Плющ Леонід

У карнавалі історії. Свідчення

ПІСЛЯМОВА[1]

Коли в часи перебудови В. Максимов, головний редактор «Континенту», запропонував мені перевидати у Москві цю книгу, я погодився, але без великого ентузіязму. Якби це не виглядало кокетуванням з читачем, то признався б, що не подобається вона мені ні за формою викладу матеріаялу (відчувається поспіх, забагато дисидентського пропагандизму й моралізму), ні за самим підбором його (забагато конспірації). Та й марксист… Для чого ж підтримувати Горбачовські ілюзії? Неприємно й те, що знайомство з новим читачем починається з Москви. Але з Києва пропозицій не було.

Взагалі, кому це сьогодні потрібно? Написана книга для західних людей. Про радянську дійсність радянські люди знають самі, історія тюрем та дисидентства вже досить добре висвітлена в численних наукових та художніх працях…

Але Максимов нагло помер, на витримавши нахабної морди «демократії», і питання перевидання в Москві само по собі зникло.

Сьогодні ситуація дещо змінилась. Вже з’явилося покоління, що не є в-собі-радянським, для якого той карнавальний час, минуле незнані. Політика є історія, обернута в майбутнє. Ми не можемо змінити минулого, але можемо його переосмислити, і залежно від того, який сенс ми вкладемо в історію, визначиться майбутнє. Тому навіть наївний марксизм-ленінізм «ліричного героя» цієї книги має свій позитив свідчення суб’єкта в собі й крах ілюзій.

І все ж книга застаріла, насамперед для автора, — на того, що писав її, я дивлюся майже так само відчужено, як він на свого «персонажа». Згадую перші приїзди в Україну наприкінці перебудови. Майже жодного ностальгічного спогаду… Жахнувшись, спитав у друга, що в ті проминулі часи відбував покарання за антирадянську пропаганду.

«Те саме було і в мене, коли повернувся із заслання до Києва». Найбільше відчуження було від людей мого покоління, і особливо знайомих. Таке враження, що вони зупинилися там і тоді, де ми розпрощалися. Дійсно, стагнація. В якомусь сенсі цей період вмираючого звіра був жахливіший, ніж сталінський, жорстокий, всевинищуючий, але тут наче сам час зупинився, замерз, як у барона Мюнгавзена, й тепер із замерзлих душ виходить лише «гласность», недоказане, недодумане в 60-ті роки й не розвинуте потім. Ось так читаю і цього «младо-марксиста». (Згадується дотепна й зла назва рецензії в паризькій «Русской мислі»: «Мутант на склоне», парафраза твору Стругацьких «Улітка на склонє»). Власне, де вони, мої вчителі філософські, младо-марксисти? Вони, окрім замерзлих, самі пройшли великий шлях, одні — в християнство, другі в російський месіяністичний шовінізм, треті вийшли за межі імперських опозицій і стали дійсно філософами.

І все ж, чи потрібно щось міняти? Якщо міняти, то радикально, тобто писати нову книгу, на що не маю ні часу, ні бажання. Врешті-решт, автор сам є частиною того карнавалу, який він описує. Та й поняття карнавалу, в моєму, не-бахтінівському сенсі, поглибилось. Врахуймо, що сам Бахтін змушений був ховати релігійне своє підґрунтя, свій зв’язок з такими філософами, як Бубер. Без цієї підоснови карнавал дуже легко скочується в паганізм. Теорії Бахтіна були засобом самоосмислення демократичного руху, але деякі з бахтініанців обернули його ідеї до чорної сотні, що б там не казав про ту сотню сам Солженіцин.

Слід було б врахувати критичні зауваги, побажання читачів, серед яких були й персонажі книги. Ось, наприклад, я подарував бебелівську фразу «Антисемітизм є соціалізм для дурнів» Енгельсові. Виправляти не буду, бо сама ця помилка є свідченням про час і про автора. Чи багато хто з нас, марксистів, знав того Бебеля? Тому й вийшло за анекдотом про радянського інтелігента, який не відрізняє Гоголя від Гегеля, Гегеля від Бебеля, Бебеля від Бабеля тощо… (У Франції якось попав на конгрес анархістів і був вражений, коли побачив у Елізи Рюклє — «так, так, чув про неї» — чималу бороду.) З тим-таки антисемітизмом мав мороку. Один із французьких істориків, і непоганий, якось публічно підтримав у газеті наш виступ на захист С. Петлюри: «Так, Петлюра не був антисемітом, що серед українців, як свідчить Л. Плющ, рідкість». Дзвоню, обурююсь, зустрічаємось. «Де я таке писав чи говорив?» — «А ось у вашій книжці, на сторінці 16…» — «Та це ж я про себе, а не про українців». — «Я не хотів Вас ставити у незручне становище». «Але ж я сам поставив. Хіба Ви не бачите, що це комсомольський антисемітизм, навіяний загальнорадянською, офіційною пропагандою? Ви ж бачите, що цей хлопчисько навіть пізніше рветься стати гебістом та стукачем. Та й не почуває він себе українцем. Це — малорос, та ще й совєтський. Для чого нам такий захист Петлюри, якщо пляма з нього переноситься на весь народ?» Професор, хоч і не вибачився публічно, але зробив потім кілька непоганих телепередач про Україну. Було й інше. Один з дисидентів звинуватив: «Як Ви посміли писати про український антисемітизм? Нема в нас антисемітизму». Точнісінько, як партєйна людина 70-х.

Більш цікавими були ситуації навколо самої книги. Для людини, що прийшла в літературу випадково й не збиралася бути літератором, виникали ситуації дивні… й смішні, або не дуже. Почну з мого італійського Перекладача, а потім і друга, Серджіо Рапетті, якого Буковсь-кий ніжно обізвав Серьожа Репкін (переклад прізвища: хтось у родині, здається бабця, була росіянка). Дзвонить: «Льоня, ти получіл вторую премію (одну із десяті) за лучшую історічєскую кніґу в етом ґаду. Напіші речь, такую, штоби жюрі даже не сомневалось, кому вручіть первую премію. Ето — замок в Тоскане, правда, лішь на десять лет». Вся родина аж затихла, два дні ніхто не галасує: «Тато пише… Тсс…: Ти ж напиши, щоб усе журі ридало». Написав, родина рюмсає: «Просто на Нобля!» Від Серджіо вітання — «Без сумніву — ти». Але потім дзвонить: «Ти знаєш, це був автомат, жеребок». І що найбільш образливо, що ця італійська сука-фортуна вибрала комуніста… Але так йому й треба, бо підтекст таких премій простий — хтось вкладе гроші в палац (це ми — на ремонт палацу?..), а потім він, палац, піде під туризм чи що… Та все одно, написав для Серджіо віршик «Тоска по Тоскане». І тут лихо… через кілька років прочитав цей каламбур у Мандельштама. Вкрав класик… Взагалі з крадіжками в літературі кепські справи. Якось попали на вечір російської еміграції, всіх трьох. Я іронічно кинув: «Трі Грації еміграції». Не жартуй! — бо через деякий час прочитав це у когось, кого вважають за поета… Ще гірше було, коли писав про російський радянський фашизм. Знов пожартував: скоро вони доведуть, що і етрускі — ето русскіє. І знов… довели, й землячок між ними… От тоді вирішив не жартувать, бо хтозна, що ще вийде…

Сумніше з американським виданням. Видавниця, пані Вульф-Иованович була близьким другом Сент-Екзюпері, їй сподобались мої листи з божевільні про нього й Пришвіна, вона заявила, що це найкраща його інтерпретація, і вона хоче не лише Карнавал видати, але й окрему книгу про філософію Сент-Екзюпері та Пришвіна. Розмова, вечір з нею! — збожеволіти можна! Де ж у божевільні я міг навіть уві сні таке уявити — розмова з людиною, що добре знала Екзюпері. Ото карнавал! Нова зустріч, після виходу книги. Вона — холодна, як крига, якою я був ошпарений. Який там Сент-Екзюпері… Минуло кілька років, поки знайшов пояснення. Землячок постарався… А як їй довести, що я не верблюд?..

Та це все сантименти. Важливіші дискусії щодо змісту книжки. Власне, почалося з перекладу. Скажімо, національність. Виявилося, що у французів це означає просто громадянство. Ось ми, наша родина, нині — французи. Але якщо згодишся на таку дефініцію, ти — росіянин. Або погоджуєшся на совєтік. Російські дисиденти, очевидно, приймали «росіянин», і кепкували: «Ти какой-то нєрвний на етой почвє». Та як тільки почалася Афганська війна, вони теж стали нєрвними, й так само почали виправляти журналістів та перекладачів: «Не русскіє зверства, а совєтскіе». Або слово «єврей». Для французів слід називати віросповідання або не підкреслювати етнічного походження, бо звучить шовіністично. Доводиться пояснювати, що в СРСР не за віросповідання притискають євреїв, а саме за етнічне походження. Але справа гірша, бо у кожної нації в СРСР — своя проблема, відмінна від інших. «Ні, ця тема у Вас занадто, хворобливо підкреслена». Та ж не можна, живучи в імперії, не говорити про її імперську природу. Націоналіст. З цим словом довелося помучитись. Як окреслити свою чи тих, хто сидить, позицію. «Націоналіст» викликає забагато несмачних асоціяцій. Деякий час я використовував «сепаратист», але й воно має негативні конотації, й не покриває всіх відтінків національних рухів. Довелося користуватися «патріотом», що на совєтське вухо тхне радянською пропагандою. В українській діяспорі лінгвістичні проблеми взагалі набули якихось химеричних форм. Знов-таки той самий націоналізм, сепаратизм або жиди. Якось цілий вечір просперечалися з приятелем: він терпіти не може інтернаціоналізму, я так само — космополітизму. Виявилось, що його космополітизм означає мій інтернаціоналізм… Дискусія «єврей чи жид?» була вже всеукраїнською. Доктор Я. Мусянович, з ОУНу, активний учасник Єврейсько-українського товариства, згодився з нашою позицією, що це не лінгвістична проблема, а історично-психологічна. Свого часу д-р врятував у шпиталі від гестапо 20 євреїв. Вдалося його вмовити, щоб розповів про це Паризькій громаді. Д-р починає: «Ну, і от ці жи… євреї». Бідний західник, рятував він жидів, а розповідати йому доводиться про євреїв… Росіяни в свою чергу пробували нам накинути необразливість назви «малорос». Історично вони мали рацію, якщо забути психологічні аспекти мови, що історично змінила сенс Малої Росії.

Психолінгвістика виринула й під час вибору назви цієї книжки. Французький видавець відкинув «Я вибираю свободу», бо так само назвав свою книгу В. Кравченко, один з перших, хто розкрив західному читачеві правду про комуністичний рай. Відкинуто було й «У карнавалі ГУЛАГу»: читачам уже цей ГУЛАГ остогид, начиталися. «У карнавалі історії» теж не приймав — назва «непродажна», «французи не люблять парадоксів». Та я вперся, і через рік здивований видавець визнав, що не мав рації… Російське видавництво виправило назву на більш грамотну, хоч я й пояснював їм, що сенс саме в цьому «В», бо «На карнавале» — турист, спостерігач, а «В карнавале» глядач є одноразово й актор, тобто свідок і учасник цього трагіфарсу, бо сам є радянською людиною, яка крапля за краплею вичавлює з себе раба, радянську людину, в моєму випадку й вищезгаданого малороса. (Тому й підписував свої самвидавівські статті з національного питання — М. або Малорос, вичавлюючи з себе малоросійщину). Карнавальна маска допомагає зняти з себе соціяльно-рольову маску «битія», що «определяет сознаніє», рабську машкару, що деформувала твоє обличчя. В українському виданні з назвою все гаразд, але графічне оформлення — таке собі намисто з колючого дроту — спотворило філософський сенс поняття карнавалу, звузило його до «парадоксів доби».

Найбільш наукове, американське видання зробило в назві іншу помилку, бо до назви було додано примітку щодо автобіографічности книги. Не дивно, що деякі американські читачки питали мене, чому так мало написав про родину. Одна з них пішла далі: «Чому Ви не розказали про своє сексуальне життя?»

