст.

— Здравейте, Миа. Мина доста време. Радвам се да ви видя отново.

— Благодаря. И аз.

— Хайде да отидем в кабинета ми. По-добре е да говорим там, струва ми се.

Миа я последва по коридора. Минаха през настлано с чакъл дворче. Кабинетът ѝ беше малък, скромно обзаведен, с писалище и обещаващи помощ плакати по стените.

Милдри Лин си намести очилата и седна.

— Хората тук са малко скептично настроени към полицията, нали знаете, но разговарях с някои от тях. Не бяхте особено конкретна.

— Вярно е — съгласи се извинително Миа. — Но не разполагам с нищо друго. Сесилие. Сисе. Носела е червено ватено яке. Някъде към четирийсетте.

— Поразпитах набързо и струва ми се, намерих кой ще ви помогне.

— Така ли? — изненада се Миа. — Значи съществува.

— В смисъл? — не разбра Лин.

— Не, нищо, просто…

— Както споменах, отнасят се скептично към полицията — продължи социалната работничка. — Разбираемо е.

— Става въпрос за нещо лично — успокои я припряно Миа. — Не е официално. Не водя разследване. Никого няма да обвиня. Само се опитвам да я намеря.

— Разбирам. Вярвам ви. Честно казано, самата аз недолюбвам полицейската служба, но вас все пак ви познавам.

— Благодарна съм ви. Оценявам жеста.

Лин вдигна телефона.

— Здравей, Милдри е. Там ли е Сюне. Чудесно. Ще провериш ли дали може да дойде за малко? Това, за което говорихме. Добре, благодаря.

Изчакаха безмълвно в малкия кабинет на вратата да се почука.

— Здравейте!

Младо момиче — на осемнайсет-деветнайсет години, слабо и длъгнесто, с неспокоен, блуждаещ поглед надникна нерешително.

— Здравей, Сюне. Влез. Добре ли си?

— Ъъъ, да. — Момичето хвърли бегъл поглед към новодошлата.

— Това е Миа Крюгер — представи я Лин.

Сюне подаде тънката си ръка.

— Здравей, Сюне — изправи се Миа. — Приятно ми е да се запознаем.

— Ъъъ, да.

Слабото момиче остана право, не знаеше къде да застане.

— Седни тук — стана Милдри. — Имам задачи. Става ли? Ще се оправите ли без мен?

— Не се тревожете — усмихна се Миа Крюгер. — Ако и ти нямаш против.

— Нали не е направила нищо лошо? — попита момичето.

— Кой? — не разбра Миа.

— Сисе.

— Не, изобщо. Въобще не е свързано с полицията. Просто е… важна за мен. Има ли смисъл това, което казвам?

Милдри Лин се усмихна и излезе.

— Не знам — отвърна слабото момиче. — Защо е важна за теб?

— У нея има нещо мое.

Момичето седна, без да е съвсем убедена, че няма да я излъжат.

— Какво?

— Това. — Миа протегна ръка. — Или по-скоро като тази.

Сюне погледна с усмивка сребърната гривничка.

— Имах такава.

— Така ли?

— Да, но не съвсем същата. С три корабчета. С платна. Подарък от брат ми, преди да замине на война.

— Брат ти е ходил на война?

Слабото момиче се уви в размъкнатата вълнена жилетка и колебливо кимна. Поклати се на офисния стол. Погледна нервно през прозореца към двора.

— Беше отдавна.

— Коя война?

— Не знам. Замина за… как се нарича? За чуждестранния легион.

Миа кимна.

— Искаше да е готин, предполагам, но изчезна безследно. Мама се опита да се обади за помощ, обаче не е толкова лесно, ако си доброволец, нали разбираш? Била ли си на Лофотенските острови?

— За съжаление не.

— Планините при нас се спускат от небето право в морето — отново се усмихна момичето.

— Звучи невероятно красиво.

— Красиво е.

— Значи я познаваш — Сисе?

— Да — призна накрая тя. — Обаче май си е отишла.

— Как така си е отишла?

— Умряла е. Така разправят, но не съм сигурна. Всички говорят какво ли не, нали? В този град никога не е ясно кой казва истината.

— Отдавна ли не си я виждала?

— Да, от… може би преди Коледа я видях веднъж.

— Добре ли я познаваше?

— Доста добре, да, прекарвахме сума ти време заедно. Беше мила. Винаги споделяше дозите, не ѝ се свидеше. Даваше и пари назаем, когато има.

— Само Сисе? А още нещо? Как се казваше? Къде живееше?

— Според мен не живееше никъде — отвърна Сюне. — И не знам цялото ѝ име. Говори ли с Кевин?

— С кого?

— Кевин. Постоянно бяха заедно. Отначало си помислих, че му е майка, но не беше. Явно са били просто добри приятели или… Както и да е, ако намериш Кевин, той със сигурност знае повече.

Сюне се закашля и се загърна още по-плътно в тънката жилетка.

— Къде да намеря този Кевин?

— Нямам понятие. Навсякъде и същевременно никъде. Като всички нас. Знам ли.

— Значи не можеш да ми кажеш къде ходи той най-често? Или дали има телефон.

— Не, нямам престава.

— На колко е години? Как изглежда?

— Не е много възрастен. Навярно малко по-голям от мен. Когато го видях за последно, носеше жълта шапка. Винаги ходи с нея, но това надали ще помогне. Нищо чудно да я е изгубил. Не знам.

— Да, разбира се, но все пак ще се оглеждам за жълта шапка — отбеляза Миа.

В този момент вратата се отвори и се подаде Милдри Лин.

— Сюне, лекарят може да те прегледа. Съгласна ли си?

— Да, добре — изправи се момичето.

Лин погледна Миа, а тя ѝ кимна.

— А между другото — Сюне се спря на вратата, — има странни вежди.

— Кой? Кевин ли?

— Да, малко са… почти липсват. Нещо не е наред с тях.

— Няма вежди?

— Не че няма, ама почти.

— Трябва да тръгваме, днес има много пациенти — с приветлив тон се намеси Милдри Лин.

— Разбира се — надигна се и Миа.

— Надявам се да намерите каквото търсите.

— Благодаря за помощта, Сюне.

Момичето се усмихна леко и вдигна нерешително ръка за поздрав, после обгърна с ръце тънкото си телце и последва Лин в коридора.

55

Кевин седеше в склада на „Севън-илевън“ на „Хегсехайгсвайен“. На челото му имаше издутина не защото някой го беше ударил, а защото беше гладен. Обикновено издържаше без храна е дни. Когато си биеше хероин, не му трябваше нищо друго — караше я само на малко вода — но от няколко дена не се беше боцкал и изведнъж го обзе силно желание да хапне „Сникърс“.

— Проклет наркоман. Стои тук през цялото време — отекна в далечината глас.

Кевин опита да фокусира погледа си, за да види кой говори, но не му се удаде.

Тъпа идея.

Така си беше помислил. Нямаше пари за обичайната доза и не бе успял да си набави. Беше твърде изтощен. Едва ли не болен. Не му бяха останали никакви сили. Биха си нещо друго — Джими и той. Разтопени хапчета. Риталин и рохипнол. Стимулант и успокоително. Джими чул отнякъде, че това е добър заместител на хероина, но преди иглата да му прободе кожата, през ума на Кевин мина тази мисъл: тъпа идея.

Оттогава спомените му се губеха.

— Зомби — произнесе друг глас и го смушка в раменете.

— А? — отвори очи Кевин, поколеба се дали е излязло нещо от устата му.

— Спиш ли? — попита мъжът, добил формата на пазач, и изведнъж Кевин се почувства съвсем бодър, щеше да скочи, но пак угасиха осветлението и отново му се приспа.

Тъпа идея.

Според слуховете, някога Джими е бил учител по математика, впоследствие полудял и посегнал към наркотиците. Знаеше страшно много за устройството на света, но това свърши страшно зле.

Кога беше?

Повдигаше му се, а в стомаха му имаше само стомашна киселина. Принципът, според който минус и плюс дава нула или каквото беше щукнало на Джими, за да комбинира стимулант и успокоително, не даде добър резултат. В един миг беше изключително бодър и го налегна чувството, че ако поиска, ще стигне и до луната, в следващия — блуждаеше далеч.

Сега се бе устремил надолу.

Мина му. Вече беше по-добре. Скоро щеше да се свърши. Само да издържи последния пристъп. Спомни си за глада си. Намери „Севън-илевън“ и видя сникърса. Чудесна находка. Блъсна се в един стълб и изгуби съзнание, събуди се в тази стаичка. Не беше чак хубаво, но на кого му пука. Тъпият шоколад. Важното е, че скоро ще свърши.

Проклета работа.

— Погледни. — Момичето посочи нещо на щанда.

Кавин вече беше в съзнание, но не я разбра какво казва.

— Пари ли е откраднал? — попита пазачът.

— Да, от касата — отвърна момичето. — Тук имаше почти двайсет хиляди, а сега са останали само половината.

— У теб ли са парите — отново го смушка пазачът.

— Сникърс — промърмори Кевин, усещаше сухота в устата, но поне си беше възвърнал гласа.

— Взел си само шоколад, така ли?

Искаше да кимне, страх го беше обаче да не би главата му да падне, затова продължи да седи неподвижно.

— Лъже. — Момичето пак посочи касата. — Хванах го на местопрестъплението. Идвал е и преди. Погледни, парите липсват.

Сега се чувстваше по-добре. Виждаше и чуваше какво става. Олекна му. По дяволите. За момент се уплаши, че ще умре. Не беше ли по-рано днес?

— Къде са парите?

Пазачът го сграбчи за раменете.

— Ако не ги върнеш, ще ни принудиш да се обадим на полицията.

— За какви мангизи ми говорите? — объркано измърмори Кевин.

— От касата — посочи за трети път момичето, сякаш два пъти не стигаха. — Тук имаше поне двайсет хиляди. Сега са наполовина, виждаш ли?

Свърши се. Слава богу. По дяволите, не, пак започваше. От ужас, че получава нов пристъп, Кевин се вкопчи в стола по не, оказа се фалшива тревога. Още си беше тук. Нямаше продължение. Проклетият Джими. Никога повече няма да прави така. Трябва да говори с Лоте. Налага се да проведат сериозен разговор. Бяха гаджета. Трябва да правят разни неща заедно, не бива да имат тайни един от друг.

— Ще се върна след седмица.

— Къде отиваш?

— Не мога да ти кажа.

— Защо?

— Не ме питай, Кевин. Моля те. Имай ми доверие.

— Добре, но ми дай поне някакъв жокер, мамка му.

— Ще взема нещо.

— Какво?

— Не ме разпитвай повече. Обещавам ти, когато се върна, ще се пръждосаме заедно.

— Ще се пръждосаме ли? Къде?

— Далече оттук, от тази проклета дупка. Двамата с теб. Не звучи ли добре?

Добре звучеше, естествено. Кевин усети как се връща на себе си. Време е да продължи живота си. Изгуби си телефона. Нищо чудно, че не са се чували с Лоте. Трябва да си намери нов.

— Къде са? — настояваше сърдито пазачът.

— Кое?

— Парите от касата.

— Взех само един „Сникърс“ — запъна се той.

Пазачът погледна момичето, а тя поклати глава. Минаха няколко секунди, преди Кевин да прозре какво се е случило. Подсказа му го нещо в очите на момичето от „Севън-илевън“. По дяволите. Проклета кучка. Тя беше задигнала парите. Видяла го е там и се е възползвала. Естествено. Наполовина упоен наркоман. Идеално. Взема парите. Обвинява него.

— В такъв случай просто оставаме тук, докато дойде полицията — обяви пазачът.

Дойде още един. Охранител. Не успяват да завършат училище, но имат нужда да упражняват власт. За шест години по улиците на Осло, Кевин често се беше сблъсквал с тях. В търговските центрове. По паркингите. Във входовете. Навсякъде, където е възможно да се приютиш и стоплиш.

— Там е пълен хаос. Нещо се е случило. Никой не идва — избоботи новодошлият.

— Трябва да доложим, за бога — обади се госпожица Присвоявам-си-пари и скръсти ръце върху тениската си.

Ехо, слушайте. Не е за чудене, че не сте влезли в полицейското училище. Каса с пари и наркоман. Защо ми е да оставям половината? Ако съм ги взел аз. Десет хиляди ли? Защо да оставям десет хиляди? Кевин се засмя на това колко е умен и тъкмо щеше да отвори уста, когато на улицата пред магазинчето се случи нещо страшно. Свистене на метални колела, последвано от небивал човешки вопъл.

— Какво става, по дяволите?

Пазач номер две надникна през вратата и ококори очи.

— О, боже!

— Трамваят е прегазил човек.

Изведнъж се възцари хаос. Кевин се намираше между пазач едно и пазач две, долепил лице до прозореца. На улицата лежеше възрастен човек. В такъв миг хората не знаят какво да правят. Не го пише в сценария. Вървиш си по улицата. Писнало ти е. Не щеш ли, нещо се случва. На земята лежи човек, умира пред очите ти. На някои им прилошава. Други се суетят. Трети плачат. Четвърти звънят на бърза помощ. Пети вадят телефона си и снимат. Намират се и хора, които действително се опитват да помогнат. Слагат ръце върху гърдите на ранения. Правят му дишане уста в уста. Стараят се да спрат кръвотечение то. Кевин не се присъедини към никоя група. Върна се спокойно в склада. Пъхна останалите десет хиляди в джоба си.

И се втурна към центъра.

56

Хеге Анита беше само на седем, но възрастните не подозираха колко много знае. В Службата за закрила на децата, например, хората са опасни. Крадат малки момиченца от майките им. Дойдат ли, налага се да пази пълна тишина и да не отваря, колкото и да звънят. Ако се уплаши много, както става понякога, достатъчно е само да запуши уши с пръсти и да си мисли за нещо хубаво. За бялата котка на площадката пред блока. Или да си изпее наум някоя песничка. Всички птички или Дядо Коледа седи в хамбара, макар Коледа да е далече. За Коледа ще отидат при баба, нищо, че мама каза така и миналия път, а не отидоха.

Днес учителят я задържа след часовете. Пак я пита, но Хеге Анита знаеше какво да отговори, та за щастие този път мина добре. Учителят, Туре, имаше заболяване, защото косата му растеше само около ушите — на темето нямаше коса, но беше добър. Хеге Анита не искаше да го лъже, но човек невинаги получава каквото иска — беше ѝ пределно ясно, просто се налагаше да го направи.

Бихме желали да говорим с мама — ще ѝ предадеш ли?