Тому наполягаю — це не автобіографія, не сповідь, навіть не хроніка поточних дисидентських подій. Якби я мав хист письменника, то написав би щось художнє, щось типу «Запіскі із жолтоґо дома», «Совєтська комедія» або «Половиє ісслєдованія совєтчини». І не історія… мав рацію італійський автомат…

Писав майже зразу після приїзду, паралельно читаючи свіжий (тоді саме отримали кілька новин, ось як Нєкіпєлов, вірші якого вразили мене близькістю тюремних роздумів) і старий самвидав, що служив мені для освіження пам’яті й хронології («Хроніка поточних подій» та «Український вісник», куди сам свого часу подавав інформацію). Писав, лише поверхово познайомившись із Заходом, писав російською мовою для перекладача видавництва, що хотіло скористатися з розголосу мого звільнення й підганяло, тому перекладач теж поспішав, перекладав тими порціями, що я йому видавав. Побачивши, завдяки численним мітингам та конференціям на захист політв’язнів, рівень знань про радянську реальність, хотів спростувати численні прорадянські міфи та показати зсередини психологічний процес де-совєтизації людини, виникнення і розвитку «дисидентства» (слово, нам нав’язане, майже невідповідне суті), руху опору, його різноманітности, недоліків і позитивів. Не маючи образної фантазії, змушений був взяти за основу зображення цих процесів муляж людини, яку знав непогано і саме зсередини, та її зустрічі, бесіди, дружбу й суперечки з іншими радянськими людьми. До того ж і в пам’яті все було ще свіже. З перших днів слідства зайнявся самоаналізою, пошуком тих слабких точок, за допомогою яких ґебіли можуть зламати. Тому неодноразово подумки аналізував, де, коли, чому ламався, чинив щось погане, і, власне, заради чого сів. Якоюсь мірою «У карнавалі» є тою аналізою та невисловленим останнім словом на суді. Вже після суду, в божевільні додалося: «Мушу все це запам’ятати, щоб свідчити».

У Франції прочитав «Історію хвороби Леоніда Плюща», своєрідний некролог собі. Зворушливо до сліз. Як і личить некрологу, персонаж майже янголятко, тобто не я. Збірку підписала Т. С. Ходорович (живе нині у Франції), та разом з нею складали й писали збірку моя дружина й Майя Каганська. Щодо Майї мене вже питали, чому я не згадав її в Карнавалі. Не згадав багатьох. Але саме про неї написав, приховуючи (за занадто прозорим М. К.), бо в той час вона ще не виїхала в Ізраїль, жила в Києві, як дисидент явно не виступала, над дисидентами кепкувала й мала деяку рацію. ДБ знало про нашу дружбу, але для чого було додавати матеріял проти неї? Блискучий літературознавець, вона допомогла мені гострою критикою моїх «народницьких» смаків та ілюзій, мого позитивізму. Допомогла і в перших літературних спробах, коли я працював над психоаналізою радянського фашизму. В цьому виданні книги я проставляю її ім’я, як і ім’я ще кількох людей. Серед них колишня акторка «Березолю» Ірина Дмитрівна Авдієва, що ввела нас з дружиною у світ вкраденої у нас світової культури, що через безодню соцреалістичної некультури передала нам естафету культури початку сторіччя й загублених 20–30-х років, не лише російських, але й українських. Завдяки їй я проминув такий звичайний у процесі дерусифікації малоросів етап, як українофільство, що є реакцією на комплекс національної меншовартости. У попередніх виданнях я розповідав про неї під кількома іменами. У 68–69-х роках ми розійшлися і то досить різко, бо вона вважала, що дисиденти несуть бєсовщину й нову громадянську війну… Як не сумно згадувати наш розрив, та ми завжди вдячні їй, як вдячні долі й за тих, з ким познайомилися пізніше, увійшовши в активну самвидавівську діяльність. Думаю, не буде великим перебільшенням, що завдяки участі в демократичному рухові ми познайомилися з найкращими людьми України й Росії. Розірваний ланцюг історії все більше й більше ставав цілісним. Так наші уманські «бабусі», есерка К. Олицька, українська політична діячка Н. Суровцева і їхня московська подруга, «махнівка» 3. Б. Голумбієвська-Андрєєва, продовжили історичну естафету Авдієвої далі вглиб часу. Історія на наших очах, в наших очах повертала свій сенс.

Кілька друзів дорікали мені, що я приписав їм слова, яких вони не говорили. Що ж, пам’ять є пам’ять, хоч я й намагався бути точним у випадках, коли називав імена (хіба дещо змінював з конспіративних міркувань). Читаю спогади знайомих і незнайомих людей — і хапаюся за голову: та не так воно було! Гірше, мабуть, у випадках неназваних осіб. Хотів би застерегти тих, хто пізнає в них себе. Компенсуючи своє невміння творити образи, я свідомо ліпив такі персонажі з кількох чимось подібних між собою людей і навпаки — розбивав одну людину на кілька фігур. Хоч як ми боролися з розвитком революційної злости в собі, та перечитуючи книгу, бачу, що позбавитися радикалізму не вдалося, книга писалася за свіжими слідами й оминути загострення суперечок, неприйняття тої чи іншої позиції, людини не вдалося. У деяких місцях знімаю прізвища…

Часто мене питали: «Чому Ви так мало написали про божевільню?» Мало. Причина — та сама божевільня. Ще тільки почав описувати слідство, і вже відчув, як погіршується нервовий стан… (У цій книзі він досить добре відчутний в Норвезькій частині.) З самого початку французькі лікарі зробили помилку, коли, визнавши мене психічно здоровим, поставили на цьому крапку. Як засвідчує досвід нацистських і комуністичних тюрем, людина з них не виходить цілком психічно здоровою, вона потребує реадаптації, психічної реабілітації. Після психтюрми це ще більш потрібно. Так чи інакше, дніпропетровський період писав у невротичному стані, намагаючись якнайшвидше закінчити книгу. (Потім вже на численних зустрічах у Міжнародній Амністії, виступах перед психіятрами докладно розповідав про окремих осіб та саму психушку.) Хоча сьогодні згадую психушку спокійно й відчужено, але додавати багато не буду. Психушки вже описані багатьма людьми. Вже після звільнення дізнався про деякі подробиці біографії Снєжнєвського та Лунца. Якщо Лунц, і про це свідчать його родичі, був сам по собі паталогічною особою (хоч і він колись рятував людей від смертної кари), то Снєжневський починав порядною людиною. Під час війни намагався рятувати людей від СМЕРШу й ДБ. Що зробило його теоретиком репресивної психіятрії? Його співробітниця воєнних часів вважає, що це спокуса науковця, який відкрив «вялотекущую шизофренію» та її біохімічний компонент (?). Та мені здається важливішим той факт, що газові камери для духу створили й використовували не нацисти, а комуністи. Чому? Думаю тому, що нацисти не претендували на ощасливлення всього людства й створення раю на землі. Коли ж рай створено, то лише божевільні (тобто захоплені духами зла) або агенти пекла можуть бути ним незадоволені. Цим можна пояснити, чому цю кару застосовували переважно до віруючих, марксистів та втікачів за кордон, чому в божевільнях порівняно небагато було євреїв. (Бо ж євреї самі в ті часи уособлювали сили зла, міжнародного імперіялізму, космополітизму та сіонізму…)

Чому мене запроторили саме в божевільню — ясно. Вже в 69-му моєму приятелеві гебіст сказав, що «твій шеф вже в божевільні, шизофренік». Яка там експертиза, для чого? І все ж є кілька неясностей. Чому в 69-му підготували непогану амальгаму (спекуляція книжками, порнографія, антирадянська й дійсно наклепницька, брехлива література), провели кілька обшуків та допитів й… не посадили. Щодо мого слідчого, один дисидент підозрює, що той був по-своєму порядний, не дуже старався знайти компромат і навіть декому трохи допомагав. Сумніваюся, хоч такі випадки дійсно бували… Більш цікаве питання — для чого провели аж три експертизи? Київські психіятри в ті часи не готові були ще прийняти теорію й практику репресивної психіятрії. Психіятр, що провадила мою експертизу, поставила досить незручний для ДБ діягноз — психопатія. Знаю, що й іншим дисидентам, серед них і Стусові, вона ставила легкі діягнози. За що, мабуть, слід би було їй подякувати. Але чому в Москві, після діягнозу Лунца провели третю експертизу, Снєжнєвського, який зняв політичне забарвлення моєї шизофренії та її параноїдний розвиток? Я пояснював це своєю тактикою з ним. Знаючи, що йому хотілося виглядати в очах Заходу й радянської інтелігенції порядною людиною, у розмовах з ним я досить прозоро натякав, що мій випадок стане загальновідомим. Але для чого взагалі була ця експертиза? Мою експертизу, разом з кількома іншими, готували для західних психіятрів, і потрібно було зробити її бездоганною, науковою? Мабуть. Один з цих західних психіятрів признався мені, що, прочитавши мою історію хвороби, повірив у цю хворобу, хоч і не погоджувався з потребою насильного лікування. Але… ось недавно з Інтернету отримав секретні матеріяли про арешти, які ДБ подавало в Політбюро. Там мене пов’язують з групою Якіра-Красіна (не було такої групи, були вони двоє, які порушили нашу, більшости членів легалістичної Ініціятивної групи захисту прав людини в СРСР, заборону вступати в будь-яку підпільну, закордонну організацію). А це означає, що, можливо, ДБ готувало для мене «шпигунську» справу, «ізмєну Родінє» (розстрільну, тим вони й ламали Красіна й Якіра), і для цього їм потрібно було швиденько вилікувати мене та зробити осудним. Такі фокуси пробували провести з М. Плахотнюком уже в Дніпропетровську. Щоб закінчити з репресивною психіятрією, наведу ще кілька міркувань і фактів. Вже після виходу в світ французької версії книги прочитав в «Осінній казці» Лесі Українки точне зображення майбутніх психушок. У неї король вводить цю репресивну новину, бо королівство почало хитатися, а він хоче виглядати благодійником народу. Система психушок виникла в часи хрущовської відлиги й перших років брежнєвщини, коли наші королі відмовились від безумства сталінських репресій. Трохи пізніше прочитав про майбутні психтюрми у німецького містика Р. Штайнера, який вважав, що при подальшому розвитку матеріялістичного, позитивістичного ставлення до людини, будь-які духовні пошуки будуть розглядатися як хвороба й лікуватимуться. Таким чином, ще до комунізму в Європейській суспільній атмосфері вже відчувалося щось, що свідчило про можливість розвитку тюремної системи в цьому напрямку… (Сам Сербський вважав, здається, усіх революціонерів божевільними і мав для цього досить багато фактичного матеріялу).

У радянських умовах такого типу ідеї попали на сприятливий ґрунт невігластва лікарів. Серед дніпропетровських «врачек-палачек» згадую лише кілька садисток. Інші — жінки з порушеною сексуальністю, або просто темні, неосвічені, забиті життям, які дійсно не могли зрозуміти, чому й для чого дисиденти ризикують собою. Вже в час перебудови свердловський кінорежисер брав інтерв’ю у лікарів та їхніх жертв. Вислухавши мене, запитав: «Як Ви пояснюєте той факт, що вони аж шаленіли, коли чули Ваше прізвище, а у Вас такої ненависти нема?» Це вже з психології катів. Можливо, до мене вони кипіли особливою ненавистю тому, що вислизнув з їхніх пазурів… Пригадую лише один випадок, коли пережив злу радість від приниження катів. Це було в Гонолулу, на міжнародній психіятричній конференції. Коли повз мене проходили Снєжневський, Наджаров, Морозов, я насолоджувався помстою, початком нового Нюрнбергу: «Ось я, що був для вас ніхто, таборовий пил, піддослідна тваринка, нині свідок звинувачення, за яким ви — міжнародні злочинці». (Не забуду розповіді однієї американки. Снєжневський підійшов до неї, поплескав по щічці і запитав: «Невже я схожий на ката?» Оця щічка її добила: «Що це значить?» Відповідаю: «Так Ви ж не справжній психіятр, а жінка».)

Як науковця, мене завжди цікавило питання: «Ну, добре, вони сфальсифікували моє божевілля. Але де в мене внутрішні гарантії, що я не шизофренік?» «Філософську інтоксикацію» визнаю. Було… І не лише марксистська. (Якось питав у кюре, члена Політбюро Еспан-ської компартії: «Як це Вам вдається. Ви ж пацієнт Дніпропетровської психтюрми…» Сміється: знаю.) Що шизоїд, в цьому не сумнівався до всіх експертиз. Але ж то тип психіки. Мій колишній приятель вважає всю українську культуру шизофренічною, а російську — маніякально-депресивною. Але не в цьому річ. Чим більше зустрічався з божевільними (особливо на Заході), тим ясніше ставало, що нема абсолютної межі між нормою й паталогією. Ось, наприклад, симпатичний, розумний N. Я його бачив цілком здоровим у тюрмі. А тепер переді мною очевидно хвора людина. Захворів він завдяки лікарям, чи був хворим до тюрми? Американський психіятр після бесіди сказав мені, що ще рік-два такого інтенсивного лікування, і в моєму мозкові стались би незворотні біохімічні зміни… Тому має йтись не про те, чи хворий, чи здоровий, йдеться про соціяльну загрозливість думки,’ репресивність лікування, неправове ставлення до хворого, про те, хто й для чого ставить діягноз. У соцтаборі (майже у всіх соцкраїнах) діягноз і покару призначав король Лесі Українки.

Перечитуючи український та російський тексти, бачу, що кожне видавництво вибирало те, що хотіло. А я тоді не хотів перечитувати. Дещо доведеться доповнити з російського.

З того часу багато чого змінилося. Не лише я, а й інші еволюціонували. Змінилися й мої оцінки людей. Про деяких не знав, що стукають (одного все ж викину, бо доведеться забагато про нього писати, лізти в психоаналізу тощо). Інші виявились кращими, ніж здавалось. Я б із задоволенням викреслив компліменти десяткові людей, наприклад, компліменти Морозові (саме тоді над ним нависла загроза божевільні), та це було би брехнею про той час. Зняв би злі репліки про наших лібералів, дехто з них зміг випростатись і навіть частково повернути свій талант. Та й покаялись — кілька людей. Найтяжче мені з Дзюбою. Коли написав дуже злу передмову до французького видання «Інтернаціоналізму», то В. Некрасов публічно звинуватив мене в бєсчєловєчності. Я ж у приватному листі дуже гостро звинуватив його в зєвачєствє, егоцентризме, наплевательстве на окремих людей та й усю Україну… Жаль, що посварились, та інакше я не міг, і не зміг би сьогодні. Пошану до нього зберіг. Як і до Дзюби. Наперекір закономірності падіння таланту тих, хто здався, його талант мислителя-культуролога зріс. Якби (завжди в історії України оте Шевчен-кове «якби»!) було прийнято його програму зцілення української культури, то ми мали б шанс уже бути в Європі… Я знав, що він знає про мої писання проти нього (наївна редакція «Українського слова» подарувала панові Міністру надрукований в них «Інтернаціоналізм»), та це не завадило ні йому, ні мені в спілкуванні й співпраці. Коли ми отримали відкритого листа В. Стуса до Дзюби, то жалкував, що не мав раніше, замінив би свою передмову цим листом… Щоб вже закінчити з цією болючою темою, згадаю телефонічний дзвінок 76-го року, від Ірки-Якірки: «Чому ти так гостро написав у „Монді“ про Красіна, і так м’яко — про батька?» їй я пояснив, а читачеві… Перед очима моєї дружини стоїть Петро Якір, якого бачила після його звільнення. Блідий, як крейда, тотально знищений прохає в неї… простити. Людина зламана ще в сталінських таборах, алкаш. Це — останнє — використали. З Красіним складніше. Думаю, що його головною слабкістю було вождівство, переоцінка себе як лідера антикомуністичної опозиції. В еміграції публічно каявся, але ми бачили, що нещиро, із внутрішнім прагненням повернути собі лідерство. На покаянний особистий лист я йому не відповів. Вдруге покаявся вже всерйоз. Передав через Н. Світличну, щоб я йому простив. Я відповів, що простив ще в тюрмі, але за себе, не за інших. То нехай йому прощають вони. Чи Бог. Жорстоко. І все ж, — як інакше? Скільки інших загублених доль, з його вини… Не я суддя…

Був ще один закид. Його зробив після виходу в світ російськомовного «Карнавалу» В. Максимов. Він звинуватив, що я за марксистським звичаєм написав донос на партійних циніків, анти-комуністів. Ні, писав я про них, зважуючи те, що знало ДБ, зважуючи й їхній цинізм, що збігався з цинізмом самих гебістів… Відбрехатись їм було б дуже легко, вказавши на мої наклепи на Щербицького, Овчаренка, Брежнєва… І все ж, боюсь, що справді, на бажання, ДБ могло використати проти них мою книгу… Те саме щодо моїх конспірацій. Я міняв націю співрозмовників, місце, ситуацію, але тепер бачу, що конспірація погана. Стосовно шефа нашої лабораторії маю закиди сумління, бо з конспіраційних міркувань погіршив його образ. Заднім числом можу розкрити, що він був одним з тих небагатьох, хто підписав мого листа на захист арештованих українських націоналістів. Погіршив, бо не бажав, щоб вони знищили його справу. Чи врятував він її? Мабуть, ні, як своєю партійністю академік і член ЦК Глушков не врятував, а загубив українську кібернетику… І все ж, якщо я завдав комусь шкоди, то жаль… Є якась страшна логіка боротьби, коли замість роздумів і пошуків спільної істини, людина повинна вибирати просте: так — ні, ворог — союзник. І хоч дисидентство й виробило свою етику толерантности до ворога чи слабака, але оця сама логіка давалася взнаки майже в кожного, в мене — теж. Не озлобитися — тяжко…

На жаль, нового Нюрнбергу, міжнародного суду над комунізмом так і не відбулося. Небагато хто покаявся, й особливо це вражає щодо ґебілів у рясах, що вчать паству каяття. Дуже не люблю оте російське публічнеє покаяніє, з роздиранням сорочки й душі, але дивно, як вони всі (майже) легко простили свої злочини. Тому й суду не було. Добре німцям — їх розбили… Я проти переслідування комуністів (довічне ув’язнення, розстріл якомусь 100-річному катові, чи навіть Каганови-чеві, Молотову, Морозову, Наджарову?), але суд юридично-моральний потрібен. Без нього маємо те, що маємо. Колишні експропріятори приватної власности експропріювали так звану всенародну власність і продовжують грабувати народ. Гірше, вони привласнили наші гасла демократії, незалежности, й навіть церкви. В Росії ідуть ще далі, створюючи дикий капіталізм під прапором християнства і все того самого месіянізму Святой Русі.

Недавно, ще дехто з дисидентів жалів, що боровся з комунізмом — новий звір їм здається ще паскуднішим за попереднього. Я не жалкую, може тому, що був марксистом і не мав ілюзій щодо демократії. (Навпаки, моє розчарування було позитивним щодо неї.) Жаль, очевидно, що народ плутає демократію й дєрьмократію, але це свідчить лише про те, що роз’яснювальна, просвітна функція дисидентства не вичерпала себе. Власне, дисиденти не були революціонерами в сенсі Леніна. Не було нової утопії раю на землі. Для нас — майже всіх напрямків руху опору — не йшлося про владу. Чи випадково те, що серед сучасних магнатів, нових руських чи українців, нема жодного дисидента, хоч очевидно й були нечесні, непорядні дисиденти (про Гамсахурдію не згадую, бо це не з наших країв, та й був він лише іграшкою в руках ДБ)? Не потрапили вони і до влади, хіба що кілька опинились біля неї. І це свідчить, що «ми чесно йшли», хоча якісь зерна неправди й можна знайти в дисидентському русі. Окрім того, не будемо переоцінювати роль дисидентів у зникненні радянської влади. Не ми звалили комунізм, не ми звалили імперію. Запам’яталася одна київська зустріч 95-го року. Після довгої й цікавої розмови з О. Забужко біг на останнє метро. Дядьо мого віку показав, куди бігти, й по дорозі розказав про себе (про мене ж дізнався під кінець розмови). Не лаяв ні дєрьмократію, ні націоналістів, лаяв лише Леніна й пломбований вагон: «ізмєннік». Науковець, інженер, працював в органах, тобто в їхньому якомусь Інституті. «Ви ж знаєте, платили нам добре. І ось кажу батькові в 64–65-му році: «Скоро тут все розвалиться. Поки не пізно, купимо тобі хату під Києвом». Я так і присів. Це тоді, коли ми (чимало з нас) ще мріяли полагодити цю країну, у всякому разі не думали, що ще за нашого життя вона лусне, товариші з органів уже розуміли, що це станеться ось-ось. Дійсно, «я — політіческій, піонера в попку клюнул». Так і хочеться доточити оце до назви книги «я піонера в попку клюнул». Скільки було ще наївности в нас. Розвалили імперію самі володарі, бо хотіли позбавитися «вериг комунізму» (В. Шульгін), які заважали їм відверто, прямо, законно користуватися привілеями нового класу, але вже не «комуною», а персонально, родинно, «цивілізовано», «як люди». Розвалили, бо вже не могли керувати по-старому, бо народ теж не хотів жити по-старому. Кріт історії рив глибше, ніж це здавалося класикам марксизму-ленінізму, а іронія історії щодо них самих окошилась сарказмом…

І все ж правозахисний рух зіграв суттєву роль, і саме ту, яку на себе взяв, — демістифікація комунізму й імперського інтернаціоналізму, розвиток хоча б у інтелігенції правової свідомости, включно з національною самосвідомістю, тобто оформив, усвідомив, висловив всенародне небажання жити по-старому. Горбачовська революція згори змушена була поверх голубих мундурів натягнути не по них шите демократичне вбрання. Що це — перемога чи поразка? Тяжко назвати революцію, в якій було досягнуто саме тих цілей, що вона їх проголошувала. До влади завжди приходили мародери революції. Але так чи інакше наші країни вийшли з чорторию, глухого кута ентропійної смерті комуністичної імперії. Дисидентська доба — повернення в історію індивіда: відродження особистости. Нині в історію повертаються країни й нації. Процес болючий і, на жаль, відбудеться коштом рабів отих малих… як не остогидла вже метафора сорока років Мойсеевого Екзоду, але навіть для того, щоб казани були повні м’ясом (славнозвісна донбаська ковбаса), потрібно звільнитися від рабського духу. (Київ як біг за імперським возом, так і продовжує, і все знову й знову переживає напади ностальгії за Переяславською радою й Московським пужалном.) Навіть форма лицемірства нового класу, те, що вони «вкрали» у дисидентів, — демократія, християнство та незалежність — сприяє цьому звільненню. Бандит, який змушений грати в порядну людину, все ж краще за бандита «бєзпрєдєла» чи баклана. Він, хоча б через своїх дітей, наближається до цивілізації.

Мені неодноразово пропонували написати продовження «Карнавалу» на Заході… Мабуть, не буду, хоч і назва вже була: «На демократичному балагані». Звільнення з ГУЛАГу дало змогу зазирнути до кухні цивілізованої політики, і вона мені здалася дуже несимпатичною. Часто лицемірство, мюнхенський дух цієї політики, викликало бажання послати їх усіх, але куди? Чи не це саме лицемірство, точніше вибух проти нього загнало слов’ян і німців у тоталітаризм? Чи не на справедливому гніві проти брехні тих, що при владі, базує свою пропаганду й сучасний тоталітаризм, ось як Льо Пен у Франції, московські червоно-коричневі? Ось і новий Звір, ісламський фундаменталізм, вже вилупився, завдяки нечесності нашої юдеохристиянської цивілізації, й небезпідставно таврує брехню західних держав. Якось один українець, радянський солдат, що перейшов на бік афганців у брежнєвську війну, пояснював мені, чому хоче прийняти, вже вільно, в Америці, магометанство: «Дійсно, моральні принципи ісламу виглядають менш людяними, ніж християнські. Але вони дотримуються своїх принципів. Ми ж їх лише проголошуємо». Тепер уже й радянські комуністи проголосили себе християнами, і Захід, здається, вже готовий взяти Путіна в союзники для захисту демократичних християнських цінностей, ціною Чечні, оскільки під час війни з нацизмом лицемірно не побачили нацистської практики Сталіна щодо тих самих чеченців… (Ні, не маю ілюзій щодо чеченців. Люди як люди, як і афганці…)

І все ж, залишаюся оптимістом, бо на очах мого покоління два звіра впали. Останній не без нашої допомоги, завдяки розкриттю його брехливої звіриності. Оптимізм невеселий. Романтичний період боротьби закінчився. Замість попелу Клааса, що стугонить у серці, б’ється в голові «футуристичне» речення академіка Щерби, яке вчили в школі: «Глокая куздра бодлонула бокра і курдячить бокрьонка». І чого він все курдячить бідолашне, й курдячить? Ну, може, бокр і заслуговує на добрячий бодл («звір звіра їсть»), але жаль нещасне бокреня… І все ж оптимізм, бо і в нас, і на Заході народжується «екологічне покоління», ініціятивне й активне.