Тя кимна, усмихна се лъчезарно, каза „да“.

Не идва на родителските срещи, не вдига телефона.

Отново кимна, почеса се по крака, мисли си за нещо друго — например за децата, тръгнали към къщи — вижда ги през прозореца, у тях живеят и мама, и татко, не отсъстват постоянно и не спят по цял ден.

Даде ли ѝ писмото, което пратих по теб?

Завърта се на стола, престори се, че ѝ се пишка. Обикновено помага.

Хеге Анита извади ключа, увесен на врата ѝ, и заключи след себе си.

— Ехо?

Тишина.

Обувките на мама обаче си бяха там, а якето, което винаги носеше, бе захвърлено на пода, затова усети прилив на радост.

Мама е вкъщи.

Ура — искаше ѝ се да извика — не твърде силно, разбира се, мама не обича да я будят, ако спи, а тя често спи, когато не е на работа. Или може би не точно работа, но за всеки случай прави разни неща за пари, затова постоянно е уморена и обикновено я няма.

Не много отдавна в училище имаха ден на родителите и някои майки на другите деца разказаха какво работят. Една, лекарка, лекува болни хора. Друга, зъболекарка, помага на децата, ако имат дупка в зъба. Една от майките работеше с компютри, а на една друга работата ѝ се състоеше в това да си стои вкъщи — почти като мама — помисли си тя. И мама можеше да дойде, макар да отказа и да се разсмя, когато я попита.

— Ехо? — прошепна предпазливо Хеге Анита и си изу ботушите.

Спусна се по коридора и се втурна в хола, но там нямаше никого.

Вратата към спалнята беше затворена.

Не безпокой — пишеше на картончето, увесено на бравата.

Не бива да я безпокои — знаеше, но днес… След прекрасните неща, които се случиха днес, сигурно ѝ е позволено.

Туре я бе похвалил. Показа рисунката ѝ на целия клас и се изказа толкова хубаво, че тя се изчерви. Беше нарисувала дядо в колата му и до него — баба. И кучето, разбира се, а отзад — риболовен кораб и чайка. Изобщо не помисли за рисунката, преди учителят да дойде до чина ѝ.

Златна звездичка.

Не можеше да повярва.

Децата в класа ѝ се възхищаваха.

— Уау, колко е хубава!

— Уау, колко си талантлива!

— Уау, ще ме научиш ли да рисувам така?

В междучасието всички искаха да играят с нея като никога. Позволиха ѝ да е първа на криеница и даже я избраха за капитан на единия отбор по слобал[7].

Какъв чудесен ден!

Рисунката беше в раничката ѝ.

Хеге Анита я извади внимателно и застана пред вратата.

За теб е, мамо. Заповядай!

Отказа се.

Така е най-добре.

Хеге Анита прибра рисунката в раничката си и отиде в кухнята. Усмихна се, като видя какво има на плота. Зърнена закуска „Хони-Корн“. А в хладилника намери и мляко. Сигурно мама пак е взела пари, вероятно от мъжа с униформено яке — никога не влизаше, стоеше в коридора — нищо чудно, че е уморена. Доволна, занесе двете неща в хола и включи телевизора.

„Ен Ер Ко Супер“ — любимият ѝ канал, но не излъчваха предвидената от три програма.

Отгоре на екрана пишеше извънредно.

Хеге Анита сипа мляко в купичката и усили звука.

— Днес полицията публикува снимки на основния заподозрян за трите убийства.

Показаха снимка на мъж.

„Чудатата команда“. Това ѝ беше любимото. И анимационното филмче за момиченцата, които си имат коне. Сега конете ги нямаше — само снимка на въоръжен мъж с каска.

Отвори червената кутия и сипа „Хони-Корн“ върху млякото — така е най-интересно, защото може да потапя зрънцата, представяйки си, че са малки кораби с пътници, и после ги спасява с уста.

Хеге Анита пъхна лъжицата в купичката. В същия миг на екрана се появи нова снимка и тя ококори очи.

— Полицията издирва също и тази жена…

Какво?

От телевизора я гледаше…

Мама?

Не…

Снимка.

После още една.

Да, тя беше…

Излизаше от някакъв магазин.

Носеше зеления си каскет.

Жената продължаваше да говори, но момиченцето не я чуваше.

После показаха рисунка.

И трета снимка.

Мама?

Но защо…

Хеге Анита затропа с чорапки по гладкия под. Замръзна за момент на прага, а сърцето ѝ биеше лудо под пуловера. После се реши и захлопа силно по затворената врата на спалнята.

5

57

Холгер Мунк седеше във „Фреди Фуегос Бурито Бар“ на улица „Хаусман“ и хапваше късна закуска. Спа лошо и за първи път се събуди без апетит. Беше раздразнен. Тесните и ужасно твърди пейки не допринасяха за доброто му настроение, но поне си напълни стомаха. Поколеба се дали да не отиде в „Старбъкс“ — беше по-близо — ала нямаше сили да понесе навалицата. Не и днес. Тръгна си от срещата с неприятно чувство и с напредването на вечерта то се задълбочи. Надменни всезнайковци, но възможно ли е да са толкова сигурни? Да са убедени, че това е човекът? Гложди го цяла нощ, става няколко пъти, пуши на прозореца цигари една след друга като комин, а след няколко часа се събуди в изключително лошо настроение и му се гадеше.

Смачка хартийката и довърши колата. В този момент в помещението влезе Анете Голи. Не бяха разговаряли от вчера следобед, а Мунк се нуждаеше от помощ да подреди мислите си. Обикновено разчиташе на Миа, но тя не си вдигаше телефона. Разбираемо защо.

— Здравей. — Анете се озърна леко объркана.

— Съгласен съм — избърса устата си със салфетката Мунк. — Трябваше да изляза от къщи. Изведнъж си представих как чуват и виждат всичко, което си казваме там.

— Кой?

Голи седна.

— Знаеш — измърмори началникът ѝ. — Генералите.

Анете се подсмихна, затъквайки косата си зад ухото. Беше изключително натоварена след срещата вчера, но колкото и да бе изтощена, го прикриваше добре.

— Кафе? — предложи Мунк. — Бурито?

— Не, благодаря. Трябва да се върна възможно най-бързо.

Бяха отворили импровизирана телефонна централа в „Грьонлан“: двайсет линии с прилежащия им персонал. Направиха заподозрения обществено достояние и отговорът не закъсня.

— Как върви?

— О, знаеш как е — изпъшка Анете. — Непрекъснато се обаждат. Не е лесно да се овладее положението, но пресяваме, доколкото ни е възможно.

— Дотук нещо може ли да се приеме за достоверно?

— Трудно е да се определи. Не разполагаме с капацитет да проверим и половината. Виждали са го при съседите, на Канарските острови, в метрото — току-що, на водни ски в езерото Сонване. Един човек дори твърдеше, че е треньорът на футболния отбор на дъщеря му — вярно, не приличал съвсем на снимките, но се държал като военен.

— Виж ти!

— За какво искаш да говорим? — попита Анете, пренебрегвайки звъна на мобилния си телефон.

— За това.

Мунк отвори папката на масата пред себе си. Извади портрета на Карл Йоверлан и го сложи до снимката на Иван Хоровиц.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Наистина ли смятаме, че е един и същ човек?

Голи погледна набързо изображенията.

— Холгер…

— Сериозно — изръмжа Мунк. — Погледни.

— Неприятно ти е да те командват, знам. На мен също, но какво да направим?

— Не, виж — настоя той. — Има прилики, но достатъчно ли са? Да захвърлим всичко налично? Да играем по тяхната свирка? Като палета?

— Така е, но и тези двете не са съвсем еднакви, нали?

Тя посочи двете рисунки.

— Нали вече стигнахме до заключението, че се крие, маскира или каквото и да прави там.

Телефонът ѝ отново иззвъня и тя погледна екрана.

— Микелсон. Трябва да вдигна.

— Ще почака — изсумтя Холгер Мунк. — Значи, според теб приликата е достатъчна, та да ги оставим да поемат ръководството.

— Все пак са приблизителни скици…

— Знам, но изпратих Къри.

— Къде?

— При хората, които са го видели на живо.

— В хотела в Стария град ли?

— И в „Сагене — чисти и мие“.

— Добра идея, въпреки че лично аз бих го държала под око.

— Ако не за друго, поне да потвърди тяхната хипотеза.

— Че е същият тип ли?

— Да.

Анете отново се подсмихна.

— Разбира се, Холгер. Ти решаваш, макар аз…

— Вярваш ли им?

— Не виждам причина да се съмнявам в тях. Защо ще ни насочват към грешен човек, защо ще ни дават секретна информация, ако нямат основание за това? Нали видя с какво разполагат? Нямаме и трошичка от техните ресурси. Имах чувството, че зад прозорците наднича ЦРУ. Колко време им отне да стигнат до Хоровиц? Двайсет минути?

— Да, така е.

— Ти решаваш, разбира се, Холгер, но ако питаш мен, сме на прав път. Снимките му са отпреди три години — не забравяй. Освен това…

— Знам, скиците не са точни. Просто искам да се уверя.

— Естествено — надигна се Анете.

— Само още нещо. — Мунк ѝ махна да седне. — Направи ли ти впечатление, че не ни дадоха списъка с петдесетте жертви?

— Секретна информация. NTK, нали така?

— NTK друг път — измърмори Мунк и извади един лист от папката.

— Взел си го? — изненада се Голи.

— Разбира се. Всичко си има граници. И виж тук.

Той прокара бързо пръст по няколко имена.

— Какво да видя?

— Ан-Хелен Юнергор.

— И?

— Том-Ерик Вангсетер.

— Не разбирам.

— Нямали капацитет да се погрижат за горките хора. Поне да ги предупредят, ако не друго.

— Холгер — поклати глава Анете.

— Честно. Колко хора се казват така? Антон Биргер Лундамо? Ясно, много от имената в списъка може и да са по-разпространени, но тези? Защо не направят нещо за някого от тях?

— Холгер — повтори тя.

— Не, сериозно. Обмислям да изпратя хора.

— Да се свържеш с тях?

— Да.

— Не, не.

— Защо не?

Тя се приведе през масата към него, озърна се крадешком и прошепна:

— И какво ще им кажеш? Един луд на свобода убива случайни хора и името ви е в списъка. Колко време ще мине според теб, преди да го видим по новините? Ще настъпи същински ад.

— Да, но, Анете, ами ако се касае за твой близък?

— И кого ще изпратиш? Габриел? Юлва? КРИПОС вече са пренасочени. Както и цялото управление в „Грьонлан“. Почти всеки регулировчик е зает да проверява получените сведения. Всичко това е много по-значително от нас, Холгер. Става въпрос за добруването на народа, за спокойствието на хората и подобни работи. Да не говорим, че на секундата ще си измият ръцете с теб. Преди да разбереш, ще броиш полярни мечки на Свалбард.

— Изобщо не ми пука — изсумтя Мунк.

— Твоя воля — отвърна Анете, а телефонът ѝ отново завибрира изключително дразнещо. — Лично аз се осланям на тях. Става дума за съветниците на министър-председателя, за Министерството на правосъдието. Не без основание са на този пост. За Иван Хоровиц съм убедена, че все някой знае нещо — трябва само да отсеем лудите. Близо сме. Скоро ще изскочи нещо. Усещам го. Трябва да вървя.

Тя стана и взе чантата си от масата.

— Надявам се да си права. — Началникът на отдел „Убийства“ прибра листата в папката. — Ще ме уведомиш веднага, ако се разбере нещо, нали?

— Ти си първи в списъка — засмя се Голи.

Телефонът ѝ иззвъня за пореден път.

58

Къри прекрачи прага на „Сагене — чисти и мие“ и се стресна от звънчето, оповестяващо пристигането му. Мамка му. Нервите му не бяха съвсем наред. Само три хапчета и малко уиски снощи. Дори изпитваше известна гордост, но тялото му не беше съгласно.

— Да? — От рецепцията го погледна възрастна виетнамка, без да оставя плетивото си.

— Полиция — извади картата си Къри. — Отдел „Убийства“. Кой е управителят?

— Вече — не си направи труда да стане възрастната жена.

— Моля?

— Вече бяха тук.

От задната стаичка излезе млад мъж.

— Казва, че вече сте идвали — усмихна се той, облягайки се на плота. — С какво мога да ви помогна?

— Йон Ларшен — отново показа картата си Къри. — Имали сте служител на име Карл Йоверлан, вярно ли е?

Виетнамката вдигна очи към небето и промърмори нещо.

— Не, не служител, а почасов работник — уточни елегантният мъж. — За какво става въпрос този път?

— За това — измънка Къри, пъхайки ръка в джоба на якето си.

Само три.

Или не бяха ли четири?

Не, три, нали беше спокоен?

Три хапчета и едно, може би две уискита.

Не помнеше кога се е мушнал под завивката до Луна, но като се събуди, тя му се усмихваше от възглавницата.

Пълен контрол.

— Благодарение на вашите показания направихме този портрет, нали?

Той изглади намачкания лист и го сложи на плота.

— Да — потвърди младият мъж. — Защо? Случило ли се е нещо?

— А този?

Къри прерови джобовете си и накрая намери снимката на войника, Хоровиц.

— Кой е това? — вторачи се в изображението младият виетнамец, присвивайки очи.

— Този мъж ли е бил ваш служител?

— Хм, да видим…

Виетнамецът сбърчи вежди и заразглежда фотографията. Жената с плетивото поклати глава и измърмори нещо неразбираемо.

— Какво казва?

Младежът се усмихна извинително.

— Надебелял е.

— Така ли? Обаче е същият човек? Той е бил… работил е при вас?

— Почасов работник — за втори път уточни виетнамецът и разгледа снимката по-отблизо. — Изглежда по-млад, но е Карл Йоверлан. Да, така ми се струва.

— Сигурен ли сте?

Жената с плетивото пак поклати глава, промърморвайки нещо.

— Същият човек е, доколкото виждам.

— Супер, благодаря. — Къри прибра портретите в джоба си.

Да се отбие в бар-ресторант „Сагене“.

Не се ли намираше точно ето там?

Малка бира.

Колкото да си проясни главата.

— Кажете, ако можем да направим още нещо. Ще се радваме да помогнем.

— Направихте повече от достатъчно. Още веднъж благодаря.

Къри отвори вратата, този път внимателно, за да избегне звънчето.

Иван Хоровиц.

Карл Йоверлан.

Един и същи човек.

От сутринта Мунк се намираше в ужасно настроение. Къри отдавна не го бе виждал толкова кисел, но сега въпросът беше изяснен.

Войник.

Ветеран от Афганистан.

Нямаше представа откъде се взе този заподозрян, но все едно. Потвърди го. Един и същи човек. В последно време беше като на тръни, а това със сигурност щеше да помогне да си върне благоразположението на Мунк. Потребно му беше. Трудно обясняваше откъде е цицината на челото му и защо не е отишъл на работа.

Бар-ресторант „Сагене“.

Само за малко.

Но първо ще се обади на Мунк.

Ще му съобщи добрата новина.

Извади си телефона от джоба и тъкмо понечи да набера номера, когато телефонът му зазвъня.

Вцепени се от изненада, виждайки името на дисплея, почти забрави да вдигне.

— Здравей, Миа — отговори той, когато най-накрая успя да координира пръстите си. — Къде си? Търсят те.

— Вдясно от теб. На петдесет метра. До църквата. Сив автомобил „Субару“. Виждаш ли го?

— Какво? — огледа се Къри.

— Синьо яке. Виждаш ли?

— Ъъъ, да.

— На отсрещния тротоар. Пред „Севън-илевън“. Жената с телефона. Със сиво палто. Кафяви ботуши. Виждаш ли я?

— За какво говориш — обърна се Къри.

— Не се издавай. Тръгни.

— Какво имаш предвид?

— Върви. Не им показвай, че си ги разкрил. Тръгни към парка.

Да ги е разкрил ли?

Къри не разбираше нищо, но все пак я послуша. Закрачи по тротоара.

— Какво става?

— Две червени телефонни кабини — виждаш ли ги?

— Ъъъ… да.

— Виждаш ли пейката?

Наистина не схващаше нищо. Отново погледна крадешком жената със сиво палто пред магазина. Изведнъж установи, че и тя го гледа. Не задълго. Само за секунда, преди да отвърне бързо поглед към витрината.

— Миа? Какво се случва?

— Само ме слушай, Йон. Прави каквото ти казвам.

— Добре. — Къри продължи да пристъпва по асфалта.

— Пейката — виждаш ли я?

— Да.

— Седни с лице към църквата.

— Ъъъ, добре.

Къри отново погледна към жената в сиво палто. Беше се обърнала към него и го следеше с очи.

Колата до тротоара. От нея излезе мъж в синьо яке.

— Провери какво има отдолу.

Той протегна механично ръка и напипа нещо, прикрепено към пейката. Лист хартия.

— Не разбирам — запъна се, а жената спокойно пресече улицата и застана пред една витрина точно срещу него.

— Влез в „Севън-илевън“.

— Добре.

— Покажи си значката. Имат заден изход. Намери ли бележката?

Мъжът в синьо яке влезе в парка.

— Да.

— Изключи си телефона. Ще се видим след час — повтори Миа.

И затвори.

59

Долорес ди Санти беше сигурна, че Дяволът се е наместил в живота ѝ. Израснала бе в малкото пристанищно градче Нортоскузо на остров Сардиния, беше дъщеря на местния касапин и на изключително богобоязлива жена. Майка ѝ започваше деня, като се кръстеше и произнасяше думите Non oggi, Dio; Не днес, Господи. През детството си се отнасяше скептично към прекомерната вяра на майка си в рая и ада, ала сега, седнала на студената пейка в катедралата „Св. Олав“ на улица „Акаршгата“, направи същото. Non oggi, Dio, макар да беше напълно убедена, че вече е твърде късно.

На младини мечтаеше да стане архитектка, но желанието ѝ не се изпълни. Той дойде с яхта и я превзе с щурм. Салваторе ди Санти. Наследник на богат род от Милано. И така годините отлетяха — не разбра къде са отишли. Дъщеря, после син. Майка ѝ беше домакиня и тя си бе обещала никога да не става като нея, но в крайна сметка заживя по същия начин.

Живееше добре, нямаше от какво да се оплаква. И дъщеря ѝ, и синът ѝ получиха добро образование — той стана лекар, а тя — инженер. Салваторе ди Санти се стремеше към политическа кариера и малко по малко амбициите му се увенчаха с успех. Прекараха пет години в Южна Африка — той като посланик на Република Италия, а тя — като съпругата на италианския посланик. Там именно се случи онова, което тя отдаваше на намесата на Дявола в живота ѝ. Съвсем безобидна забежка. Беше млад. Много по-млад от нея. Служител в посолството.

L’introdizione del diavolo.

Встъплението на Дявола.

Богомолците се изправиха и Долорес отново се прекръсти. Обедната служба приключи. Огледа се за отец Мали, но не го видя никъде. Днес месата отслужи друг свещеник, което я разочарова — беше тук да говори с отец Мали. Налагаше се да изповяда греховете си. Това бе единственият начин. Трябваше да сложи край на терзанията си, вече не се издържаше.

В Южна Африка беше топло. Пъстро. Пълно с живот. Тук, на това забравено от бога място, където се бяха преместили, беше тъкмо обратното. Посланик на Република Италия в Норвегия. Не вярваше, че е възможно да се мръзне така през зимата. Светлина не идваше. Вечен мрак. Според календара вече трябваше да е настъпила пролетта, но тя не се показваше, не искаше да я дари с така необходимата ѝ топлина. Il diavolo. Следваше я навсякъде и се налагаше веднъж завинаги да изповяда греховете си. Да се върне у дома, в Италия. Не понасяше повече тази мразовита земя.

Долорес се отправи нерешително към сакристията и кимна на свещеника.

— Отец Мали?

— Хм, не сме го виждали отдавна — отвърна младият човек на онзи дървен език, от който не разбираше нищо. — Навярно е болен. За съжаление не успяваме да се свържем с него.

— Отец Мали? — повтори тя, но той очевидно не схващаше.

— Сигурно скоро ще се появи — усмихна се свещеникът, ала тя пак не разбра и дума.

Затова беше наложително да разговаря с отец Мали. Той говореше малко италиански. Беше учил в Рим. Тя говореше малко английски. С общи усилия се получаваше. Мали я бе уведомил, че е удължил времето за изповед. Сутрин, преди обед, да дойде, когато пожелае.

Пристъпи бавно към дървената изповедалня в дъното на църквата — вероятно това се опитваше да каже новият свещеник — и седна да чака на пейката. След двайсет минути вече ѝ дотегна. Май нямаше да дойде. Вдигна чантата си от студения под и понечи да се изправи, но в този момент забеляза тесен процеп във вратата.

Дали наистина не беше там?

Това ли бе казал свещеникът?

Направо влизай.

Долорес направи няколко нерешителни крачки към богато орнаментираната кабинка.

— Scusa? Отец Мали?

60

Къри влезе в кафе „Мистрал“ в квартал „Майорстюа“ и свари Миа на една маса в най-отдалечения ъгъл.

— Какво става, по дяволите? — изръмжа булдогът и тежко се отпусна на стола срещу нея.

— Отърва ли се от тях? — погледна го неопределено тя.

Синеоката индианка изглеждаше крайно възбудена. Не знаеше къде да си сложи ръцете, нервно почукваше с нокти по чашата с кафе и непрекъснато се озърташе. Ако не я познаваше, щеше да предположи, че е взела нещо.

— Така мисля — смотолеви той. — Какво се случва, по дяволите? Да не си си изгубила ума?

— Изключи ли си телефона?

— Да.

— Добре. Следят ни. Джипиес. Знаят къде сме по всяко време. Досетих се, че така те наблюдават.

— Мен ли? — изпуфтя Къри. — Какво става, по дяволите?

— Извинявай — хвана ръката му Миа. — Трябваше да те потърся по-рано, но сега съм тук.

Възрастен мъж си поръча бира на бара. Изкушението погъделичка небцето на Къри, но той не му се отдаде.

— И кои, за бога, са тези хора?

— Специалният отдел, дълга история — нервно си затъкна косата зад ухото Миа. — Трябваше веднага да те предупредя, съжалявам.

— Специалният отдел ли? Полицията? Защо следят мен? Какво съм направил, по дяволите?

— Виж — приведе се към него тя. — Преди няколко дни ме навести агент на име Вол. Помниш ли адвоката — Лоренцен?

— Не.

— Собственикът на откраднатата кола, мерцедеса, с който са откарали Вивиан Берг в планината. Все едно, този Вол искаше да разбере дали го държим на мушка.

— Адвокатът ли? Защо?

— Хероин — отпи глътка кафе Миа. — Смятат, че са намерили основния канал за внос на наркотици и той е замесен.

— Дрога? — тръсна глава Къри. — И какво общо имам аз?

— Според тях трафикантите имат вътрешен човек — прошепна Миа.

— Какво?

— Полицай. Някой от нашите хора. И искаха да им помогна да го докажат.

Думите ѝ бавно му се изясниха.

— Аз ли? — изсъска Къри толкова силно, че човекът на бара се обърна.

— Шшшт — изшътка Миа.

— Аз ли? — изръмжа той по-тихо.

Тя кимна.

— Мамка му, това е безумие!

— Знам.

— Как, по дяволите, им е дошло на ума?

— Дълга история.

Тя се опита да го успокои, но Къри беше обзет от ярост.

— Какво, за бога, съм направил аз?

Удари с длан по масата с такава сила, че чашата на Миа издрънча. Барманът се сепна и ги погледна угрижено.

— Успокой се. Не е важно. Казах им, че не си ти. Няколко пъти. Нали не си ти, Йон?

Тя наклони глава и се загледа в него. Къри установи колко е изтощена.

— Не съм аз, естествено — гневно процеди той. — Защо ми е?

— Виждаш ли? Значи, няма за какво да се тревожиш.

— Мътните го взели — изруга той и остана безмълвен, неспособен да добави нищо друго.

Хероин?

Той?

— Необходима ми е помощ — приведе се напред Миа.

— Как изобщо…

Къри все още се мъчеше да проумее положението си.

Вътрешен човек?

Мамка му, наркотици!

Как, за бога, някой би си помислил…?

— Тук ли си? — привлече вниманието му Миа.

Сега видя ясно.

Отдаде го на възбуда. Сгреши. Тъкмо обратното. Деликатната му колежка бе толкова изтощена, че едва седеше на стола.

— Добре ли си, Миа?

Тя задържа дъха си за миг, затвори очи и сякаш се унесе.

— Миа?

— Добре съм. Просто…

— Не си ли спала?

Тя поклати глава.

— От колко време?

— По-малко от денонощие, няма страшно — махна с ръка тя.

— Какво става по дяволите. — Къри се облегна на масата. — Специалният отдел ме смята за изменник, а ти изглеждаш, все едно си видяла призрак. Какво си правила, та не си спала?

— Обхождах улиците — разтърка очи тя. — Из града.

— Защо?

— Слушай — стегна се тя. — Нуждая се от помощта ти, става ли? Не знам кого другиго да помоля.

— Разбира се, Миа. Готов съм на всичко.

В погледа ѝ проблесна благодарност. Отново затъкна косата си зад ухото и му се усмихна уморено.

Мамка му, наистина не беше наред.

— Става въпрос за Сигри — изплю накрая камъчето Миа.

— Сестра ти ли?

— Да. Аз…

— Но тя…

Синеоката индианка отново затвори очи и Къри за миг се уплаши, че ще припадне, ще се строполи пред очите му от другата страна на масата.

— Трябва да ми помогнеш да намеря един човек.

— Разбира се, Миа. Кого?

— Познаваш хората, нали? Беше дълго време в отдел „Наркотици“.

— Точно така. Кого търсиш?

— Казва се Кевин — сподели тихо тя. — Търсих го навсякъде цяла нощ, но…

— Наркоман ли е?

Тя кимна.

— В града ли се намира?

Миа наклони глава напред, но не я вдигна от гърдите си.

— Ще ти помогна, естествено — бързо я увери Къри, полагайки нежно ръка върху нейната. — Знаеш ли още нещо за този тип? Само името ли имаш?

— Сисе — изстена тя.

— Сисе ли?

— Кевин и Сисе. Един от тях или най-добре и двамата. Нали ще ми помогнеш?

— То се знае. Мога ли да попитам защо или…

Миа премигна и прокара ръка по умореното си лице.

— У нея има нещо мое.

— У наркоманката ли? У Сисе?

— Да.

— Ще се заема. За бога, Миа, разбира се! Обаче ако ми обещаеш нещо.

— Какво?

— Да поспиш малко, става ли?

Тя се усмихна пресилено.

— Ами…

— Не, сериозно, Миа. Кевин и Сисе. Поемам ги. Няма проблем. Ти поспи, съгласна ли си?

Последва дълго мълчание.

— Добре — склони накрая Миа.

— Чудесно.

Къри извади телефона от джоба си.

61

Мунк премина през загражденията и се качи по стълбите пред катедралата „Св. Олав“, където го посрещна командирът на операцията. Торгайр Бек, негов познат полицай. Няколко пъти бяха играли шах заедно. По време на партиите им на Мунк му се бе наложило да си признае, че все още има какво да учи.

— Патолозите са вече тук — докладва Бек.

— А криминалистите?

— Идват. Имаш ли представа какво точно се случва?

— В смисъл? — угаси цигарата си Мунк.

— Навсякъде е пълен хаос, не мога да се свържа с никого — почеса се по главата Бек.

— Иван Хоровиц — отсече началникът на отдел „Убийства“.

— Ясно, но все пак? Цялата полиция?

Без да удостои въпроса му с внимание, Мунк влезе през масивната порта. В църквата цареше полумрак. Стъпките му отекнаха във внушителния неф. Лилиан и екипът ѝ вече работеха в дъното до кафявата изповедалня.

— Кой го е намерил?

— Една италианка — отвърна Бек.

— Италианка ли?

— В свещеническата канцелария е. Не е на себе си. Не спира да плаче. Едно аташе от посолството е при нея. Тя е съпруга на италианския посланик.

— Виж ти!

— Да я задържим ли?

— Разпита ли я?

— Доколкото успях. Дошла е да се изповяда. Помислила, че свещеникът е вътре, което в известен смисъл се оказало вярно — вдигна вежди Бек.

— Запиши данните ѝ и я пусни да си ходи — нареди Мунк и се насочи към Лилиан Лун.

— Здравей, Холгер — свали си маската Лун и му се усмихна.

— Какво имаме?

Въпросът беше излишен. В едното от отделенията на изповедалнята видя отпуснатия назад свещеник — погледът му издаваше ужас.

— А там има фотоапарат — посочи Лун.

— От другата страна.

Тя потвърди безмълвно.

— Явно се е изповядал. После най-вероятно е дрогирал свещеника през решетката. Отишъл е от другата страна и е свършил каквото е имал да върши.