І маю надію — чесне з собою. Оця остання, Винниченкова заповідь й Солженіцинське «жіть нє по лжі», думаю, були провідними у дисидентстві. І Винниченко, й Солженіцин не завжди самі дотримувалися своїх принципів, та це не перекреслює моральної й соціяльної сили цього категоричного імперативу. Чи упродовж проминулих тисячоліть багато християн дотримувалися своїх принципів? Саме наслідком цього й став тоталітаризм. І все ж древні релігійні заповіти створили ґрунт для олюднення людства.

Згадуються наші пошуки кінця 70-х років, коли дисидентство переживало кризу й шукало гарантій від того, щоб не повторити трагіфарсу переродження будь-якого руху, революції. Додаю до «Карнавалу» свою самвидавську статтю на цю тему. Додаю не лише тому, що вона залишається актуальною, а й тому, що добре ілюструє карнавальність еволюції дисидентства й мене самого. Це була спроба знайти спільну етичну основу усіх правозахисних рухів. Для марксиста-ленінця, «общедємократа», атеїста важливо було знайти спільне для діялогу й співпраці з антикомуністами, націоналістами, віруючими. Для цього я пропонував «общедємократам» прийняти настанову на пошук правди в позиції ідеологічних ворогів, «усвоіть і прісвоіть» собі їхню правду. Це прискорить природний процес розмежування між гуманістичними й антигуманістичними силами в кожному рухові. Парадокс, — і не лише моєї — подальшої еволюції, полягав у тому, що внаслідок такої позиції я не лише засвоїв «чужі» правди, а, засвоєні, вони мене самого привласнили. Ще до арешту, і ще більшою мірою в тюрмі (в божевільні я заборонив собі міняти погляди), перетворювався поступово на мутанта на склонє, хоч від марксизму відійшов лише завдяки знайомству з еврокомуністами й троцькістами, які наочно переконали, що марксизм уже мертвий.

З цим марксизмом особисто мав багато клопоту, та все ж хочу сказати про нього кілька теплих слів. Все те розумне й наукове, що було у Маркса, давно вже засвоєне й привласнене сучасною цивілізацією. Карнавальний марксизм на схилі допоміг якійсь кількості людей покинути троцькізм чи партію комуністів. Марксизм «Інтернаціоналізму й русифікації» Дзюби свого часу зіграв неабияку роль для пробудження національної свідомости. Той самий марксизм примушував пильно придивлятися до процесів зародження, точніше конституювання нового класу. Думаю, що справжня, чесна й розумна ліва опозиція не зашкодила б сьогодні, щоб чинити опір хижацтву нового клясу. Сучасна західна цивілізація, якої прагнемо для себе, великою мірою завдячує соціалістичним та профспілковим рухам (теж не подарунок). Все та сама іронія історії виявляє себе сьогодні в тому, що комунізм підірвав віру в боротьбу проти експлуатації. Саме відраза до всього, подібного, хоча лише за словами, до комунізму, спричинилася до слабкости лівого дисиденства, тому й не спромоглися створити профспілковий опір сьогодні.

Щодо клопоту… Користуюся нагодою, щоб подякувати українській еміграції, що в цілому мала досить мудрости й толерантности, щоб витримати, перетравити мій марксизм. Дякую й за моральну, матеріяльну, політичну підтримку в правозахисній боротьбі на Заході. Дякую долі за те, що мав змогу пізнати таких людей, як Ю. Шевельов, В. Барка, мйтрополит Мстислав, кардинал Й. Сліпий, таких діячів УПА й ОУН, як Ірена Козак, Богдан Кордюк, Микола Лебідь, Олег Штуль… Знаю, що можуть бути нарікання навіть з боку дивізійників, якщо в цьому ж ряду поставлю ім’я професора В. Кубійовича, але не я йому суддя за воєнне минуле, бо я був свідком лише його подвигу «Енциклопедії українознавства». Саме завдяки діяспорі зрозумів заповідь «Не судіть», що допомогло потім відмовитися й від судової аристотеле-томістської логіки суджень… Та список доведеться обірвати, бо задовгий… До нього довелося б долучити й менш відомих, та не менш близьких. Часто згадую покійного нині Д. Стру-ка, який продовжив роботу Кубійовича над «Енциклопедією». Та й особисто вдячний йому за уважну критику моїх літературних та фолькльористичних фантазій. Як це не дивно, але саме на Заході познайомився з Надією Світличною, познайомився фактично, а не поверхово, як це було в Києві. Без її дружби не уявляю, як витримав би увесь політичний балаган в діяспорі й поза оною.

Прочитавши попереднє, дружина обурено запитала: «А Григорен-ка чому не згадав?» Чому?.. Бо тема Григоренка охоплює майже всі теми, аспекти демократичного руху. У «Карнавалі» я пишу про нього як про дисидента-марксиста. На Заході він вже був християнин, «націоналіст» (Боже, які не значущі майже нічого слова). Мали з ним і Зінаїдою Михайлівною досить гострі дискусії, та дружба наша лише ними зміцнювалась, бо був він людиною надзвичайної сили духу й чесности з собою. Маю надію, що Н. Світлична збереться написати спогади й змалює політичну боротьбу Григоренка на Заході…

А Микола Руденко? З головою Закордонного представництва Української Гельсінської Групи мав досить гострі сутички… з приводу оцінки тих чи інших поетів та прозаїків. Мене аж нудило від навіть цілком порядних письменників типу Гончара, яких я вважав нацреалістами, типологічне й Генетичне (народництво 19 сторіччя). Микола, відповідно, терпіти не міг моїх улюблених «модерністів», в яких вбачав ненародність, снобізм, штукарство. Дискусії були настільки гострими, — ми обоє зловживали досить дошкульними епітетами, — що навіть боязко було за єдність нашого Представництва. Але суттєвих політичних розходжень не було — ні в тактиці, ні в стратегії. Та й виходили ми в правозахисній і політичній боротьбі з одного й того ж мандату, що мали з України, і з тої ситуації, що була на той час в СРСР…

А Раїса, колишня дружина Мороза? Згадуються наші роздуми над таким собі лейтенантом КДБ Кольчиком. На моєму допиті був уже майором чи капітаном (здивувало мене, що мій полковник поводився з ним як із старшим). Можливо, єдиний талановитий психолог в українському ДБ. Багатьох розколов. Тому що це саме він «розколов» О. Бердника, питаю Раїсу: «А чи були якісь містичні випадки у спілкуванні з ним?» Раїса згадала два. Містифікація типу шерлокхолмсівських, але видно, що дядьо вивчав «містику». Ми все чекали, коли колеги його з’їдять, як колись з’їла охранка знаменитого Судєйкіна: не терпить бюрократія талановитих людей, навіть покидьків…

Перечитую оцей «Карнавал» і розумію — не вдалося «карнавалізувати» історію. Не зміг ні стерти своєї біографії, ані знищити жалість до себе, тобто почуття власної важливости… Правда, й понять таких не зустрічав тоді. Хіба що їм типологічне близьке — карнавал. За весь час лише один читач запитав: «А чому — карнавал? Що це таке для Вас?» Спробую для цього одного пояснити. Андрухович в «Перве-рзії» змалював західне й діяспоричне посткарнавальне буття й побут. Емма Андієвська в своїй прозі дала картину карнавалу української післявоєнної діяспори, специфічно жіночими очима… Карнавал — це… ось, наприклад, сидиш в цісарському місці, думаєш про нову війну в Афганістані, про куздру, Шевченків «Кавказ» у Чечні, а в голові тобі настирливо стукає чомусь: «Рута, рута, волі нашої отрута». Вже скільки бився над цим: «За що він її отак?» (Тричі привозили з України насіння — не росте тут, лише дика, тутешня, миршавенька, прижилась). І раптом блискавка: «Чи не Рутенія мається на увазі? Випад проти тих самих отців-єзуїтів… А як це довести?» Або ось така паралельна асоціяція, спогад. Російська початкуюча поетка, дисидентське дитя, таке собі янголятко, аж суцільне евіґе вайбліхе чи може навпаки вайбліхе евіґе. На її прохання відбираю для якогось журналу її вірші. Ну, очевидно, метафізика, кохання, абстракції, Лєрмонтов перемішаний з Хлєбніковим, постмодерн. В одному вірші відчуваю, що щось не теє. Тобто те, але… Так наче в неї живіт у вірші бурчить. Делікатно бурмочу, що «у Вас тут такі звукосполучення, наче Ви спускаєте воду у ватер-кльозеті». — «Так, цілий день тоді бігала». — «Але ж Ви не про це хотіли сказать. Ні, ні, не переживайте, це якраз свідчення таланту, ще незасвоєного, несублімованого». Тобто є «фізіологізм», але не «ґеніяльний»… Щоб було ясніше, про що мова, пошлюся на Стуса, який в українській поезії, на мій смак, досяг вершини «ґеніяльного фізіологізму» а ля Мандельштам, перетворивши навіть тюремний фантазм у високу еротику. Оце і є карнавал. І багато чого іншого. Ось у москаля Максима поранена нога, і це означає, що він хтонічний божок. У час писання поеми у Тараса боліли ноги, й він почував себе Йовом на гноїщі імперії. І раптом болить твоя, читачева, нога… Та ні те, ні друге, ні третє не має ніякого значення, бо важливе лише те, що Тарас «боровся з Богом». Карнавал — це коли Бог сходить на Землю, стає людиною, тобто безкінечність втілюється в обмежене, майже нуль, а людина вивищується до… Кобзаря, наприклад.

Та генерал, наш Генерал не виходить з голови. Мадрид, 1980-й рік. Міжнародний конгрес соціялістів. Формально запросили на нього Сахарова, але ні його родичам, ні однодумцям слова не дали (наші союзники, італієць Краксі й португалець Суареш, ніяковіючи, пояснюють, що отой… — це вже від мене — Брандт, і Карлсон, що живе у Швеції — проти. Українська «соцделегація», пан Феденко тотально не бачить нас, і я його розумію: «наші» тут на пташиних правах, релікт древности). Та ми — в іншій делегації. Йде Мадридська міжурядова конференція з Гельсінських угод. Й паралельна, громадська міжнародна конференція з прав людини. Ми, гельсінці, досягли нарешті успіху в ’своїй боротьбі, стали дійсно міжнародною політичною силою. Але почуття перемоги дивним чином переростає в почуття поразки. Не лише тому, що тільки що трагічно-безглуздо загинув А. Амальрик. Ще тиждень тому бачилися в Марселі на конференції про положення робітничого класу в СРСР. Похорон. Поліція забороняє демонстрації. Американські гельсінці пропонують похід зі свічками, один за одним, без слів, наче це шпацірка. Я відмовляюсь від такої демонстрації на колінах. Горбаневська й Файнберґ, що випадково не загинув у машині Амальрика, погоджуються, але повертаються… Бо ж сиділи в психушці за вільну демонстрацію на Червоній Площі… Багато чого пережили ми тоді в Мадриді. Читаючи Андруховича, згадав ось сцену заключного банкету. Один із наших, ще новачок у таких конференціях, біжить з залі, весь аж червоний. «Що таке?» — «Та я йому про вмираючого у таборі N, а у нього очі пусті-пусті, нудно йому». — «Та ж він уже закінчив своє, після праці йому плювать на всіх N, і на нас разом з ними». (Ще перед Мадридом В. Мороз закинув Світ-личній, що її цікавить хвора печінка політв’язнів, його ж — Україна. Пусті очі, Духовна Бердникова чи Морозівська Україна без печінки — не-карнавал, хоч самі вони — карнавальні фігури).