— Погледна ли в обектива?

— Да, не се въздържах.

— И?

— Двайсет и девет — промълви тя.

— Дяволска работа!

— Така изглежда — отвърна Лун без нотка на ирония.

— Има ли ранички по устата?

— Не видях такива, но не е задължително — хората реагират различно на веществата.

— А следа от убождане?

— Да, на същото място.

Лун си сложи маската, а към тях прокънтяха забързаните стъпки на Анете Голи.

— Какво имаме? — попита тя, след като си пое дъх.

— Номер двайсет и девет — глухо я осведоми Мунк.

Извади списъка от джоба на палтото си.

— Паул Мали, енорийски свещеник.

— Мамка му — изруга Анете, поемайки листа.

— Още ли не си съгласна? — изгледа я той.

— С кое?

— Паул? Мали? Не е ли време да започнем да предупреждаваме хората.

Анете Голи прехапа устни, но не отговори. Мунк поклати ядосано глава и се отправи към събралите се около олтара хора.

62

Не минаха много часове и тя получи отговор. Луна го изгледа с недоумение няколко пъти, но Къри настоя.

— Не искаш ли бира?

— Не, само кафе.

По усмивката ѝ разбра, че не възразява. Барът беше празен, само няколко редовни клиенти на преклонна възраст се навъртаха около джубокса, ала Къри беше обхванат от параноя.

Следят ли го?

Бяха ли…?

Никакви полицаи не бяха, естествено. Няколко пъти ги бе виждал тук безпаметно пияни, почти в безпомощно състояние. По дяволите. Нямаше какво да направи. Гордост. Леко се засегна, не, всъщност доста го заболя. Как е възможно някой да се усъмни в неговата почтеност. В какво се беше провинил, мамка му? Колко хора го подозираха? Негови познати. И колко време продължаваше всичко това? Сега, след като се поуспокои и премисли фактите, схващаше логиката. Типове в спортни якета на бара онзи следобед, когато не му вървеше, пи твърде много и забрави да яде. Биеха на очи — не си ли го помисли тогава? Дяволска работа.

На телефона пред него се изписа непознат номер.

Да не го вдига, да почака няколко минути и ще се обадят отново, от друг номер.

Джимбо.

Необяснимо защо, но той настоя да направят така. Когато разбра какво иска Миа, Къри нямаше съмнения на кого да се обади.

Джимбо Монсен.

Познаваше този талантлив полицай още от Полицейската академия. Бяха заедно в отдел „Наркотици“, но после Джимбо започна да работи под прикритие и оттогава правеше все същото. Съкурсниците му се изкачваха в йерархията, а Джимбо избра да остане на улицата. Преди няколко години, на по бира, Къри го попита каква е причината, но не получи ясен отговор.

— Така ми харесва — вдигна рамене той и повече не отвориха дума по въпроса.

Джимбо Монсен.

Кой друг?

И ето че отговорът дойде.

Изчака, докато прецени, че е минало достатъчно време, и набра изпратения му по-рано днес номер.

— Къри? — прозвуча мрачният глас.

— Как мина? — осведоми се напрегнато Къри.

— Бинго — отвърна лаконично Джимбо. — Кевин, нали така? Младеж. Със странни вежди.

— Да. И Сисе.

— Нея не я намерих. Знам за кого става въпрос, но се говори, че е умряла. Гушнала е иглата.

Годините под прикритие бяха повлияли не само на външността, но и на езика му. Къри едва го позна при последната им среща, помисли го за бездомник и щеше да му махне да се разкара.

— Така ли? Мъртва е?

— Не е сто процента сигурно, но май да.

— Ами Кевин — продължи да го разпитва Къри, — знаеш ли къде е?

— Не ти ли казах? Искаш ли да се срещнеш с него?

— Да, моля. Възможно ли е?

— Всичко е възможно — прокашля се Джимбо.

— Имаш ли мангизи?

— Мангизи ли? Защо?

— Ще ти уредя среща, но се съмнявам да се съгласи, ако не му се подхвърли нещо, нали разбираш? Пази се да не си развали репутацията, ако говори с ченгетата.

— Да, разбира се. За каква сума става въпрос?

— Колкото за една доза — би трябвало да е достатъчно.

— Хилядарка?

— Кажи ги две — така няколко дни няма да се налага да обикаля за дрога. Трябва да помагаме на хората, когато е възможно, нали?

— Добре. Как ще го осъществим?

— Ще те уведомя — отвърна лаконично Джимбо и затвори.

— Искаш ли още?

Луна пристъпи към него с кана кафе. Къри кимна. Замисли се дали да не се обади на Миа. Не. По-добре да изчака. Да я остави да се наспи. Отдавна не я бе виждал толкова уморена.

Тъпа работа.

В какво се беше забъркал?

Как така не е разбрал нищо?

Гадният алкохол беше виновен.

Той беше виновен.

Не, мамка му, това е недопустимо.

Корумпиран идиот ли е?

Не, по дяволите.

Той е добър полицаи.

Даже адски добър.

Ще настъпят нови времена.

Точно така.

Къри изруга тихо, надигна чашата кафе и зарея поглед през мръсния прозорец.

63

Габриел Мьорк седеше в малката зала за заседания с лаптоп на скута и не успяваше да събере мислите си. Стената срещу него беше почти пълна. Художествена творба на Лудвиг Грьонли. Снимки, листа и бележници във всякакви цветове. А на тясната стена до вратата — само една:

Иван Хоровиц.

Мунк не беше особено изчерпателен, Голи се бе изказала също толкова уклончиво. Сутрешното съвещание протече по странен начин, но въпреки това Габриел използва деня да работи по това, което му заръчаха. Новият заподозрян. Иван Хоровиц. Беше изчезнал безследно от 2012 г., ала все пак беше немислимо да не е оставил следи в мрежата.

Не намери много. Всъщност не откри нищо с по-скорошна дата. Само стар профил във фейсбук. Няколко снимки на Хоровиц в униформа, намръщен срещу слънцето, с автомат в ръце. Последната публикация беше от 2011 г. Скоро в отпуск и у дома, усмивчица. Доскоро, Иван. Само един коментар от някоя си Каролине. Габриел дори ѝ се обади, но тя очевидно не знаеше повече от останалите. Не го била виждала. За съжаление. Нямала представа. Очевидно не ѝ пукаше особено, изпитваше само известно любопитство и вълнение, колкото да има какво да разкаже на приятелките си. Познавам Иван, бяхме приятели във фейсбук. Нали се сещаш — издирваният сериен убиец. Обадиха ми се от полицията. Важна личност съм.

Габриел изпита неприязън по време на разговора и просто затвори.

Иван Хоровиц.

Място и дата на раждане: Гьовик, 21.11.1988 г.

На неговата възраст. Габриел тръсна глава и продължи да изучава бележките.

Майка: Ева Хоровиц, починала 2007 г. (пътна злополука).

Баща: Анатол Хоровиц, починал 2007 г.

Братя и сестри: няма.

Гимназия „Гьовик“: 2006-2008 г.

Армията, батальон „Телемарк“: 2008-?

Освободен от войската. 2010 г.

Приет в психиатрична клиника „Блакста“. 2011-?

Това му направи силно впечатление. Пациент в психиатрията „Блакста“. Помнеше колко се притесняваше в сградата с офиси близо до стадион „Юлевол“ и после просто заряза всичко.

Остана разочарован, признаваше си го. Толкова усилия, хвърлени на вятъра. Макар и да не намери начин да извлече информация от материала. Но пък да го остави ей така? Искаше му се да я помоли да се поровят още малко. Да седнат заедно и да проверят дали някъде там няма да открият нещо, но не го направи. Не я беше виждал от доста време. Не идваше на съвещанията. Никаква я нямаше. Миа сякаш се бе изпарила и нито Мунк, нито другите му колеги изглеждаха разтревожени. Това го порази, но пък и всичко в участъка му се струваше странно, откакто се бе появил основният заподозрян. Съвсем неочаквано, от нищото. Редовите служители в отдела не получиха обяснения нито от Мунк, нито от Анете, осведомиха ги само, че сега издирват този човек. Пълна мобилизация. Източникът е от Военноразузнавателните служби, не знаеха друго. Не биваше да задават въпроси.

Медиите бяха изцяло заети с издирването на Хоровиц.

Войник.

Сериен убиец.

Свободно обикаля по улиците на Осло.

Днес през деня Габриел се прибра за малко вкъщи видя лицата на хората. Бързаха да се придвижат от точка А до точка Б, прегърнали децата си, за да ги защитят. Съседите, с които обикновено разменяше по няколко думи в градината на Френския дом, се оттеглиха набързо, едва ли не тичешком се прибраха на сигурно място зад червената врата.

Влизаше им в положението.

Самият той изпрати Тове при майка ѝ в Хаделан заедно с Емилие.

— Сериозно ли говориш, Габриел?

— Всичко е наред, само за мое успокоение.

— Да, добре. Мама сигурно ще се зарадва да ни види.

Целуна ги набързо на раздяла и изпита облекчение, виждайки как задните фарове на волвото се губят в далечината.

— Колко забавно!

Юлва влезе с иронично изражение и лаптоп под мишница и се отпусна на съседния стол.

— Има ли нещо ново?

— Не и след съвещанието.

— Все трябва да е възможно да направим нещо, а не само да висим тук.

Исландката въздъхна и разтърка очи. Габриел разбираше какво има предвид. Обичайно пълните с живот помещения, непрекъснато звънящи телефони и тичащи из коридорите хора ги нямаше — участъкът се бе превърнал в пустош, там сега бяха само двамата. Лудвиг беше отишъл в „Грьонлан“, Мунк и Анете — в църквата. Бяха съобщили за нова жертва, свещеник. Габриел се надяваше да се върнат, да ги съберат и да ги информират за развитието на случая, но не, явно имаха друга работа. От Миа нямаше и помен.

— Кога ще ми кажеш? — смушка го Юлва.

— Какво?

— О, не се опитвай да ме заблудиш — усмихна се симпатичната исландка.

— За кое?

— Задачката ти — продължи закачливо Юлва. — Хайде де! Прозрачен си. За Миа ли е?

— За какво говориш? — Габриел усети как бузите му поруменя ват.

— Добре, така да бъде — престори се на обидена тя. — Тайно поръчение, значи? Нищо ли няма да ми кажеш? Моля те! Какво си направил?

Габриел Мьорк въздъхна. Да става, каквото ще. На Мунк сигурно му беше безразлично. А и без това едва ли щеше да послужи за нещо.

— Хакнах базата данни на Волфганг Ритер — изстреля той.

— Майтапиш ли се? — засмя се Юлва. — Без позволение.

— Получих позволение — смотолеви той. — От Миа.

— О, за бога! — подсмихна се тя. — Как я хакна? В кабинета му ли отиде? В компютъра му ли влезе?

— Седнах в чакалнята — сниши се леко Габриел. — Лошо ли постъпих според теб?

— Бога ми, не, разбира се! Майната му. Какво откри? Тук ли е?

Тя придърпа стола си по-близо до неговия и се взря любопитно в екрана.

— За нищо не става — уведоми я направо той. — Но е странно. Тъкмо мислех по въпроса. Хоровиц — той посочи бележките на Лудвиг, — лежал е в психиатрия „Блакста“.

— И защо да не става за нищо — полюбопитства Юлва. — Ами ако Иван Хоровиц също е бил пациент на Ритер? Възможно е да открием нещо във файловете.

— Вече проверих — поклати глава Габриел. — Не е бил там.

— Откъде знаеш?

— Прегледах ги — повтори той.

— Нали току-що каза, че са неизползваеми?

— Това са ръкописни бележки на психиатъра, сканирани във формат PDF. Разбираш ли? Не е възможно да се търси в документите.

— В смисъл?

— Написани са на ръка и сканирани.

Юлва очевидно не схващаше.

— Да кажем, че ни интересува думата пожар. Или Братята с лъвски сърца. Няма как да накараме компютърът да ги търси. Знаците трябва да са разпознаваеми. Нали така?

— Да.

— Ако искам да търся в бележките, трябва първо да науча компютъра да разпознава почерка му. А изглежда еди-как-си, Б — еди-как-си и така нататък, но това би било трудно. Как се различават отделните букви — Л от К, М от Н и прочее, нали?

— А, да! — възкликна тя; най-накрая разбра какво има предвид той.

— Положително е възможно, но пфу… ще отнеме седмици.

— А как… — намести очилата си Юлва.

— Какво как?

— А как знаеш със сигурност, че няма нищо за Хоровиц?

— По заглавията.

— Тоест?

— Погледни. — Габриел отвори един документ. — Нарекъл ги е по някакъв начин. Виждаш ли? Име и дата на раждане. В заглавията мога да търся, естествено — няма проблем, както и в останалите файлове.

— Ами ако… — замисли се тя.

— Ако какво?

— Знаем възрастта му.

— Е?

— Да го потърсим по рождената му дата? Щом е написана.

— Да, но аз вече знам, че не е сред пациентите. Името му го няма.

— А Карл Йоверлан.

— Няма го, проверих.

— Хубаво, но виж там. — Тя посочи стената пред тях. — Рисунките.

— Да?

— Не са еднакви.

— Какво се опитваш…?

— Убиецът очевидно е… не знам… действа изключително премерено. Нищо не е случайно. Тук носи очила, а там е с друга прическа. Ами ако във файловете има информация за Хоровиц. Под друго име или… нямам представа.

— Абсолютно излишно е — въздъхна Габриел. — Защо ще дава фалшиво име на психиатъра? И възможно ли е изобщо? Не трябва ли… Не, не става.

— Хм, прав си — свали очилата си исландката. — Защо ще лъже за името си.

— Именно.

— Защо, за бога, ще дава фалшиво име?

Тя отново си разтърка очите и намести очилата на носа си.

— Даа…

— Именно.

Замълчаха, загледани в пъстрата стена.

— Ами ако…

— Какво?

— Не, безсмислено е. — Исландката отпусна глава в дланите си. — Мамка му. Щеше да е толкова хубаво да подскажем нещо на старите. Седим тук като статисти. Мразя да не мога да допринеса с нещо.

— Абсолютно съм съгласен.

— Но все пак… Психиатрия „Блакста“? Нали и на теб ти е минавало през ума? Трябва накъде да е срещнал жертвите? Да, бе, случайни… Все нещо го е провокирало. И Вивиан Берг, тя е първата убита, нали?

— Да, и?

— Вивиан Берг. Първата жертва. Пациентка на Ритер. Познаваш Миа — изправи се нетърпеливо Юлва. — Защо ще иска да крадеш данните, ако не е предчувствала нещо? Каза ли за какво са говорили?

— Кога?

— Когато са разпитвали Ритер.

— Не.

— Мамка му, Габриел. Сигурно има причина.

— Да, но каква?

— Ами, нямам представа, но знаем възрастта му.

— На Хоровиц ли?

— Да.

— Двайсет и пет.

— Да му дадем няколко години повече или по-малко.

— Как така?

— Ами, виж записите. Рисунките. Описанията на свидетелите. Да кажем… от двайсет и три до… двайсет и седем, нещо подобно.

— Не разбирам какво имаш предвид.

— Спомена дата на раждане, нали? — Тя се приближи и посочи екрана. Какво ще излезе! 19… 86 до 1990. Опитай.

Габриел не беше съвсем сигурен какво иска, но зададе числата.

— Колко пъти се срещат?

— Двеста седемдесет и пет.

— Виждаш ли — смушка го Юлва доволна.

— Искаш да изчетем всички? Знаеш ли колко време ще отнеме?

— Защо не? Имаш ли какво друго да правиш?

В помещението цареше пълна тишина. Някъде в далечината се чуваха двигатели на автомобили. Бръмченето на вентилационна система, за чието съществуване Габриел дори не подозираше.

— Да, защо не? — измърмори накрая той.

— Супер — усмихна се тя и за пореден път го сръчка. Аз ще взема А до… до коя буква?

— Н.

— Чудесно. А ти се заеми с останалото. Изпрати ми ги, моля те — скочи Юлва.

Приличаше на ученичка, засмяна до ушите и пляскаща нетърпеливо с ръце.

— Среща тук, когато сме готови или ако междувременно изникне нещо.

— Може да отнеме дни — изпъшка Габриел.

— Няма значение. Изпращаш ли ги?

— Сега.

Той прикачи файловете в адресиран до нея имейл.

64

Миа, изпаднала във вакуума между съня и действителността, не си намираше място. Тялото ѝ беше напълно изтощено, ала умът ѝ работеше на високи обороти. Този път се отказа от вълшебния сънотворен еликсир на Марли, не се възползва от възможността да заспи дълбоко. Очакваше Къри да звънне всеки момент, налагаше се да остане будна, адекватна, да намери изход.

Мунк я търси няколко пъти, докато вървеше към квартал „Тьойен“, но тя не му вдигна. Кое им даваше право да се отнасят с нея по този начин? Дяволите да ги вземат всички. Тя прегледа набързо съобщенията, които ѝ бе изпратил. Нова жертва. Паул Мали, свещеник. Още един фотоапарат, номер двайсет и девет. Тези думи я последваха върху меката възглавница и бавно потънаха в изнуреното ѝ тяло.

Числата. Четири, седем, тринайсет, двайсет и девет. Списък? Не е ли твърде елементарно? И защо ще използва фотоапарат? Защо му е да ги издрасква на лещите? По един фотоапарат на убийство. Има толкова много други начини да напишеш число. На стената. На тялото. Няма ли да е по-подходящо! Какъв смисъл има да оставя фотоапарати? Убягваше ѝ нещо важно. Числата са… върху апарата. Добре. Не, не, не, съсредоточи се. Числата са вътре в камерата. Има огромна разлика. Върху лещата. Не отвън. Забрави за фотоапарата, фотографията. Фокусирай се върху тази мисъл, Миа, не заспивай. Важно е. Ако натиснеш спусъка, числото става… част от снимката.

Явно все пак заспа, защото изведнъж пред нея се появи сестра ѝ — блуждаеше по улиците на Осло. Беше само сянка без лице, но несъмнено беше тя — гривната подрънкваше тежко на тънката китка. Сигри ѝ махна бавно да я последва по мокрия асфалт. Ела, Миа ела. Ненадейно пред погледа ѝ изникна момче с жълта шапка, наведено над жена в червено ватирано яке, но после изчезнаха — загубиха се в мъглата. За миг изгуби и Сигри от очи. Спря се. Сърцето ѝ биеше лудо, а от гърлото ѝ не излизаше и звук. Неочаквано зърна мама, после и татко. Пред гроба. Плачеха, опечалени, и те бяха сенки — и ето че Сигри пак се появи. Сега разбра къде е: в мазето. Дюшек на земята. Мръсната дупка, където я намериха. Сестра ѝ легна, без да бърза, стегна гумения ремък на крехката си ръка. Миа отчаяно искаше да се спусне към нея. Да я защити с прегръдката си, ала тялото ѝ не се подчини. Краката ѝ не помръдваха. Не успяваше да се помести. Сигри взе спринцовката и впи поглед в близначката си. Миа се опита да извика, да извие, да изкрещи, ала нямаше глас. Зад нея се приближи неясен силует — не беше единствен в стаята. Ръцете му я сграбчиха, държаха я здраво — непозната длан закри очите ѝ. Обзе я паника, защото сестра ѝ забоде иглата в кожата си и ѝ се усмихна в мъглата, изпаднала в забрава.

Смъртта не е страшна, Миа.

Идваш ли?

Миа се изправи рязко в леглото. Задъхваше се. Пот се стичаше по лицето ѝ. Стана, залитайки, и се заклатушка боса към кухнята. Сънят още тежеше в тялото ѝ. По дяволите. Все още замаяна, тя отвори един шкаф, наля чаша вода и я изгълта. Напълни чашата повторно и изчака права до мивката действителността бавно да заеме мястото си. Цялата се тресеше. Отпусна се тежко на един стол и най-накрая отвори очи.

Оказа се в кухнята на Чарли Брюн. Добре. Чудесно. Безопасно място. Беше пределно изтощена. Не позволяваше на тялото си да заспи. Числата. Фотоапарат. Насочен към жертвата. Издраскани на лещата цифри. Виж, Миа, погледни, за бога! Погледни през камерата! Какво виждаш, Миа?

Разбра ли сега?

Тя погледна към окачената над масата семейна снимка. Горкият Чарли. Спомени от не особено лек живот.

Господи!

Насмалко не изпусна чашата.

Не е възможно…

Да, за бога…

Четири.

Балерина.

Седем.

Джаз музикант.

Тринайсет.

Момче по бански.

Двайсет и девет…

Боже, това…

Миа се изправи с такава скорост, че си удари коляното в масата, но се втурна в спалнята и навлече трескаво дрехите си, без дори да регистрира болката. Не помнеше къде е оставила ключовете на Чарли, но все едно. Нахлузи си якето на стълбите и остави вратата отворена.

Изскочи навън.

Хора сновяха напред-назад.

Къде има такси?

Там.

Скочи на задната седалка с наполовина обут ботуш.

— Площад „Софие“ 3.

— В квартал „Бишлет“, нали?

— Карайте. Важно е.

— Бързате ли?

— Тръгвайте. Карайте… бързо.

— Добре — обади се гласът зад волана.

И най-накрая подкара паркирания до бордюра автомобил.

65

Къри вдигна поглед към апартамента горе. По предното стъкло барабанеше дъжд. Проклето време. Тежка, мрачна зима, а сега дори пролетта не беше като хората. Извади доза тютюн от якето си, пъхна я под горната си устна и отново погледна през прозореца. Улица „Шире Греп“. Не беше ли идвал и преди? В началото не схвана съобщението от Джимбо. Ще се срещнеш с Кевин на улица „Шире Греп“ 75. На третия етаж, апартамент C. Шест часа. Носи мангизи. Изтича до „Марибуесгате“, очаквайки Мунк да му зададе всевъзможни въпроси и да се наложи да обяснява защо му е необходим автомобил, но за щастие участъкът бе почти празен. Там се намираха само Юлва и Габриел, наведени над компютъра в залата за съвещания. Измъкна връзка ключове, без дори да забележат присъствието му. Толкова по-добре. Точно сега нямаше сили да дава обяснения. За пореден път се загледа в жилището на третия етаж. Не много отдавна чакаше тук с Алан Дал. Именно тогава дойде добрата новина, че свикват отново отдела. Лоте ли се казваше оная горе? Или нещо подобно? Наркоманката там. Не му беше ясно защо си губят времето с нея. Извади телефона от джоба си и отново опита да се обади на Миа, но тя пак не отговори.

Часовникът на таблото заплашително се бе устремил към шест. Дали да не се качи сам?

Не, трябваше да я изчака. Нали? По дяволите, дори не знае какво да попита Кавин. Да, може да започне от гривната. Отново набра номера, но никой не отговори. Мамка му. Мамка му. Хм. What to do, what to do? Дъждът заудря още по-силно по предното стъкло. Чистачките не смогваха. Часовникът показа шест часа. Дадоха му доста кратък срок да се срещне с този тип. Ако не стане, щеше ли просто да го прати по дяволите? Да отплава на някой облак? Къри пак опита да се обади, но така и не успяваше да установи връзка. Неизменно попадаше на телефонен секретар и все същото автоматично съобщение:

Свързахте се с номер…

Прибра телефона в джоба си и се реши. Отвори бързо вратата, сложи си качулката и претича през улицата под плющящия по асфалта дъжд.

Проклето време.

Изтръска се и се загледа в редовете звънци.

Трети етаж.

Дали да не ѝ звънне пак?

Не, после ще му благодари.

Подсмихна се и натисна звънеца, на който пишеше C3.

66

Миа остави на шофьора на таксито всички пари, с които разполагаше, без да обръща внимание на изумения му поглед. Отключи входната врата с треперещи пръсти и се изкачи тичешком по стълбите. Слава богу, не срещна никого по коридора — не че имаше особено значение. Пъхна другия ключ в ключалката, бутна вратата, втурна се в спалнята и застана задъхана пред един от кашоните.

Разкъса тиксото с ключа, извади албума и се отпусна тежко на пода.

Албумът на Миа.

Ръцете ѝ пак се разтрепериха и цялото ѝ тяло се разтресе, когато го отвори и започна да брои. Първа страница.

Втора страница.

Трета страница.

Едва сдържа ужаса си, виждайки снимката.

Там.

На четвъртата страница.

Сигри в балетна рокля. Не е много голяма — може би на пет. До нея Миа гледа неуверено в обектива, присвила очи.

По средата…

Учителката по балет.

Съвсем младо момиче, на двайсет и няколко. В пълен балетен костюм — с палци, перлени обици на ушите. Беше прегърнала и двете и се усмихваше широко към фотографа.

Божичко!

Пръстите ѝ трепереха, но успя да прелисти албума.

Страница седем.

Татко. Държи я в скута си. На концерт на открито са. Смеят се и показват палец нагоре. На фона — сцена, джаз саксофонист. Отдолу — къдравият почерк на мама:

Любимото парче на татко. My Favorite Things.

Не е възможно…

Насили се да продължи.

Страница тринайсет.

Гладка крайбрежна скала в „Осгорщран“. Лято е. Тя е по бански и се мръщи срещу слънцето, вероятно е на четиринайсет. С тях е едно съседско момче. По бански. По слабото му тяло блестят капчици вода. Отзад, увита в кърпа, маха Сигри.

Най-сетне се показа слънцето. Младежта се забавлява.

Миа отгърна механично.

Страница двайсет и девет.

В църквата. Близначките носят еднакви рокли. Сигри се усмихва щастливо. Миа си държи устата затворена 1 не иска на снимката да се виждат брекетите ѝ. Между двете е застанал свещеникът.

Горди момичета след конфирмация!

Четири.

Седем.

Тринайсет.

Двайсет и девет.

Фотоапарат, поставен на статив. Издраскано в лещата число. Виж, Миа. Погледни през апарата.

Защо, за бога?

Изведнъж насъбралото се у нея рукна. Обля я пот и ѝ се догади. Миа се довлече до банята и отпусна глава над тоалетната чиния, но стомахът ѝ бе празен. Пъхна ръце в умивалника и обля лицето си със студена вода.

Тя е.

Това не е списък с жертви.

Албумът на Миа.

Става въпрос за нея.

Прокара ръка по лицето си и изтича в спалнята, седна с подвити под себе си колене, опитвайки се да мобилизира ума си да проработи.

По дяволите.

Добре.

Снимки.

От моя албум.

Внимателно отгърна на първата страница.

Тогава забеляза. Някой бе разместил снимката. Беше я извадил, а после я бе залепил наново. Ъглите стояха накриво. Пръстите все още не я слушаха, но най-накрая тя успя да я отлепи и внимателно я обърна.

Отзад беше написано нещо.

Заврънкулки, изписани със синьо мастило.

Поздравления.

Окопити се и отгърна нататък.

Следващата снимка. На седма страница.

Много си умна.

Миа отново отгърна, машинално — ето ги младежите върху скалата: трескаво измъкна снимката.

Искаш ли още един жокер?

Разтресе се толкова силно, че едва успя да прелисти страницата. Усмихнатият свещеник. Двете със Сигри в еднакви рокли.

Същият почерк.

Синьо мастило върху грапавата хартия.

Салем.

Естествено.

За бога.

Миа остави албума на пода, изправи се, залитайки, изтича през хола в антрето, за да си вземе якето, после се усети, че не го е събличала.

Салем.

Йон Ивар Салем.

Братята с лъвски сърца.

Къщата в пламъци.

Напипа телефона в джоба си, измъкна го и избра номера на Лудвиг Грьонли.

— Миа? Къде си? Мунк…

— Пироманът — прекъсна го нетърпеливо Миа.

Цялата стая се люлееше.

— Кой?

— Йон Ивар Салем. Помниш ли го?

— Да, естествено — потвърди Грьонли, зареял поглед в далечината.

— Ще го издириш ли, Лудвиг? Веднага. Къде е? В кой затвор?

— Добре ли си, Миа?

— Би ли го потърсил, Лудвиг? Моля те.

— Разбира се. Почакай малко.

Чу как пръстите му щракат по клавиатурата.

— „Юлершмо“.

— Сигурен ли си?

— Да. Какво се е случило, Миа?

Тя не отговори, направо затвори и се втурна в коридора. Ключовете за ягуара.

Мамка му.

Да, там са.

Откачи ключовете от кукичката до вратата и се втурна с всички сили надолу по стълбите. Не ѝ пукаше, че оставя вратата отключена.

67

Къри натисна звънеца на апартамента на третия етаж, но си даде сметка, че нещо не е наред. Мъглявата мисъл бавно обсеби ума му. Не беше ли виждал някъде автомобила, спрял на отсрещната страна на улицата? По случайност ли жилището е същото? Седеше пред сградата с Алан Дал. Следяха някакво момиче, напълно излишно. А къде ли беше виждал колата?