Почуття поразки виникає, бо відчуваєш, що тебе вже прийняли у велику гру, ти вже не одинокий, ти вже цінна монета на розмін у всесвітній торгівлі. «Обмєнялі хулігана на Луіса Корвалана», і то ще було не гірше, бо потім обміняли Щаранського на шпигуна, потім п’ятьох дисидентів на двох… Долар падав, рубль заліз в Афганістан… Навколо сила силенна розвідок, он бачимо й «свого»… А он якийсь 007 потяг уже якусь ноль ноль секс, кудись… Теж робота у Бонді… З’явилась не запрошена ніким жертва обміну Мороз, і все хоче фотографуватися з нами, міжнародними жидомасонами. Головний жид (і теж жертва), Е. Кузнецов, іронічно згоджується (знав і яскраво змалював Валю в таборовій ситуації), а масон, тобто я, робить йому, Кузнецову, истерику: «А потім знову будете писати про український антисемітизм»… Наш голова генерал вже поза межами фізичних сил, тримається лише чимось надлюдським, чистим духом. Тягну його й ще кількох з української делегації відпочити, на найкраще, справжнє фламенко. (Дав адресу служник отелю, бо поважав, побачивши мої фото й інтерв’ю, поміщені якраз навпроти камасутрових вправ Мони Лізи в «Люі», пристойному напівпорнографічному журналі. Журналістка казала, що бере інтерв’ю для журналу типу «Сім’я і діти».) Генерал спить. Раптом здивовано бачить танцюристок: «Ото дівка!» Та ми лихі на генерала. Саме через відсутність фізичних сил він робить кілька помилок, не завжди встигає зважити свої кроки. Ідея-фікс генерала — Всесвітня федерація громадських гельсінських груп. Хтось підсунув йому «представника» Вірменської. Одного погляду на вірменського соратника достатньо, щоб зрозуміти: товариш Ваньку валяв, аби виїхати в доляровий рай. Рай долярів не роздає, тому за обіднім українським столом гельсинець ображено псьочить американо-европейський імперіялізм, мілітаризм (а радянські танки в цей час вже в Афганістані), і розповідає, як добре заробляв совєтським робітником. Григоренко чи то спить чи то хитрує, розуміючи, чому його ад’ютанти сердиті. І раптом генерал, у присутності якого навіть у Москві, навіть у дисидентській богемі, ніхто навіть одноповерхового сакрального слова не смів сказати, розплющує очі й посилає братнього соратника в покинутий рай — та ще й яким багатоповерховим солдатським софістикованим тропом!.. Вірменин перелякано зникає, ад’ютанти знеможені від реготу. Як кажуть вчені люди — катарсис. Карнавальний…

Чому карнавал історії? Тому що карнавал відбувається в особливий час, коли дія виходить, випадає з нормального, усталеного часу (перехід від літа до зими, чи зими до літа… всі інші ритуали переходу). Завдяки Жовтню не лише Україна, а вся Російська імперія випала з історії, але мала свою локальну історію в цій дірці. Тепер Україна (і всі інші комкраїни) повертається в загальнолюдську історію. Дисидентський рух — це початок цього повернення, тобто випадання, випадок з історії радянської неісторії. Випадок ставав особистістю, ми — нацією, сучасною. Знову згадується Григоренко. Його московські приятелі дивувалися «запеклости націоналізму» генерала й навіть висловлювали підозру, що старий хитрує, пристосовується до української діяспори. Українським рухом він зацікавився ще в першу мою зустріч з ним у Москві. Не хитрував, а повертався до себе, в християнство й українство. Не вмів хитрувати, взагалі дипломатом був кепським, прямолінійно-військовим. Скільки непотрібних палких дискусій спалахувало навколо нього, коли робив той чи інший дипломатичний ляп (хто їх не робив?). Дискусії ці забирали сили, нерви, час генерала. Та цікава характерна особливість цих промахів: навіть в них, особливо в них відчувалась глибинна політична мудрість Петра Григоровича. Ось як з його злощасною формулою: «В підпіллі можуть бути лише пацюки». Очевидно, ця формула образила багатьох ОУНівських підпільників. Генерал не врахував саме цього, не уточнив історичного часу й ситуації своєї формули. Його опоненти, в свою чергу, не врахували контексту висловлювання генерала. Бо своєю гострою тезою генерал лише підкреслив те нове, що з’явилося в СРСР, — самвидавський рух в добу, коли тоталітарний звір почав самознищуватись. Летальність вже сенільної хвороби комунізму була зумовлена тим, що радянська система тотальної дезінформації, дезінформації по вертикалі й горизонталі суспільства, не спроможна була увійти в сучасну добу інформаційної революції, що робило безнадійними усі спроби конкурувати з цивілізованим світом, навіть у тій сфері, де тоталітаризм має свої переваги — у воєнно-поліційній. Військовий кібернетик, Григоренко невипадково став одним з організаторів самвидавської правозахисної сітки. Почавши з наївно-легальних опозиційних виступів у рамках партії, пройшовши шлях так само наївного «ленінського» підпілля, генерал не лише увійшов в самвидавський рух молодшого покоління, а й активно розробляв практику, тактику й стратегію легалістичного (дайош права людини!) персоналістичного руху. По горизонталі цей рух був сукупністю осіб, особистостей, що шукали, творили, обмінювалися інформацією у всіх сферах суспільного життя, і тим самим руйнували піраміду тотальної брехні. ДБ не спроможне було знищити цю сітку інформації — для цього потрібно було повернутися до тотального терору Сталіна. На це новий клас не був уже спроможний, та й не хотів знову накладати своїми головами в нових чистках. Локалізовані репресії нищили окремі ланки самвидавської сіті, та вона поновлювалася і навіть стихійно удосконалювалась. Розгром підпільних груп, що виникли після ХХ-го з’їзду, показав, що щури ДБ влазять в такі групи майже з самого початку і творять з них пастки. Активні опозиційні сили гинуть в них без будь-якого відгуку в суспільстві. Підписантська кампанія середини 60-х років (у Москві до неї була причетна навіть частина Кремлівських можновладців), унаочнила, що міська інтелігенція не хоче (бо не може) працювати в умовах дезінформації. Погром підписантів довів, що влада не наважується знищити цілий клас освіченого інженерно-технічного прошарку. Але довів також, що до легальности правової держави ще далеко, потрібна певна конспірація. Так виробилась айсбергова структура самвидаву: невелика кількість самвидавників сітки творила видиму частину айсберга, більшість належала до підводної, неявної.

Чи випадково, що така структура опозиційних рухів нагадує сучасні сіті Інтернету? Інтернету у варварських умовах… Зруйнувати його було неможливо саме тому, що вся країна була опозиційною системі — від Кремля до ленінської кухарки. Анекдоти робили винятки для Брежнєва, але навіть його власні діти належали до «опозиції», хоча лише в кримінальній формі. Репресіями ДБ удосконалювало цей самвидавський інтернет, а успіхи у придушенні освіченої верстви прискорювали економічний крах імперії… Неможливість автарксії включила в совєтський інтернет і тамвидав. Змушені ввести в міжнародні угоди права людини, можновладці змушені були хоча б для годиться рахуватись із громадською думкою демократичних країн… Одним словом, айсберг самвидаву/тамвидаву неможливо було знищити. Зрізана верхівка моментально поновлювалась за рахунок тіньової частини…

Але айсбергова, легалістична структура опозиційних рухів мала й для нас свої недоліки. Нелегальність самвидавської праці неминуче породжувала деяке відчуження від оточення, звуження свого середовища (що, правда, компенсувалося розширенням його на увесь Союз, поглибленням самвидавської думки, розуміння проблем країни. Недарма, навіть табори для багатьох стали філософсько-політичними університетами). У моїй пам’яті — невеликий багатокутник навколо Київського університету. Поки не засвітився в КДБ й не отримав «хвоста», приємно було тут пройтися по знайомих. Ось квартира Алли Горської. Неподалік — «Ботанічний журнал», де можна зустрітися з Є. Сверстюком та професором Клоковим/Доленґо. А он там — Букрєєви. Поряд з Аллою ще одна теософка, де звичайно можна побачити О. Бердника. Поряд, на Червоноармійській — Швар-цзойди, з їхньою фантастично багатющою бібліотекою й розкішними розповідями Шварцзойда про німецький концтабір, про радянське життя-буття. Та в якийсь момент відчуваєш, що не повинен приходити в той чи інший дім, бояться або сам вирішуєш, що не маєш права наражати оцих людей на допит чи обшук. Дехто ображався… Коло друзів та цікавих знайомих звужується. Щоб розширитися за рахунок відкритих протестантів. Не зовсім відкритих. Вироблені за допомогою ударів КДБ правила конспірації диктують розбиття інформаційної сітки на п’ятірки. Вчимося з літератури про народовольців. У Західній пам’ять про підпілля свіже. Там доводиться перетворювати старі схеми на легалістичний рух. Між групами зв’язок підтримують одна-дві людини. Досвід конспірації набувається за рахунок провалів, своїх та чужих. Цінним підручником були «Хроніка поточних подій» та «Український вісник». І все ж нелегальщина породжувала неприємні явища, витворювала тяжкі психологічні ситуації. Часто з болем згадую тяжку історію з надзвичайно активною, розумною, симпатичною N. Якось мені сказали, що вона вже рік-два збирає для мене, безробітного, гроші. Не повірив, розпочали щось типу товариського розслідування. Виявилось, що гроші збиралися не лише в одній компанії. Гірше, мене в цих невідомих мені особисто групах самвидавників вона подавала як героя, вождя тощо: «Він сказав, він вирішив» і все таке інше. Мітоманія, очевидно, супроводжувалася й сексуальними фантазмами: виявилося, що вона спала не лише зі мною, а й з багатьма іншими відомими правозахисниками. Довелося з нею різко порвати. В Москві мені розповідали потім про подібну історію з одним хлопцем: «Гістеричний синдром!» Може, але коли це стається з твоїм другом, діягноз не втішає — боляче… І все ж, хоча умови для всім нам ненависної «бєсовщини» були, навіть в Москві вона залишилася на рівні поодиноких випадків.

Боляче згадувати й смерті, поламані життя, родини, душі. А чи не можна було оминути цю чашу, обійтися без усіх цих диявольських водевілів? Саме так і питали кілька читачів: «Якби Ви сьогодні могли поміняти свою долю, на що поміняли б?» — «Так, очевидно, на долю в нормально-поганому суспільстві (у нас воно було тотально поганим). У тоталітарних країнах ти витрачаєш своє життя на механічні перешкоди, замість того, щоб розв’язувати справжні проблеми буття». Але чи справді все отак лінійно, Захід — Схід, Европа й ми? А чому ж тоді в нас було стільки людей майже кришталевої чистоти, стільки людей, що піднялися до висоти праведників та святих? Чи не ті механічні перешкоди стали їм східцями в ту висоту? Й виринає чомусь стародавня хасидська притча. Богові остогидло чути нарікання на долю, й Він отих галасунів покликав і вказав на розвішані (як у театрі) номери-долі: «Вибирайте!»… Після, мабуть, чималого часу й галасу, кожен вибрав той самий, свій номер… Якби…

ВСТУП

Думка написати цю роботу вперше з’явилась у мене навесні 1968 року, коли я був удома в Павла Литвинова на його дні народження. Пізно увечері гості й господар пішли, залишились ми вдвох з невідомим мені молодим чоловіком. Познайомились. Молодик виявився Володимиром Дрімлюгою, робітником, колишнім студентом Ленінградського університету. З університету його вигнали за «неблагонадійність».

Зав’язалась така собі типова розмова про всі «вічні» проблеми. Потім ми спустились на грішну землю і розповіли одне одному трохи про себе. Обох нас вразило те, наскільки ми різні. Різне соціальне походження, кардинально протилежна діяльність в юності — у школі й університеті, характери, що виключають одне одного. В юності у нас тільки одне було спільним — антисемітизм.

І ось наші шляхи перетнулись тут. І попереду в нас одне майбутнє — тюрма (ми не могли й уявити собі, що за тюрмою настане ще одне спільне — еміграція).