Вратата се отвори и оттам плахо надникна едно лице.

— Да?

— Кевин?

— Да?

— Аз съм Йон Ларшен. Имаме уговорка. Чрез Джимбо.

— Хм, да, добре.

Младежът не беше на повече от двайсет години. Откачи верижката и пусна Къри да влезе.

Имаше странни вежди. Почти невидими.

Това е човекът.

Липсваше само жълтата шапка, иначе напълно отговаряше на описанието на Миа.

— Носиш ли мангизи? — смотолеви наркоманът, обръщайки с ръка кльощавия си торс.

— Разбира се.

Къри набързо огледа апартамента и очакванията му се оправдаха. Нормален човек не би го нарекъл дом. Боклуци преливаха от коридора в хола, където на пода бяха нахвърлени дюшеци. До закрития с мръсен чаршаф прозорец стоеше зелена лампа от седемдесетте.

— За две хиляди ли се разбрахме? — пъхна ръка в джоба си Къри.

— Да, шефе — измънка Кевин, поглеждайки крадешком през рамо.

Колата на улицата.

Мамка му, колко бавно загрява.

Видя я през прозореца, когато беше при Луна. Когато се строполи на пода и го беше страх да не го видят.

Пъхна парите в протегнатите тънки посинели ръце. Тялото му действаше, преди умът да го възпре.

Алан Дал.

Все още беше като в мъгла, но бавно започваше да проумява.

Полицай?

Вътрешен човек?

Мъжът зад волана. Беше го виждал някъде, знаеше си. Адвокатът. Лоренцен.

По дяволите.

Разбира се.

Видя го в очите на наркомана. Момчето пое флегматично парите и нервно извърна поглед към ненадейно появилия се зад гърба му човек.

О, господи…

Къри инстинктивно вдигна ръце към главата си, за да се предпази, защото знаеше какво ще последва, ала беше късно.

Мъж, излязъл от сенките.

Метален удар по слепоочието му.

Изгуби съзнание, преди тялото му да се свлече на пода.

68

Леденостуденият проливен дъжд бе измил паркинга, но излизайки зашеметена през тежката врата на централния затвор „Юларшмо“, Миа дори не забеляза, че вече не вали. Йон Ивар Салем. Беше изумен колкото нея. Доведоха го от изолатора — нападнал други затворници, не запомни подробности. По дяволите. Какво си въобразяваше? Нали през цялото време беше все същото? Навсякъде фалшиви следи. Раймон Трегер. Клаус Хеминг. Отиде направо при него в тясната килия — емоционално, непрофесионално поведение, в жилите ѝ пулсираше адреналин. Нае ли някого за убийствата? Защото те спипах. Снимките ми… Албумът ми… Кой е влизал в дома ми? Гледаше я с ококорени очи, сякаш тя е лудата, а той — психично здрав.

Мамка му.

Най-известният пироман в Норвегия. Йон Ивар Салем. Този отвратителен човек бе опожарил цял Йостлан. Къща след къща. На пръв поглед съвсем произволно. Подпалваше ги нощем. Не използваше обаче туба бензин и запалка, о, не, циникът действаше с въображение. Беше водопроводчик, а разбираше и от електрически инсталации. По време на процеса стана ясно, че в някакъв момент е работил във всяка от опожарените къщи. Спукана тръба. Запушена тоалетна. Монтаж на бойлер. Бил е въплъщение на търпението. Изчаквал да мине достатъчно време, та подозрението да не падне върху него, ако някой се досети за нещо. Промъквал се през нощта. Предизвиквал късо съединение, често с помощта на стари дрехи или намерени в мазето парцали. После се качвал в колата си. Съзерцавал пламъците. Двайсет и четири къщи. Двайсет и четири семейства. Тринайсет жертви. И никой не съзрял връзката, преди да поверят случая на младата и неопитна Миа Крюгер.

В съдебната зала постоянно се извръщаше към нея. Тогава прочете в очите му по-скоро любопитство, отколкото омраза. Коя е тази жена, разкрила го след петнайсет години?

Йон Ивар Салем.

Огън.

Разбира се.

И въпреки това не…

Няма логика.

Йон Ивар Салем дори не подозираше за настоящите събития.

— Изпратиха ми пръстен — промърмори накрая той. — Щели да ме възнаградят.

На лицето му се изписа угодническа усмивка, когато надзирателят донесе пръстена от килията му.

— Кой?

— О, нямам представа. Трябва да получа нещо — само това знам. Носите ли ми наградата?

Златен пръстен.

Тя го пъхна в джоба си, въпреки бурните му протести. Накрая надзирателят се погрижи за него. Надяна му белезниците. И го върна в изолатора.

Златен пръстен?

Следобедното слънце надничаше иззад облаците и се оглеждаше в локвите на паркинга.

Миа извади от джоба си едно драже. Опита да си избистри ума.

Хубаво, Миа. Дишай.

Снимките. В албума. Албумът на Миа. Всички убийства са там. Възстановки.

Поздравления!

Много си умна!

Салем.

Миа бе потънала дълбоко в мислите си и не забеляза приближилия се зад нея човек. Чак впоследствие го видя с периферното си зрение. Пазач, естествено. Това е централен затвор. Тук лежат престъпници, извършили едни от най-тежките престъпления. И вътре, и отвън се прилагаха строги мерки за безопасност.

— Извинете? — отекна отблизо гласът.

Издрънча връзка ключове. Мярна се голям незапален фенер — оставаха няколко часа до падането на мрака.

— От полицията съм.

Миа извади картата от вътрешния си джоб и я показа.

Салем?

Йон Ивар Салем.

Какво друго би могло да означава, по дяволите.

Пазачът взе картата, разгледа я и ѝ я върна.

— Колко си умна!

— Какво?

Тя се обърна отнесено. Изведнъж дъждът заплиска в лицето ѝ.

— Колко си умна, Миа!

Какво, за бога…

Отвори очи и погледът ѝ попадна върху широко усмихнато лице. Към нея отново се протегна ръка с униформен маншет, но не държеше фенер, а лейка.

Най-сетне проумя каква е тази вода. Краката ѝ искаха да побегнат, а ноктите се впиха в дланите ѝ, но вече беше късно.

— Ще вземем твоята кола. Много е хубава.

Ключ в стартера и нейните ръце някъде далече — направи последен опит да контролира движенията си, но усети единствено дъжда.

Чуваше се само сладкият ромол на капчиците по предното стъкло на бавно излизащия от паркинга автомобил.

6

69

Мунк паркира в гаража на „Марибуесгате“ и телефонът му иззвъня. Надяваше се на екрана да пише „Миа“. Опита да ѝ се обади няколко пъти, но тя отказваше да отговори.

— Анете е. Пипнахме го.

— Кого?

— Иван Хоровиц.

— Наистина ли?

Получихме сведения от три различни места — обясни задъхано Голи. — Предадох на Едваршен. На път са.

— На път ли? Кой? Закъде?

— Има вила. Не е далеч от мястото, където е намерена Вивиан Берг. На един час през гората в обратна посока.

— Хоровиц ли?

— Да, както споменах, обадиха се трима души и тримата казаха едно и също. Оттеглил се е там отдавна — продължи тя. — Писнало му е от хората. Искал е да живее сам сред природата. Оттогава никой не го е виждал.

— Боже! — възкликна Мунк и изтича обратно до колата.

— Кой отива?

— Военни. Изпратили са отряда, за който стана дума. „Алфа“. Едваршен иска да ни види.

— В командния пункт ли?

— Да.

— Защо?

— Не ме питай — въздъхна Анете. — Сигурно да се похвали. Да ни натяква колко по-добри са от нас. Знам ли? Както и да е, в ръцете ни е. Всичко скоро ще приключи. Слава богу.

В изморения ѝ тон се долавяше облекчение.

— Идваш ли?

— Тръгвам — откликна Мунк и бързо се напъха в колата.

70

Миа Крюгер се събуди, но не разбра къде. Сякаш още сънуваше. В съзнанието ѝ ту изникваха, ту се разпадаха смътни образи. Не различаваше кое е сън и кое реалност. Намираше се в колиба. Видя стена от чамови греди. Затулено прозорче. На крайчеца на леглото седеше баба. Усмихна се и я зави с одеяло. Не, баба я няма. Ръката на Миа бе прикована към тясното легло. Кракът ѝ — също. Мирише на дърво. И на птици. Челото ѝ гори. До нея седи мама. Държи поднос със сок и студена кърпа. Не, и мама не е там. Татко е на двора. Току-що се е върнал от работа. Поправил е колата. Големият, нефритенозелен ягуар. Един ден ще наследи колата. На леглото седи Сигри. Държи фотоалбум. Миа иска да протегне ръце. Да я прегърне. Да я притисне, та да не изчезне отново.

Смъртта не е страшна.

Баба се е върнала.

Сигри се усмихва насреща.

Идваш ли, Миа?

Миа отвори очи. Задушаваше се.

Какво става, по дяволите?

Опита да се надигне, но не успя да помръдне. Усети как от дълбините на съзнанието ѝ я обзема паника, но я отблъсна.

Спокойно, Миа. Само спокойно.

Ръката ѝ бе завързана за леглото. Също и единият крак. На устата ѝ имаше нещо. Огледа обстановката. Зрението ѝ още бе замъглено, но вече не халюцинираше. Чамова стена. Врата към друга стая. На една от стените — долап. Старовремски. Селска къща. Закрит прозорец. Глобус на тавана. Пое дълбоко въздух и се опита да си освободи ръката. Не се получи. Не успя да отскубне и крака си. Добре.

Не изпадай в паника, Миа.

Пленил те е, но не те е убил.

Това означава все нещо.

Бавно започна да си припомня изминалите събития и силно ѝ се догади, фотоапаратът. Снимките. Тях трябва да гледа, не самия апарат. Снимките на Чарли Брюн. Числата. Нейният албум. Убийствата са свързани с нея. Салем. Лежи в затвора „Юларшмо“. Златният пръстен.

Не успя да стигне по-далеч.

Неочаквано малката врата се отвори и пред очите ѝ изникна нахилена физиономия. Носеше нещо.

Нещо горящо.

Свещи?

Торта?

— Честит рожден ден, скъпа! Нямаш рожден ден, знам, но реших, че непременно трябва да празнуваме. Ще духнеш ли свещичките? Или да ги духна аз?

71

Къри никога не се бе замислял как ще умре. Никога не му бе минавало през ума. Сигурно от старост. В далечен край на някоя веранда с изглед към морето. Във всеки случай не така. В мръсен апартамент, пленник, завързан за стол и с качулка на главата.

Дръпна се, но не успя да се отлепи от твърдия дървен стол. Въжето се впиваше в кожата на китките му. Дощя му се да вие, но стисна зъби. Болеше го главата. Усети съсирена кръв на врата си. Избили са му ума. Мозъкът му не работи.

Джимбо?

Не, не Джимбо, по дяволите.

Джимбо му бе уредил среща. С онзи наркоман, Кевин. Той имаше връзка с Лоте. Помощницата на Алан Дал. Така беше. Затова киснаха там онази сутрин. Дал си пазеше момичето. Хероина си. Парите си.

Завързан е за стол.

С нахлупена на главата качулка.

Предаден от проклетника, който уж е на негова страна.

Мамка му.

Не, не си го представяше така.

Вече не се чуваше нищо. Известно време цареше трескава дейност. Гръмогласна реч на развален английски. Някоя и друга дума на норвежки. Разпозна тембъра му.

Проклетият Дал!

— What to do with him? Какво да правим с него?

Дал отговори нещо.

Kill him? Да го убием ли?

Или нареди we leave?

Не разбра.

Къри напъна още веднъж въжетата, но само си докара още болка в китките.

Изправи гръб и усети ударите на сърцето си под потната, окървавена риза.

О, господи.

Стъпки.

Там имаше някого.

Вратата изскърца.

Божичко.

Блесна ослепителна светлина — виждаше се дори през качулката. На вратата се появи силует. Огромна черна сянка. Чу прищракване на пистолет. Предпазителят.

О, боже.

Инстинктивно сведе глава.

Добре.

Значи така ще свърши.

Затвори очи. Трепереше. От сухите му устни се отрониха последните му думи.

Простете ми.

Благодаря.

Задето ме имаше.

72

Мунк седеше в края на овалната маса. Атмосферата в помещението се бе наелектризирала. Генералът правеше неумели опити да прикрие усмивката си. Голи имаше право. Бяха ги поканили само като наблюдатели. Усетила го беше още миналия път. Снизходителни погледи. Полиция. Цивилни. Сега ще видят кой командва в тази държава. Кой всъщност носи отговорност, когато сигурността на Норвегия е заложена на карта.

— Всяка видеокартина се предава директно от шлем на войник.

Едваршен приличаше на дете с дистанционно в ръка.

— Прожектираме ги, както си пожелаем, на големия екран.

Дете с видеоигра. За милиарди крони. На Мунк му се повдигаше, но вече нямаше никакво значение. Иван Хоровиц. Сериен убиец. В къщичка в гората. Скоро всичко ще приключи.

Можеха да изпратят „Делта“, отряда за бързо реагиране. Но Едваршен, то се знае, бе избрал своите. За да покаже на политиците в залата колко добре харчат парите от данъците. Възможно е догодина да им отпуснат още един-два милиона от бюджета. Хубаво. Дяволите да го вземат. Да се свършва по-бързо. Веднъж завинаги ще пипнат този психопат — това е най-важното. Мунк дълго време се отнасяше скептично, но смъртта на свещеника го бе убедила. Паул Мали. Двайсет и девети номер в списъка.

От екрана се разнесе стържещ звук:

— Едно, тук три. Целта забелязана. Край.

— Три, едно, изчакайте. Край.

Между гъстите стволове витаеше мъглица. Войник две.

Камерите се движеха през гора — почти като във видеоигра. Войник едно. Вижда се къщата, колибка в далечината. Мярна се дуло на автомат. Войник три. Тича, тъпче калуната зад един дънер. Колибата не е много далече.

— Едно, тук четири. Готови за настъпление. Край.

— Четири, тук едно. Чакайте заповед. Край.

Води се дигитална война. Пряко предаване от затънтена гора. Няколко войници наобиколиха сива врата, а Мунк бе неспособен да откъсне очи от екрана.

— Отряд, тук едно. Край на връзката. Изчакайте заповед.

Изведнъж стана тихо. Появиха се дула на фона на калуната. Вдигнат палец пред една от камерите — съвсем близо до вратата.

Последваха други жестове.

Двама войници с маски си сменят местата.

Пред вратата стоят двама, другите са заели позиция по човек до прозорец.

Колибка.

Вдън гората.

Иван Хоровиц.

Скоро ще се свърши.

Най-сетне.

— АТАКА!

Картината се взриви. Избухват димни гранати. Вратата е на трески. Стъклото е пръснато.

Първият войник щурмува малката постройка. Камерата отчаяно се оглежда. Друг се прехвърля през прозореца. Плъзва пушек. Настъпи хаос. Не се виждаше какво става. Изведнъж тишината е нарушена, а димът се разнася.

— Хванахме го.

— Тук е.

— По дяволите.

Ръка в ръкавица посочи висящо от тавана безжизнено тяло.

— Едно, тук три. Ето го, но явно отдавна е в това положение.

— Три, тук едно. Идентифицирахте ли го?

Същата ръка се насочи към врата на почти разложения труп. Показа плочка с име от армията.

— Едно, тук три. Това е нашият човек. Хоровиц. Само че, както виждате, едва ли той е извършил убийствата.

Изведнъж камерата се обърна надолу. Войникът повърна, не издържал на зловонието на трупа.

— Тук Игъл — обади се със сериозен глас Едваршен.

— Игъл, слушам.

— Сигурни ли сме?

— Игъл, повтори.

— Убедени ли сте, че това е Хоровиц — нервно попита Едваршен.

— Две, тук едно, проверете пак самоличността.

Друг войник си запуши носа с ръка и се приближи до тялото да погледне плочката на врата му.

— Хоровиц — потвърди той.

— Игъл, тук едно. Открихме човека, но не е възможно да е издирваният.

— Мамка му — изруга генералът и бавно се извърна към присъстващите.

— Взимаме си телефоните — изръмжа сърдито Мунк, стана и излезе от залата.

73

— Уплаших се, че няма да се събудиш — поде усмихнатото лице. — Толкова дълго чаках и ето, часът най-сетне настъпи. Не се ли радваш?

Миа не проумяваше какви са тези образи, отразени в ретините ѝ.

Александър?

Съседът?

От къде на къде, за бога?

Русокосият младеж се изправи и взе някакъв предмет от малката маса.

— Виж.

Ръка подпря тила ѝ. До устните ѝ допряха чаша — половината ѝ съдържание се стече по врата и пуловера, но останалото беше божествено.

— Защо — прокашля се Миа, ала гласът ѝ секна.

— Навярно си доста учудена, аз пък съм изключително нетърпелив да ти разкажа — поде той, големите му очи се усмихваха. — Да започнем тогава. Не разполагаме с много време преди тръгване.

Александър нежно я погали по бузата. Миа инстинктивно се дръпна, възелът се стегна и въжето се впи в китката ѝ.

— Или предпочиташ сама да отгатнеш? Вече успя, но сигурно не си се досетила за причината.

— Убил си всички тези хора… заради мен.

Гласът ѝ сякаш идваше от друг свят.

— Видя ли снимките от албума? Много елегантно от моя страна, нали?

Нахилен, Александър отново ѝ даде да пие.

Миа огледа стаята.

Врата. Беше отворена. Води към салон.

Оттам се носят звуци. Дочуват се приказки.

Работи радио. Не, полицейска станция. Не, няколко станции.

Не се различава никаква отчетлива реч.

Мамка му.

Има хора някъде далеч. Много далеч.

— Беше изключително забавно да те следя. Страшно интересно. Отдавна имам достъп до телефона ти. Знаеш ли колко си сладка, когато спиш?

Той се изправи бързо, излезе и се върна с нейните дражета. Пъхна едно в устата ѝ.

— Ето, солчица. Ще ти помогна. Горкичката! Не се ли чувстваш малко по-добре?

Отново я помилва с пръст по бузата, после за момент го допря до устните ѝ.

— Съдба. От колко години се познаваме, Миа? И изведнъж какво виждам? Апартаментът срещу твоя… се продава? Ха, познай кой предложи да го купи! Помисли си, Миа. Съседи! Представи си колко се зарадвах! Но после…

Тръсна глава.

— Дори не ме поздравяваше. След всички тези години… Бях разочарован, Миа. Изключително егоистично. Ако не бяхме предопределени един за друг, щях да си помисля, ами…

Момчето пак се усмихна и сложи кърпата на челото ѝ.

— Влизал си вкъщи? — отрони с дрезгав глас Миа.

Тя отново се огледа, но погледът ѝ се изгуби в сенките. Очите ѝ бавно се затвориха, ала той я смушка.

— О, не, няма да спиш, мила. Не разполагаме с много време, не забравяй.

Хвана я леко за челюстта и я разтресе.

— Великата следователка Миа Крюгер — провикна се младежът и се изправи. — Забеляза ли голямата любов под носа си? Не! И как нещастният пренебрегнат влюбен да спечели благоразположението ѝ? От какво е обсебена гениалната детективка? Ама разбира се!

Младежът размаха показалец, усмихнат до уши. На Миа ѝ се струваше, че наблюдава нелеп цирков номер.

Очите му.

Усмивката му.

Той не беше там. Намираше се някъде другаде.

— Сега ме забелязваш, нали, Миа?

Съседът ѝ разпери демонстративно ръце.

— Вече не съм незабележим. Какво казваш? Не? Да? Виждаш ме, нали?

Изведнъж се изсмя гръмко.

— Не е ли гениално? Признай си. О, да. Прочетох всичко. Видях всичко. Знам всичко за теб, Миа. Снимките. Дневникът ти. Разлиствах го понякога, докато спеше. Не е ли странно колко хубаво може да бъде?

Пристъпи към леглото все така засмян. Помилва я отново по лицето.

— Колко добре можем да се познаваме, дори и да не си говорим.

— Защо — измънка Миа, но ѝ причерня пред очите.

— Ти спаси живота ми — обяви с неочаквано сериозен тон младежът. — Всъщност не беше точно така, но за мен е вярно. Ти го хвана, нали? Салем. Пиромана.

Тя поклати глава. Или кимна — не знаеше. Не си усещаше нито ръцете, нито краката.

— В къщата се вдигна пушек — отново се изправи младежът.

Нов цирков номер, но този път сериозен.

— Бях в стаята си. Това е последният ми спомен. Когато се събудих, те бяха мъртви. Татко. Брат ми Шире. И двамата. Пламъците погълнаха къщата ни във Фредрикста. И отгоре на това тя реши, че съм бил аз. Аз, Миа. Аз съм бил виновен.

Пожар.

Братята с лъвски сърца.

Мъртъв брат.

Беше права.

— Играех си с кибрит.

Той наведе глава настрани. На устата му бе изписана усмивка, ала очите му блуждаеха.

— Предишното лято ме хвана в действие. В градината. Просто някакъв хамстер и после котката. Помисли, че аз съм подпалил къщата.

Миа се опита да каже нещо, но не успя.

— След това — продължи разпалено Александър, сякаш дълго е очаквал възможност да държи предварително заучена реч. — Не искаше да има нищо общо с мен. Като че ли съм белязан. Като че ли съм син на Сатаната. Не желаеше да ме погледне. Затваряше ме в мазето. Ходех на училище, но само това. Имахме телевизор и стар видеоплейър. И един филм. Постоянно го въртя. Бамби се пързаля по леда. Бях самичък. С този филм. Какво според теб би причинило това на едно дете, Миа?

Очите над тънките устни гледаха мрачно, без да я виждат. Намираше се някъде далече.

— Но ето че един ден, Миа, чух: Искаш ли да отидел на вилата, Александър? Разбираш ли, Миа? Представяш ли си колко се зарадвах? Да пътувам? С мама? Помня колко беше хубаво да седя в колата и да слушам радио. Огънят в камината гореше. От кухнята се носеше аромат на гозба. Беше през зимата. Мама свали нещо от стената и го върза на главата ми. Рог от сръндак. Посочи езерцето под къщата, покрито с искрящобял лед. Бамби е там. Това бяха думите ѝ, Миа. Бамби е там, Александър. Ако отидеш там с този рог на главата, ще го видиш…

Миа бавно издърпа крака си и установи, че има известно поле за действие. Само да успее да си освободи ръката…

— Слушаш ли ме, Миа? — попита младежът със скръбен поглед.

— Слушам — отвърна дрезгаво тя, мъчейки се да се усмихне. — Слезе на леда да видиш…

— Бамби. Бях на десет и щях да видя Бамби. Нали разбираш? Обичах Бамби. Стоях там, на леда. Много часове. Докато не посинях. Обаче Бамби не дойде, а когато най-накрая се отказах и се върнах в къщата, проправяйки си път през снега, там нямаше никого.

— Какво? — измърмори Миа.

— Мама. Беше си тръгнала.

Младежът млъкна за миг.

— Но после дойде ти, Миа Крюгер. От нищото. Пироман, мамо. Не бях аз. Бил е пироманът. О, Миа, да беше видяла очите ѝ там, в болничното легло, когато ѝ занесох вестника. Спомняш ли си? Заглавната страница.

Мярна се смътен спомен.

„Ве Ге“ и „Дагблае“.

Тъкмо го беше хванала.

— Тя разбра, Миа. Погледна ме с любов. Представяш ли си? След всички тези години. Точно преди да умре. Очите ѝ. Погали ме по ръката, Миа. Разбра. Съзнаваш ли го?

Младежът помилва бузата си.

— Мама…

Миа внимателно дръпна крака си, но не успя да се отвърже. Ето че Александър отново се появи в стаята.

— Тя се намеси. Миа Крюгер. Съдбата. Вечната ми любов. Ще бъдем заедно навеки. Не е случайно, нали Миа? Ти ме спаси.

— Поздравления.

Най-сетне се насили да се усмихне.

— Сега ще отпътуваме заедно — тръсна глава момчето, слава богу, вече по-спокойно. — Но първо…

Излезе тичешком от стаята и се върна засмян. Носеше нещо…

Булчинска рокля?

— Ще ти стане ли? Аз и ти, любима… Преди да отпътуваме.

Вдигна роклята и ѝ я показа.

— Къде… отиваме? — опипа почвата Миа.

— В какъв смисъл? — изненада се младежът.

— Каза „да отпътуваме“. Къде ще отидем?

Изгледа я учудено.

— При Шире, естествено. И при Сигри. Нали това искаш? Да оставим всичко. Ще отидем заедно в Нангияла.

Изведнъж Миа успя да се съсредоточи и проумя думите му. Книгите в кашоните. Записките ѝ след безконечните часове при психолози.

Мислите за самоубийство.

Близначката ѝ плавно пристъпва сред златна житна нива.

Ела, Миа, ела.

— О, почти забравих — плесна с ръце младежът.

Втурна се в салона и се върна с ръце зад гърба.

— Виж — усмихна се и размаха пред лицето ѝ блестящо бижу.

Миа видя буквата, но умът ѝ не възприе предмета.

М.

М. за Миа.

Това бе… гривната на Сигри?

Как по…?

— За теб, любима.

Александър внимателно положи гривната на леглото до нея.

74

— Чисто, тук няма никого.

Къри се сепна и се върна сред живите. Някой му свали качулката. Светлината беше още по-силна. Заслепяваше го.

Навън, в коридора, трополяха ботуши.

— И тук е чисто. Празно е, тръгнали са си.

Една ръка го хвана за брадичката и му повдигна лицето.

— Името ми е Йон Вол. Ти ли си Ларшен? Къри?

Не успя да продума.

— Дал? Адвокатът? Лоренцен? Бяха ли тук?

Къри кимна бавно.

Отдавна ли тръгнаха?

Отнякъде се долавяше полицейска радиостанция.

— Аз… — понечи да каже Къри, но гърлото му не го слушаше.

— Тръгнали са — повтори Вол, обърнат към някого — Къри не то виждаше. — Обяви ги за издирване. Не са стигнали далеч.

Господи.

Още се тресеше. Не можеше да спре.

— Развържи го — нареди глас.

Чифт ръце се насочиха към краката му. После към лактите. Усети как кръвта му отново потече към дланите.

— Никого ли няма?

— Никого. Само този.

И друг чифт ботуши затропаха по твърдия под.

— По дяволите. Добре тогава.

Нещо проскърца в далечината.

— Издай заповед. Затворете навсякъде.

Отново се чу гласът на Вол — като в пелена.

— Добре ли си? Можеш ли да се изправиш?

Помогнаха му да стане, ала краката не го държаха. Къри не чу нищо повече.

75

Миа се събуди — този път пред огледало. Отново бе изгубила съзнание. Беше я преместил. Дали още я упояваше? Седете на стол, в салона. Имаше белезници. Но краката ѝ бяха свободни.

— Ама че добре ти стои, любима!

Видя усмивката му в огледалото и усети нещо в косата си.

Четка.

Решеше ѝ косата.

Взря се в лицето си.

Беше я гримирал.

Имаше нещо на пръста.

Златен пръстен.

И нещо странно на тялото.

Булчинска рокля.

Беше я облякъл.

Беше я нагласил.

Мамка му.

Миа изпита инстинктивен порив да стане, да се отскубне, но не успя да помръдне. Видя по-ясно лицето му в огледалото; постепенно се връщаше на себе си.

— Как ти харесва, мила?

Противните му пръсти пипаха косата ѝ.

— Да я вдигна ли?

С блажено изражение младежът долепи лице до нейното.

— Или да я оставим пусната. Според мен си по-красива със спусната коса, но понеже е специален ден, може би на кок? Какво ще кажеш?

Трябва да спечели време.

Едва успяваше да си събере мислите.

— Вдигната — измърмори тя; надяваше се изражението ѝ да мине за усмивка.

— Да, съгласен съм — отстъпи назад Александър.

Да го накара да говори за нещо.

— Откъде… — поде пресъхналата ѝ уста.

— Какво, скъпа?

Пръстите му отново я помилваха по бузата.

— Гривната. Как се оказа у теб?

— О, съвсем случайно. Беше предназначена за теб. Приятелка на сестра ти — Сисе — тя я окачи на вратата вкъщи, но ти не я видя. Аз я взех. Дълго те чака. До стадиона. Шпионираше те.

Засмя се и прокара четката през косата ѝ.

— Впрочем беше права.

Шепнеше в ухото ѝ.

— Маркус Скуг. Онзи, когото застреля. Той уби Сигри. Поканих Сисе да влезе. Знаеш как е с наркоманите… Дадох ѝ пари, за да се отпусне малко. Разказа ми всичко.

— Защо…

Миа беше на път отново да изпадне в несвяст.