Не змовляючись, ми обидва подумали, що цікаво проаналізувати, які шляхи ведуть людину в СРСР до боротьби проти існуючого режиму. Цікаво було також проаналізувати: що ж нас всіх об’єднує — з тією протилежністю поглядів, яка існує в радянському демократичному русі. Про це я багато думав і в Дніпропетровській психтюрмі.

І висновок мені зараз бачиться більш чи менш ясно. Я висловлю його тут, трохи випереджаючи оповідь про мій особистий шлях У тюрму і в еміграцію.

*

Є легенда-бувальщина про великого індуського мислителя, святого кінця XIX століття Рамакрішну.

Якось Рамакрішна побачив, як б’ють батогами людину по оголеній спині. Від бичів на спині у того, кого били, виступали криваві смуги. Такі самі смуги з’явились на спині Рамакрішни…

Що це таке? Це оголена, нічим не захищена совість людини. Така совість не дозволяє заглибитись у самого себе, в особисте життя або ж заховатись за якоюсь хитромудрою ідеологією, яка дозволяє не бачити мук ближнього. Така совість не дає пристосуватись до суспільства, що оточує особистість.

Є певна частка істини в твердженнях радянських психіатрів і кагебістів, що всі, хто зважується у СРСР виступити проти існуючого режиму, — психічно ненормальні люди. І справді, — оголена, хвороблива совість, неспромога жити «у брехні» і злі, мала адаптованість до такого суспільства — це ознаки виходу за межі норми конформізму, міщанства. Тому невипадково, що серед учасників демократичного руху є справжні істерики, психопати, шизофреніки і т. д. Але вони були у всіх значних народних, релігійних і політичних рухах. Досить згадати, як багато народовольців збожеволіли в тюрмах і на каторгах царської Росії!

Я хотів би нагадати найбільшу героїню Франції Жанну д’Арк з її «видіннями», які супроводжували увесь її подвижницький шлях.

КДБ намагається спекулювати на психічній ненормальності деяких учасників демократичного руху, намагається використовувати психічно хворих людей для слідства й суду, а також для дискредитації опозиції.

Але для вдумливої людини як у СРСР, так і на Заході спекуляція на божевільних — всього-на-всього показник цинічної аморальності радянської таємної поліції, партійного й державного бюрократичного апарату.

*

Народився я в 1939 році біля озера Іссик-Куль, у Нарині, у Киргизькій республіці. Батько мій був шляховим майстром, мати — чорноробом. Батько загинув 1941 року на фронті. Мати наприкінці війни переїхала зі мною і моєю маленькою сестрою з Фрунзе на батькову батьківщину, у Борзну — маленьке містечко в Україні, до бабусі, батькової матері.

Немає сенсу розповідати про тогочасне життя: все населення країни, за винятком бюрократичної верхівки, жило у голоді чи напів-голоді.

Бабуся моя була глибоко віруючою людиною. Віруючими стали і ми з сестрою. Я пам’ятаю, з яким трепетом прочитав у 6 років дитячу книжечку про Ісуса Христа. Мати — атеїстка — намагалася переконати нас, що Бога немає. Але всі її докази розбивалися об наш власний життєвий досвід. А полягав цей досвід в тому, що бабуся наша була ворожка. Вона читала особливу молитву над дитиною, що хворіла «хворобою немовлят» (як я вже зараз розумію, хворобою невротичною, переляком чи «уроком» (ось це мені й досі незрозуміло). Мати моя підсміювалась з бабусиної медицини, але нічого не могла сказати всупереч очевидному факту: майже всі діти справді видужували. Тим більше, лікарі з лікарні, в якій працювала мама, навчились розпізнавати ознаки «бабусиних» хвороб і відправляли відповідних хворих до бабусі.

У вісім років я захворів на туберкульоз кісток. Мати написала листа до Хрущова з проханням влаштувати мене в туберкульозний санаторій (місцеві лікарі нічим допомогти не змогли). Я отримав путівку у санаторій (мати досі страшенно вдячна за це Хрущову, я — не дуже: в країні, де медична допомога безкоштовна, направлення в санаторій повинно бути нормою, і для цього не треба турбувати уряд).

Дуже запам’ятався мені перший день у туберкульозному санаторії. Привезли мене у палату якраз на обід. На перше видали борщ, на друге — картопляне пюре, на третє — виноград. Після напівголодного сільського життя обід видався розкішним. Виноград я бачив уперше і тому одразу ж накинувся на нього, потім почав жадібно поїдати борщ. І раптом у мою миску впав шматок хліба, за ним — другий, потім посипались обгризені виноградні грона. Я розгублено роззирався на всі боки, шукаючи ворога. Кидав багато хто, але я довго не міг побачити того, хто кидав. Нарешті ворога знайдено, і я перелізаю до нього на ліжко і починаю його бити. Що міг зробити мені, здоровому сільському хлопчиськові, він, роками прикований до ліжка?

Зайшла медсестра і, побачивши бійку, поволокла мене в ізолятор, палату-«одиночку». Я розревівся і пояснив їй, що не винен. Вона вилаяла нас обох і пішла.

З усіх ліжок чути стало слово «темна». Я відчув у цьому слові загрозу і попросив хлопчика з найсимпатичнішим обличчям пояснити, що це таке. Він пояснив, що уночі прийдуть старші хлопці з інших палат з милицями, накриють мене ковдрою і битимуть.

— Але за що?

— Ти — сексот.

— А що це таке?

— Ябеда.

Це слово я знав. І почав доводити йому, що це несправедливо, що вони самі у всьому винні. Він терпляче пояснив, що дорослі завжди проти дітей, і не можна їм допомагати карати дітей. Це я зрозумів, погодився з ним, але пояснив, що оскільки я про це не знав, то мені можна вибачити. Він не погодився.

Увечері я з жахом чекав ночі. Єдиним порятунком здавалось мені сховатись під ліжко. Проте сховатись я не встиг. У палату ввірвались великі хлопці, років 11–12, з милицями. Але… пішли вони не до мене, а до хлопчика, який найбільше за всіх вимагав «темної». Вони жартома постукали по ньому милицями і пішли. Мої переговори з хлопчиком з симпатичним обличчям виявилися вдалими.

Що означає слово сексот, я дізнався, аж ставши дорослим.

У санаторії, ясна річ, велась інтенсивна атеїстична пропаганда. Оскільки більшість з нас були з сіл, то, зрозуміло, майже всі до одного ми були набожні.

Нам трапився розумний вихователь. Він приходив до нас після уроків і дуже розумно пояснював, чому Бога немає. Всі, окрім мене, швидко визнали його правоту. Я не починав з ним сперечатись, але після того, як він ішов, розповідав про всілякі чудеса (не тільки про бабусині). Під час наступної бесіди вихователь здивовано бачив, що всі знову вірять у Бога і наводять йому нові докази. Нарешті він довідався, що головний супротивник — я. Він швидко зламав мій опір стосовно чудес із життя Христа, «обновлення» ікон і т. д. Але з бабусею і йому важко було справитись. Він йшов, обіцяв пояснити те чи інше явище наступного разу. (Як я тепер здогадуюсь, він йшов почитати відповідні книжки.) Нарешті всі мої аргументи було розбито — це, мовляв, теорія навіювання і гіпнозу. Але здаватись у суперечці ніколи не приємно. Я довго думав і придумав вирішальний аргумент. Річ у тому, що бабуся лікувала зокрема грудних дітей.

Я запитав вихователя, як можна щось навіяти дитині цього віку. Він розгубився. Потім пообіцяв пояснити і це, але пізніше. Минуло багато днів, поки він виконав свою обіцянку.

Пояснення було таке: навіювання у даному випадку здійснюється щодо матері дитини. Мати починає вірити у видужання маляти, і від цього у неї різко зростає якість молока. І мовляв, ось від такого особливо корисного молока дитинка і видужує.

Так я став атеїстом. Бабусі я послав дипломатичного листа, у якому пояснив, що Бога немає, і просив її вибачити мені мій новонароджений атеїзм. (Бабуся мріяла передати свою магічну молитву саме мені, але змушена була передати її моїй тьоті, яка зовсім не збирається ставати чаклункою.[2])

Розповідати про життя в санаторії нецікаво — нудьга, мрії про волю, про рідних, розмови, книжки, навчання. Це щось на зразок тюрми, але з гарним харчуванням, з персоналом, що ласкаво ставиться до в’язнів (за рідкісними винятками, це все були люди, що ставились до нас з теплом і жаліли нас.)

Згадаю тільки про те, що зіграло велику роль у моєму духовному розвитку.

Виховання наше було «інкубаторським». Увесь світ ми пізнавали тільки через книжки, навчання і розмови з учителями. Тому слово, думка, ідея відігравали у нашому житті головну роль. Ідеологія, в якій нас виховували, була гуманна. Цю ідеологію ми сприймали в чистому вигляді, бо ж не стикались із життям. В плані етичному я не бачив суперечності між моральними принципами мого раннього, християнського дитинства й новими.

На початку 7-го класу я вперше закохався. Сталося це так: дівчаток з сусідньої палати привезли на ліжках до нас погратися. Грались ми в «пошту». Гра полягає в тому, що кожен пише комусь, не називаючи свого імені. Той, хто отримав, відповідає навмання. Щоб привернути до себе увагу, я почав писати дівчаткам грубощі. Ті наздогад відповідали, виникали кумедні ситуації. Нарешті, вони всі здогадались, хто це писав, і почали закидати мене грубощами у відповідь. Особливо злою виявилась Маша. Саме в неї я й закохався. Я запропонував їй «дружити». Вона погодилась. (У Маші був туберкульоз тазостегнового суглоба. Таких дівчаток ми жаліли більше, ніж горбатих: лікарі казали, що вони ніколи не зможуть народжувати.)

Наприкінці 7-го класу мене вигнали з санаторію, і я почав жити неподалік від нього. Писав Маші листи, але вона не відповідала. Вирішив з’їздити до неї на трамваї. Але як їхати на трамваї, я не знав. У мене було три рублі, але чи вистачить цього на трамвай — хто його знає. Друга проблема — де купувати квитки. Я йшов пішки і подумки лаяв письменників: чому ніде в книжках не описується, як купуються квитки на трамвай (адже нас вчили, що література — підручник життя). Питати в перехожих було соромно: я розумів, що смішно не знати таких дрібниць.

Коли підійшов до санаторію, попросив викликати Машу. Вона довго не виходила, нарешті вийшла і спустила на нитці записку (першу в моєму житті «ксіву»).

У записці вона розповіла про те, що одна дівчинка нещодавно отримала листа від хлопчика. Листа перехопила вихователька і при всіх висміяла дівчинку за «любов». Маша просила більше до неї не писати й не приходити.

Я повернувся додому, проклинаючи дівчачу підступність…

Святенництво у питаннях статі тісно пов’язане з політичним святенництвом офіційної ідеології.

У 2-му чи 3-му класі я задумався над проблемою дітонародження у вождів революції. У Леніна була дружина, але зате не було дітей. Значить, Ленін гарний. У Сталіна були діти — вихователька нам про це казала. Значить… про це страшно подумати… Я намагався знайти Сталінові якесь виправдання, але не зміг. Тільки класі у сьомому я вибачив товаришеві Сталіну такий непристойний гріх.

Я вже згадав, що з санаторію мене вигнали. І вигнали ось за що.

У нашому класі був 20-річний хлопець. Вплив його на клас був дуже великий. Він крутив романи з санітарками і розповідав нам сексуальні подробиці цих романів. Слухали ми його у захваті, мріючи якомога швидше вирости. Санітарки приносили йому вино, яким він ділився і з нами.

Через його вплив дисципліна в класі катастрофічно впала. Дійшло до того, що один з учнів кинув у вчительку чорнильницею.

Сам я ніколи не хуліганив і не дуже грубіянив. Але, на моє нещастя, ми вивчали Конституцію СРСР. Коли я дізнався, що всі громадяни мають право на свободу слова, я почав здійснювати цю свободу на практиці.

Тільки-но вчитель робив, на мій погляд, якусь помилку, я підіймав руку і чемно ловив його на цій помилці. По суті, я систематично підтримував порушення дисципліни в класі, бо чіплявся до будь-якого неточного вислову вчителя, коли він кричав на хуліганів.