— О, изключително тривиална история — плъзна четката през косата ѝ Александър. — Сигри е била муле. Внасяла е хероин. След престоя си в рехабилитационната клиника обаче искала да се откаже.

Миа вече не беше в състояние да говори.

— Да, върнала се в града здрава и доволна. Готова за нов живот. Дори намекнала, че ще ги издаде, ако не я оставят на мира. Става дума за Маркус Скуг и някакъв адвокат. А те не можели да го позволят, нали разбираш?

Обгърна я мрак.

— Онази наркоманка — Сисе — била там. Лежала на дивана надрусана, ала видяла какво се случва. Боцване в ръката и Сигри вече я няма. Отнесли я в някакво мазе наблизо. Умряла наркоманка. Никой няма да заподозре нищо.

Засмя се и пак долепи буза до нейната.

— Сигурна ли си, че искаш кок? Дали все пак да не я оставим спусната — възможно най-естествено?

Миа едва не изгуби съзнание.

Не.

Не бива.

Стегна се.

— Как — запъна се тя. — Иван… Хоровиц…

Вдигна глава и с последни сили успя да прикове поглед в неговия през огледалото.

— О, да, не беше ли хитро?

Младежът остави четката.

— Лежахме заедно в „Блакста“. Шест месеца. Добре се опознахме. Бил се е във войната. Беше пълна развалина. А пък аз… е, аз съм си аз.

Засмя се.

— Не можех да ги оставя да ни се пречкат. Само ние двамата — това беше целта. Планът е гениален, нали? Да ги насоча към фалшива следа. Списък с жертви. Петдесет души, случайно подбрани.

Младежът се изсмя гръмогласно, наклони глава и вдигна четката от пода.

— Не, ще ти вдигна косата. Как ти се струва? Все пак денят е тържествен.

И последните ѝ събрани с мъка сили я напуснаха. Едва държеше главата си изправена.

Сигри.

Господи, не…

Не издържа повече.

Ще отпътува.

Защо не?

В света цари злото.

Сестра ѝ тича през поляна.

Никога няма да забрави тази картина.

Ела, Миа, ела.

Смъртта.

Към Нангияла.

— Или предпочиташ да е спусната.

Майната му на всичко.

Готова е.

— Прави каквото искаш.

Миа бавно затвори очи.

76

Едва успяха да излязат на улицата и телефоните им зазвъняха. Мунк отговори. Същото направи и Анете.

— Къде се губиш, Холгер?

Габриел Мьорк.

— Виж, Габриел, малко съм зает в момента. Имаме неочаквана ситуация. Ще ти се обадя.

— Не чу ли? — задъха се Габриел.

— Какво?

— Не е той.

— Кой?

— Намерихме го. Съседът ѝ. Казва се Александър Сьорли.

— Как, за бога…?

— Изчетохме файловете — продължи разпалено младият хакер. — С Юлва. Открихме нещо. Бил е пациент на Ритер, психиатърът. Обсебен е от Миа. Загубил е брат си при пожар. Очевидно я е срещнал там — първата жертва, Вивиан Берг.

— Успокой се — прекъсна го Мунк, забравил да си запали цигарата. — Какво говориш? Какви файлове?

— Съседът на Миа — повиши глас Габриел. — Вече изпратихме хора у тях. Къде беше?

— Какво сте направили?

Анете приключи разговора и му направи знак да затвори.

— Лудвиг го организира. Пратихме хора. Скоро ли идвате?

— Какво си организирал?

— Да отидем в апартамента на съседа ѝ. Александър Сьорли. Той е. Намерихме фотографии по стените. Снимки с различни костюми. Изкуствени зъби. Перуки. Очила. Има нейни снимки навсякъде, даже до леглото. Скоро ли ще дойдете?

— Снимки… на кого? — не разбра Мунк.

Анете му махаше нетърпеливо.

— На Миа. Всичко е свързано с Миа…

Голи се приближи.

— Намерили са момичето.

— Кое момиче? — заглуши микрофона Мунк.

— Момичето със зеления каскет. Дъщеря ѝ се обадила. Видяла е майка си по телевизията. В момента я разпитват в „Грьонлан“. Адски сме се заблуждавали, Холгер. Казва се Сьорли. Александър Сьорли.

По дяволите.

Мунк отново заговори в слушалката.

— Бяхте ли там?

— В момента сме. Трябва да видиш апартамента му. Страшно е… а нейната врата е отворена.

— Стой там, Габриел. Идвам — обяви Мунк и хвърли цигарата на асфалта.

77

Косата ѝ беше прибрана. Самата тя беше облечена в разкошна бяла булчинска рокля. Носеше златен пръстен. Краката ѝ бяха боси. Миа обаче не усещаше, вървеше безчувствено, когато излязоха от къщичката и той я поведе през гората. В гърба ѝ бяха опрени пистолети. Два броя. „Глок“.

Любимите ти, Миа.

И ти имаш същите, нали?

Той повдигна един клон и я насочи надолу към езерото, а вятърът шушнеше меко в лицето ѝ.

Да става, каквото ще.

Справи се добре.

Не пиеше.

Не вземаше хапчета.

Добро момиче.

Оптимистка.

Сега ще се спаси.

Хапчетата са на масата там.

Намираше се на брега на Трьонделаг.

На остров Хитра.

В къща, купена само за да угасне в нея.

Мунк.

Появи се с папка.

Ето го мъртвото момиченце.

На шест.

Беше овесено на дърво, с табелка на врата.

Пътувам сама.

Случаят беше стар. Реши да изчака. Остави се да я използват както винаги.

Да ги вземат мътните всичките.

Младежът я побутваше надолу през гората и накрая стигнаха езерото.

Мракът.

Проклетото зло.

Вече не издържа.

Ела, Миа, ела.

Александър пръв нагази във водата с насочени напред пистолети.

— Тук се случи, Миа.

Едва чуваше гласа му.

— Това е езерото. Тогава, естествено, беше замръзнало.

Усмивка озаряваше младото му лице.

— Тук седях. С рог на челото. Чаках Бамби, но той не дойде.

Миа отвори очи. Беше насочил пистолетите към нея.

— Да тръгваме?

В дърветата шумеше вятър.

Нежно дихание.

— Напред към Нангияла. Заедно.

Птици се рееха.

Порив на вятъра мина над водата.

Ела, Миа, ела.

Миа Кюгер отвори очи и неочаквано се почувства невероятно бодра. Видя нахилената физиономия до брега. Този преследвач. Проклет преследвач. Беше я взел за ангел. Убивал е заради нея. Виждала е много такива. Кротки, незабележими деца. Зад маската на невинността се крие злото. Така ли ще умре?

По дяволите, Миа, не.

Не и по този начин.

— Не.

— Какво? — изненада се младежът и я погледна изкосо. — Не искаш ли?

— Не — повтори твърдо Миа.

— Сигурна ли си?

Александър пристъпи навътре в езерото.

— Да.

— Няма да дойдеш?

— Не.

Вятърът шумолеше в дърветата.

— Значи искаш да живееш?

Тя кимна на фигурата във водата.

— Добре — усмихна се младежът, протягайки към нея ръка.

Стиснала пистолет.

Един.

— Радвам се, Миа. — Противната му уста се засмя и той направи още няколко крачки в студената вода. — Но ще ми направиш тази услуга, нали?

— Каква услуга?

— Застреляй ме. Направи го за мен.

Не очакваше последвалия изстрел.

От дърветата излетяха птици.

— Застреляй ме — повтори Александър и отново натисна спусъка.

Жилна я.

В бедрото, преди куршумът да се удари глухо в камъните зад нея.

После още веднъж.

През роклята, до хълбока — видя кръв под бялата тъкан.

— Застреляй ме, Миа.

Младежът пристъпи малко по-надълбоко и пак натисна спусъка.

Куршумът се заби в прасеца ѝ.

Миа насочи пистолета към усмихнатото момче.

— Александър — внимателно изрече тя.

— Ти или аз.

Последва плясък в тъмната вода.

— Обичам те, Миа.

Той отново вдигна пистолета с показалец на спусъка, но този път се прицели в лицето ѝ.

Тя се реши бързо.

Насочи оръжието.

И го застреля между очите.

7

Юни, 2013 г.

78

Слънцето грееше високо в небето и изпращаше дългоочаквана топлина, каквато Мунк отдавна не бе усещал. Застанал с цигара в уста под разлистилите се дървета в градината в Рьоа, инспекторът проследи как Мариане се приближава към него, широко усмихната.

— Не е ли време да ги откажеш?

— Кое?

Бившата му съпруга пристъпи към него и го прегърна.

— Цигарите, Холгер.

— Ще ги откажа днес — засмя се той и хвърли фаса на земята.

В това време откъм портата се зададе елегантна двойка.

— Здравейте — подаде му ръка младата жена. — Аз съм Кати. Приятели сме на Зиги.

— Добре дошли — поздрави ги Мунк. — Вземете си питие отвътре. Церемонията започва след няколко минути.

Двамата се изкачиха по стълбите под слънчевия блясък и влязоха в къщата.

— Момиченцето ни порасна — нежно го хвана за ръката Мариане.

— Така е — съгласи се Мунк.

— Радваш ли се? Добре ли си, Холгер?

Той ѝ стисна ръката и се усмихна.

— Да, Мариане. Много съм добре.

— Чудесно.

Още една двойка се приближи по чакъла.

— Ето там. Питиетата са на масата — приветства новодошлите Холгер Мунк и в този момент на портата се появи Миа.

— Поздравления! — синеоката индианка прегърна радостно Мариане.

— Къде да сложа подаръка?

— Не искат подаръци — измърмори Мунк.

— Да, винаги така казват — засмя се Миа. — Вътре ли е?

— Във всекидневната са.

— Добре, отивам да ги поздравя. Ще се видим после.

Тя отново прегърна Мариане и се спусна към къщата.

— Дядо!

Леки стъпчици по чакъла и нагиздената Марион му се хвърли на врата.

— Здравей, миличка. Как си? Помниш ли добре какво трябва да направиш?

— О, дядо — погледна го сериозно малкото момиченце. — Вече не съм на шест. Защо мислиш, че е толкова трудно? Имам кошница с цветя. Трябва да съм хубава и след това да хвърля цветята на земята пред тях. Попита ме същото и вчера, дядо, не помниш ли?

— Добре, Марион, само проверявах.

Детето се усмихна и отново притисна ръката му.

— Дядо? — отправи очи към него.

— Да?

— Барби не е доволна от коня.

— Не е ли доволна?

Момиченцето вдигна роклята си и се почеса по крака.

— Не. Доволна е, само че е самотен…

— Самотно ли е кончето?

— Да, дядо. Самичко е. Горкото. Стои си там, пасе трева, скача над онези прегради, но е съвсем самичко.

Мариане го погледна, поклащайки глава.

— Значи има нужда от другарче, така ли?

— Да, дядо! Има нужда от другарче. Хайде да се опитаме да намерим още един кон, дядо. Черен. Ще се казва Пил и ще тича много бързо, за да е страшно щастливо другото конче.

— Ще видим, Марион.

— Ура! Днес ли?

— Не, Марион. Днес мама се омъжва.

— Значи утре?

— Скоро.

Портата отново се отвори.

— Добре дошли — поздрави Мариане.

— Здравейте — смотолеви Къри, очевидно му беше непривично да носи костюм. — Това е Луна.

— Добре дошла, Луна — пое ръката ѝ Мунк.

— Напитките са вътре. Венчавката ще бъде в задния двор след… хм, не остава много време.

— Благодаря за поканата — отвърна Къри вежливо и поведе приятелката си нагоре по стълбите.

Следователят извади с два пръста цигара от джоба си и в този момент от телефона му се разнесе звън.

Съобщение от Лилиан.

„Поздравявам те по този хубав повод, Холгер. И много ти благодаря за срещата в събота. Ще я повторим ли? Имам билети за филхармонията в четвъртък. Може би вечеря преди концерта?“

Мунк бързо въведе отговор.

„Непременно, Лилиан. Ще се радвам. Изключително много“.

На стълбите се появи момиче с притеснено изражение, приятелката на Мириам, която отговаряше за цялото тържество.

— Започват. Музиката свири. Булката тръгва по алеята. Време е. Идвате ли?

— Разбира се — кимна Холгер Мунк.

— Идваме — усмихна се Мариане, стисна още веднъж ръката му и забърза пред него нагоре по стълбите, за да влезе в къщата.

79

Миа Крюгер слезе от колата и понесе цветята през живописното гробище. Коленичи и махна старите изсъхнали китки, после сложи букета във вазата и прокара ръка по буквите, издялани върху надгробния камък.

Сигри Крюгер.

Сестра, приятелка и дъщеря.

Родена на 11 ноември 1970 г. Починала на 18 април 2002 г.

С много обич и дълбока покруса.

Близначката ѝ тича през житната нива. Маха ѝ.

Ела, Миа, ела.

— Не, Сигри.

Миа пъхна ръка в джоба на якето си. Стисна за миг сребърната гривна, после свали другата от китката си.

М за Миа.

С за Сигри

Изрови в кафявата почва дупка и двете гривни потънаха в нея. В далечината отекна жалният глас на сестра ѝ.

— Не, Сигри. Трябва да се помъча. Да бъда себе си. Да живея. Това искам. Разбираш ли?

Изправи се пред бялата плоча, но не чу отговор.

— Съгласна ли си?

Нито звук.

Само вятърът свистеше.

— Напуснах работа. Заминавам.

Миа застана неподвижно пред гроба.

Видя сестра си в златната житна нива.

За момент смътно съзря лицето ѝ.

После то се стопи.

Миа се сгуши в якето си и тръгна по чакълената алея. За последен път погледна към белия камък, преди да се качи в нефритения „Ягуар“.

И да го подкара по тесния път.

Бележки под линия

1

Норвежки орган за разследване и преследване на икономически престъпления и престъпления срещу околната среда. — Бел.пр.

2

Фестивал за екстремни спортове. — Бел.пр.

3

На норвежки Lange Thomas. — Бел.пр.

4

Герои на Астрид Линдгрен. — Бел.пр.

5

Детски роман на Гунел Линде и едноименен телевизионен филм. — Бел.пр.

6

Герой на шведската авторка Гунила Бергстрьом. — Бел.пр.

7

Игра с топка и бухалка, популярна в норвежките училища. — Бел.пр.

Content

Самюел Бьорк Холгер
Момчето в снега
Холгер Мунк и Миа Крюгер: #3

1 Април 2013 г.

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

2

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

3

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

4

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

5

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

6

69

70

71

72

73

74

75

76

77

7 Юни, 2013 г.

78

79

Бележки под линия