У результаті було скликано шкільні збори, які ухвалили знизити мені оцінку з поведінки «за грубість в поведінці з обслуговуючим персоналом», а тому, хто кинув чорнильницю, оголосити догану по школі. Непропорційність покари мене глибоко вразила, і я почав поводитись ще нахабніше.

У цей час у санаторій прибув новий головний лікар. У нього була ідея-фікс швидкого вилікування туберкульозу. Для такого лікування він почав робити одну за одною операції, після яких хворий суглоб ставав нерухомим. Нерухомість суглоба — ось що треба для того, щоб вилікувати туберкульоз кісток (за декілька років прийшов новий головний лікар, у якого була діаметрально протилежна ідея лікування — постійний рух суглоба!)

Питання про операцію постало і переді мною. Вагався я недовго, вибір був простий: або ще декілька років санаторію, або каліка на ціле життя, зате — свобода. (Через багато років переді мною постала схожа дилема: або ще декілька років у психтюрмі на Батьківщині, або свобода за межами Батьківщини. Тут я вагався набагато довше.)

Через декілька місяців після операції мені дозволили ходити. П’ять років я не бачив землі, і тому в перші ж дні вирішив вийти з санаторію. У санаторії був карантин, і виходити надвір забороняли. Мене на сходах спіймала медсестра і повела до головного лікаря. І треба ж було, щоб по дорозі до неї приєдналась вихователька і поскаржилась, що я розбещую дітей — граю з ними в карти. Головний лікар обох вислухав і сказав, що мене вилікували і я можу забиратись із санаторію…

Характеристику мені видали погану: «Хорошие способності, но лєнів, мнітєлен і груб с персоналом». З цією характеристикою я пішов у нормальну школу. Завуч сказав, що поганих учнів у них предосить і він не прийме мене до школи.

Довелось розповісти, за що видали таку характеристику (свобода слова й таке інше). Він порадив, щоб я робив зауваження вчителям наодинці, після уроків, бо інакше я зриваю дисципліну й підриваю авторитет вчителя. Я погодився.

У цій школі викладання було гірше, ніж у санаторії, і тут мене почали вважати за непоганого учня.

Не встиг я освоїтись з вільними дітьми й вільною школою, як надійшла страшна звістка. П’ятого березня помер Вождь. Увесь клас ридав разом із вчителькою. Я розумів жах того, що відбувалося, і думав про те, як ми тепер будемо жити серед капіталістів. До цих терзань додавались ще й докори сумління: всі плачуть, а я не можу з себе ні сльозинки вичавити.

Соціальне становище нашої родини й інкубаторське виховання ставили мене у двозначне становище, створювали роздвоєне сприйняття дійсності.

З одного боку, я розумів, що живу у найпрекраснішій країні світу, яку очолює наймудріший і найґеніальніший вождь усіх часів і народів — Сталін.

З іншого боку, я жив на соціальному низу. Моя мати працювала куховаркою в санаторії в Одесі. Отримувала вона ЗО рублів на місяць. На таку суму теоретично неможливо жити. Але практично можна. Навколо я бачив подібну злиденність, але в деяких шкільних товаришів було навіть гірше. Адже я міг ходити на кухню і їсти залишки їжі тих, хто відпочивав у санаторії.

Гірше було з житлом. Ми з матір’ю жили в жіночому гуртожитку й тулилися на одному ліжку. Вечорами до дівчат приходили хлопці й залишалися спати: одну ніч матроси, другу — міліціонери. Мати, бідна, все заглушувала непристойні звуки, але так само безуспішно, як глушать зараз західні радіостанції.

Врешті-решт, в тому ж 53-му, після того, як я закінчив сьомий клас, мати вирішила переїхати до тьоті Клави у Фрунзе. Туди мама вже кілька років тому відправила сестру, бо не могла утримувати нас двох.

Порівняно з нами тьотя Клава належала до радянської буржуазії, бо працювала в Міністерстві фінансів бухгалтером, а її чоловік — в Облвно, педагог. Обидва взялися за моє виховання, але «упрямий хохльонок» був невиправним. Тому в Киргизії пробули лише рік. Неподалік жила також родина другої сестри, разом з бабусею, Лебє-дєвою. Десь аж в Узбекистані четверта материна сестра. Дід Лебєдєв перед революцією прокладав КВЖД, тому всі сестри народилися в Китаї, але на різних станціях. Мати в Манжурії, що створило певні проблеми у Франції. Чиновник ніяк не міг знайти ту Манжурію і з власної ініціативи проставив для мами Магорію, і ми все кепкуємо, що вона в нас єдина в світі магорійка, президент і народ в одній особі.

Молодші сестри боялися старшої, тьоті Клави, але шанували. Чому? Якісь родинні таємниці… Хтось десь проговорився, що дід був дворянином. Казали, що врятував життя царевичеві в Японську війну (?) й отримав «лічноє дворянство». Лише в Парижі мати розкрила деякі таємниці, ті, що сама пам’ятала. Після революції повернулися в Росію, й чомусь затрималися в Киргизії. Дід вчасно помер, тому родину не переслідували. Бабуся теж хохлушка, з купців, здається, десь з Сибіру. Та мама не пам’ятає, щоб колись жили добре, хіба що в часи НЕПу. І хоча дворянство було ніяке, над родиною завжди висіла загроза, бо ще й закордонні, КВЖДінці. Тьотя Клава пожертвувала собою заради спокою родини й одружилася з чекістом, що полював на басмачів, мусульманські «банди» (так як врятував свою куркульську родину, тобто Плющів, дядько Сайта, що пішов у військову школу). Про чекіста ніколи не згадувала. Дядько Коля — другий чоловік. Підчас війни тьотю змусили стежити за сусідом, «англійським шпигуном». Тьотя грала ідіотку, тому залишили в спокої і сусідів, і її. І все ж і вона, і дядя Коля були цілком правовірні. Вже у дисидентські часи тьотя заїздила до нас до Києва. Після розмови з нами заявила мамі, що ми з Танею стали українськими фашистами. (Слава Богу, ДБ про тітчину дефініцію не знало.) Мама спитала мене. «Мам, невже ти віриш, що я хочу, щоб тебе чи Таню викидали з України? Дурна тьотя Клава». Ось тоді мама й відкрила частину таємниць. Хоча про дворянство лише в Парижі, почувши, як я зубоскалю над «лічним дворянством», раптом обурилась: «Що? Столбовое!» На той час психолог О. Братко (прихований далі за загальниковим означенням «друзі з Інституту психології») відкрив мені дворянство й… Плющів. Подивився в «Малороссийский гербовник». Часи матушки Єлисаве-ти. Добре, знать, служив «обиватель Борзенський» Петрові та матушкам… Одні прокладали дорогу Росії в Азію, інші… Власне, й батько, що був шляховим майстром в Памірських горах, робив те саме, прокладав дороги в тому ж напрямку дранґ нах ост. Втік туди на заробітки в часи голодомору 1933 року. Це вже знову лише в Парижі мама розповіла. В Одесі тільки одне згадала: коли татову комсомольську організацію приєднали до комсомольської організації військ НКВД, батько «загубив» комсомольський квиток… Обійшлося…

Та в ті часи, у 8-му класі, усі ці родинні таємниці мене не турбували, як і потім, коли московський дід, Микола Плющ, обережно (відсидів колись своє) відмовлявся від зустрічі з Кржижановським та показував наше «генеалогічне» древо. Запам’ятав лише з його розповідей, що був якийсь народоволець, Євген, що сидів у Шліссельбурзі…

З тіткою не зжилися насамперед через мене. Бо характер в неї був. Коли сестра переїхала з Борзни у Фрунзе, тьотя Клава поспішно почала окультурювати мужиче дитя. «Тьоть Клав, чого Ви все лаєтесь та лаєтесь?» — «Ах, я по-твоєму собака!»… Мій з. нею конфлікт вже не мав лінгвістичного забарвлення. У гніві на мене тітка «бух» — змела тарілку зі столу. Я у відповідь — решту тарілок. Бідна мама… Одним словом, переїхали знову в Одесу. Мати вже якось отримала окрему кімнату в гуртожитку й дитина вже не спокушалася шумами… Але все та сама бідність навколо, ще краще її видно — подорослішав.

Суперечність між ідеологією та життям довкола була кричуща. Не засумніватись у правдивості книжок та вчителів я не міг. Залишалося шукати проміжний вихід. І його було знайдено як самостійно, так і з допомогою дорослих. Як живуть наші правителі, народ не знає, бо це — державна таємниця. Зате ми стикались з прошарком населення, що жив краще. Це були продавці (отримували вони мало, зате крали), вчителі, лікарі й курортники. Основну масу цих «заможних» людей в Одесі на ті часи становили євреї. Закономірно було стати антисемітом. Сліпий національний або соціальний протест в Росії часто призводив і призводить до антисемітизму (недарма Енгельс назвав антисемітизм «соціалізмом для дурнів»).

Вчився я на відмінно і вважав, що всі, хто вчиться погано — ледарі й нікудишні комсомольці і з ними треба боротись. Боролись ми (активісти класу) двояким чином. По-перше, на комсомольських зборах я виймав спеціального записничка, з якого зачитував прізвища тих, хто підказував, користувався шпаргалками або списував у сусіда. За таку поведінку прозвали мене «шкільним жандармом». І я пишався цим прізвиськом. Дехто з учнів наважувався кидати мені докори прямо в обличчя. Тоді на комсомольських зборах я говорив про це, доводив, чому моя поведінка правильна, і вимагав, щоб мої опоненти довели протилежне. Вони мовчали і я знущався з їхнього боягузтва. Рішення зборів приймались майже одноголосно, лише декілька осіб утримувалось.

По-друге, після уроків я залишався з учнями, що відставали і займався з ними математикою, допомагав їм робити уроки.

Від учительських похвал голова у мене запаморочилась. Розвинулись надмірні гординя й честолюбство. Вони поглиблювались ще й через те, що більшість вчителів були напрочуд дурні (за всі десять класів я з любов’ю і вдячністю згадую тільки трьох вчителів), і я вважав, що краще за них розуміюсь на предметі.

Я мріяв здійснити переворот у математиці й філософії. (Всі свої мрії я викладав у щоденнику. КДБ у 1972 році забрав цей щоденник, а мої такі звичайні безглузді юнацькі мрії стали основою для ствердження того, що у мене з юності була «маячня месіанства».)

У країні панував культ Вождя і взагалі сильних людей, Геніїв, які ведуть народ до осяйних вершин комунізму. Тому моїми кумирами невипадково були Робесп’єр, Дзержинський, Кармалюк (український розбійник, схожий на Робіна Туда) і чомусь Наполеон, а не Петро І.

Дореволюційної літератури я майже не любив (окрім «Що робити?» Чернишевського та «Батьків і дітей» Тургенева). По-перше, через те, що писання ідіотських творів про літературу за заданим планом викликає відразу до автора, якого вивчають. По-друге, мені нудно було читати усілякі безглузді переживання героїв Толстого, Тургенева, Гончарова та ін. От Павка Корчагін — зовсім інша річ! Кришталево чисті думки та вчинки, ніяких тобі гнилих інтелігентських рефлексій. Писати про «Матір» Горького було нудно, але й тут подобалась більшовицька твердість Власова. Каюсь, Маяковський не подобався — надто складно писав…

У сфері статевих стосунків після того, як прочитав Дідро, прийшов до висновку: «Геть сором!» (що й проповідував тим, хто зі мною вчився, та вчителям). І взагалі всю мораль треба раціоналізувати, викинувши з неї усі формальні правила пристойності та упередження. Природний сором завадив втілити нову мораль у повсякденне життя. (Моральні пошуки диктувались не лише прагненням математизувати мораль, а й протестом проти лицемірного святенництва дорослих.)

Наприкінці 9-го класу сталась надзвичайна подія. Одна з однокласниць народила дитину. Ми дізнались про це тільки на початку нового навчального року. Всі подруги перестали в неї бувати й обурено обговорювали її «провину». Я запропонував скликати з цього приводу комсомольські збори. Звичайно на комсомольських зборах присутній класний керівник. Але я заявив класному керівникові, що йому на цих зборах робити нічого і він тільки заважатиме чесній розмові (взагалі-то я дуже нахабно поводився з учителями, а вони вибачали мені зухвальство як найкращому учневі).

На комсомольських зборах я розповів про поведінку подруг «злочинниці». Я сказав, що секс — особиста справа кожного, що, звичайно, вона нерозумно вчинила, але їй треба допомогти. Закінчив я свою викривальну промову словами про те, що більшість учениць нашого класу тільки випадково уникнули того, що трапилося з «потерпілою», Що вони самі досить вільно поводяться з матросами. Ніхто не заперечував, і збори вирішили допомагати молодій матері.

Енергії в мене було багато. Не поглинало її ні навчання, ні читання книжок, ні комсомольська діяльність у школі. На цей час я твердо засвоїв істину, що комуніст повинен шукати основну ланку в суспільстві й кидати всі сили на цю ланку. Основною була загроза війни, шпигунство і т. д. Одеса — прикордонне місто. Природно, що я прийшов До думки допомагати ловити шпигунів. У цей час існували «бригади допомоги прикордонникам», до яких входила молодь. Бригади ці по ночах ходили на кордон, тренувались ловити шпигунів та стріляти. Це було трохи нуднувато, та зате відповідало поглядам на життєві завдання.

Закінчилась моя участь у бригаді сумно. У ніч на 7-е листопада 1955 року нас викликали на заставу й повідомили, що очікується «висадка шпигуна».

Нас розташували між прикордонниками так, щоб було видно одне одного. Лежимо, чекаємо. Минає декілька годин. Раптом бачимо три постаті. Я кричу: «Стій, хто йде?»

Виявилось, що це двоє прикордонників покинули свої пости і ведуть п’яного в дим начальника застави.

Перша реакція — донести на начальника застави. Друга — сумніви в доцільності нашої бригади.

Остаточно я порвав з бригадою після того, як начальник застави цинічно розповів історію Берії. Він смакував сексуальні пригоди Берії, ґвалтування жінок-політв’язнів. Однаково гидкими стали і Берія, і начальник застави.

Почався 1956 рік. До нас додому зайшов один морячок, мічман. Розповідав усілякі історії. Між іншим сказав, що Ленін — дуже гарна людина, й Сталін — набагато гірша. Я розлютився і заявив йому, що якщо він буде подібне говорити, то заявлю, куди слід.

За якийсь час я написав заяву в КДБ з проханням прийняти мене в школу КДБ. Мета проста. Головна ланка — війна. Я не зможу воювати (туберкульоз кісток). Але зі шпигунами боротися зможу (про внутрішніх ворогів не думав, бо здавалось, що вони можуть бути тільки шпигунами). (Бідна мама, як вона перелякалася, скільки довелося їй натякати, аби не вступав у КДБ… А в 71-му засмучена, знову натяками, що тато теж їх не любив…)

Мене викликали в КДБ. Я довго пояснював, що я відмінник, активний комсомолець і т. д. Ось, мовляв, хочу бути слідчим. Мені відповіли, що у слідчі беруть після служби в армії, а оскільки я туберкульозник, то моє бажання нездійсниме. Я почав пояснювати, що готовий бути ким завгодно, аби тільки працювати у КДБ. Шифрувальником — бо у мене математичні здібності. Перекладачем — бо в мене «п’ятірка» з німецької мови. Це не таке вже й добре знання мови, але я готовий вивчити її справді зразково. Вони відмовили, посилаючись все на той самий туберкульоз.

Тепер я розумію, що їм було не до мене. Був 1956 рік, і кожен з них думав тільки про те, як би не потрапити в тюрму за свої злочини. Адже ж могли б вони запропонувати мені стати стукачем, таємним співробітником. Думаю, що я б з радістю погодився.

Переходжу до центрального для мого внутрішнього розвитку моменту.

Якось після уроків до мене підійшла моя близька подруга, Шура (в холерному 70-му зустрілися, коли повертався від Караванської, а за спиною «хвіст». Дружина якогось партдіяча в Москві. Розповів про себе. «І без вас нема порядку, скрізь наркотики, проституція»), «соратниця» на всяких комсомольських заходах, дочка колишнього прикордонного начальника, і сказала, що вона хоче розповісти мені щось дуже важливе і таємне.

Вона розповіла про таємну доповідь Хрущова. Хоча вона не знала й десятої частки того, що сказав Хрущов, але й того, що розповіла, було досить, аби в одну мить впала основа всієї моєї ідеології — віра в геніальність і безмежну доброту до трудящих товариша Сталіна.

До вечора я ходив збуджений по вулицях, потім викликав товариша і розповів йому (він також був високоідейний, і тому йому можна було все сказати). Ми пробродили цілу ніч, обговорили все і з того боку, й з іншого, і в результаті прийшли до висновку, що «всі вони — мерзотники». Вони знали й мовчали, — отже, вони боягузи, не комуністи, і Хрущов був звергнутий услід за Сталіним. А якщо Сталін був мерзотником, то треба було мовчки виправити те, що він накоїв, і не говорити про це вголос. (Згодом я зустрічав чимало дорослих кретинів, що говорили те саме.)

Наприкінці 10-го класу я взяв участь в обласній математичній олімпіаді. Кращими учасниками олімпіади виявились хлопці-євреї. Вони були освіченіші за мене. Я зблизився з ними, бо мій антисемітизм був соціальний, а не зоологічний. Дружба з одним з них стала першим зрушенням у моєму антисемітизмі. Антисемітизм інших почав викликати у мене протест.

Коли я здавав документи в університет, то почув таку розмову між дівчатами, що приймали документи: «Українка? По морді видно, Що єврейка. Не вдасться їй сховатись, провалимо на екзаменах».

Ці слова мене глибоко вразили. Отже, ті, хто править країною, — антисеміти. Але ж вони комуністи, вони не мають права бути антисемітами (собі, як приватній особі, я дозволяв бути антисемітом).

Повернусь назад. У 9-му класі я з’їздив у Борзну, до бабусі. Я знову побачив, як вона лікує дітей, і колишні проблеми знову постали переді мною. І, звичайно, я пригадав теорію «особливо цінного молока матері, що годує дитину». Почав читати книжки про навіювання та гіпноз. Почав гіпнотизувати своїх друзів. Але навіювання та гіпноз не могли пояснити, як виліковуються немовлята. На першому курсі університету натрапив на дореволюційну книжку з телепатії. Бабусин «феномен» почав з’ясовуватись. Я захопився телепатією, а потім йогами.

Вчитись в університеті було легко. Після лекцій залишалось багато вільного часу. Комсомольська робота в університеті не задовольняла — боротьба за успішність, колективні відвідування театрів, кіно. І все.

Ми, кілька студентів, прочитали про математичний гурток у Московському університеті, де студенти вирішували серйозні наукові проблеми. Почали наполягати перед професорами, щоб і в нас відкрили такий гурток. Відкрили. Очолювала його досить нерозумна жінка (у Москві заняття проводили найвидатніші вчені). Вона давала нам задачі з підручників. Було нудно. Гурток зачах і розпався.

До комсомолу я на цей час ставився негативно, протестував проти демагогії, ура-оптимізму, проти того, що перебування в комсомолі зводиться до сплати членських внесків.

Та один з моїх друзів, переконав мене, що треба не критикувати комсомол, а власною діяльністю перетворювати його. Таку діяльність він вбачав у «легкій кавалерії». (Далі наші шляхи цілком розійшлися: він заглибився в чисту науку, я намагався балансувати між науковою й громадською діяльністю. Декілька разів він приїжджав до Києва, хотів до мене зайти, але друзі попередили його, що це небезпечно, і він не відважився. Ну що ж, кожен має право на страх, якщо й не моральне, то юридичне: він захистив дисертацію, став завідувачем лабораторії, отримував почесні премії.)

«Легка кавалерія» складалася зі студентів й молодих робітників. Займалась вона тим, що ловила повій, злодіїв, спекулянтів, «стиляг». Стиляг ловили й усовіщали. Якщо це не допомагало, їм обстригали волосся, розрізали штани, зрізали підошви.

Я зневажав стиляг за духовну порожнечу, але протестував проти розправи над ними. І в цьому мені вдалось домогтися свого — ми перестали їх ловити.

Коли вдавалося спіймати спекулянта, ми відбирали в нього товар, ховали в спеціальний сейф і передавали спекулянта міліції. Відбирати товар ми не мали права, але міліція нас до цього заохочувала. Якщо спекулянтові чи злодієві вдавалось замести сліди, його били. Штаб наш був розташований у бомбосховищі. Коли приходив час бити, частина з нас «зі слабкими нервами», виходили з кімнати, потім вмикалась сирена і починались побої. Бити ми також не мали права, але міліціонери радили бити, якщо немає прямих доказів. Один з підлітків, член нашого відділу кавалерії, дуже захоплювався побоями. Я помітив це й почав наполягати, щоб його виводили під час побоїв, — адже ж з нього росте садист.

Ми, декілька студентів — членів штабу, почали протестувати проти побоїв. Але більшість дуже логічно доводила, що ми — гнилі інтелігенти, що бити цих мерзотників треба.

Нам було соромно за свої слабкі нерви…

Якось ми зловили молодого злодія. Він запропонував свою допомогу: «Я знаю місця, де збираються волоцюги, повії, злодії, я допоможу вам їх виловлювати, якщо ви приймете мене до штабу». Ця пропозиція більшості з нас видалась огидною, і ми йому відмовили. Ясно було, що злодієм він став з романтичних причин, а наш штаб притягував його тим самим — романтика пошуку, культ сили.

Перебування у «легкій кавалерії» поступово розкривало очі на багато речей, дуже яскраво виявляло методи і сутність боротьби із злочинністю в СРСР.

Я керував торговим сектором. Ми заходили в їдальню і замовляли їжу й напої. Потім змушували офіціантів зважувати те, що нам подали. Звичайно виявлялось, що того, що подали, набагато менше, ніж замовляли. Складали протокол. Директор або шеф-кухар відкликав нас у окрему кімнату і пропонував горілку, розкішні закуски і навіть свого годинника. Ми, як ідейні комсомольці, записували у протокол і його пропозиції.

Найбільше нам доводилось боротись із спекулянтами. Я запропонував вивісити у штабі плакат зі словами Леніна: «Спекулянт — ворог народу». (Віра в магічну силу слова була така велика, що я думав, наче більшість молодих спекулянтів, побачивши слова самого Леніна, зрозуміють, як глибоко вони опустились, і виправляться.)

Після Московського фестивалю (1957 рік) в Одесі з’явилось багато негрів, арабів та інших іноземців. Різко зросла проституція. Нас кинули на боротьбу з проститутками. Ми ходили по парках і виловлювали парочки з-під кущів. Було дуже соромно, але що вдієш — треба.

Пригадую, спіймали одну дівчину і привели у райком комсомолу. Секретар райкому виступив перед нею з громовою промовою про честь радянської дівчини. Найбільше він налягав на те, що вона підриває престиж країни. Дівчина вперто стояла на тому, що її статеві органи належать тільки їй і це не справа комсомолу втручатися в утилізацію їх (висловлювалась вона, звичайно, більш грубо). Проте після того, як їй пригрозили тюрмою, вона здалась і визнала свою провину.

Був у нас один хлопець з робітників, який найкраще присоромлював злочинців. Якось ми зловили студентку технікуму, яка розважалась у парку з солдатом. Наш оратор завів її в окрему кімнату й почав говорити про дівочу гордість, честь і таке інше. Ми стояли за дверима і вмирали зі сміху — настільки все це було по-книжному банально. Але говорив він дуже переконливо. Дівчина істерично ридала. Після розмови ми попередили її, що якщо злочин повториться, ми повідомимо в технікум і її звідти виженуть. Вона поклялась, що ніколи більше не буде цим займатись.

Моя шкільна вчителька якось потрапила у лікарню. Коли видужала, розповіла мені таке. Головний лікар лікарні, єврей (на цьому вона наголосила) тримає в спеціальній палаті здорових людей. Їх начебто лікують. Насправді після «лікування» їм видають довідки про те, що у них тяжкі захворювання. З цими довідками вони отримують усілякі пільги — безкоштовний курорт, пенсію через хворобу, звільнення від роботи і т. д. Про це знають всі медсестри й лікарі, обурюються, але бояться виступити проти головного лікаря. Вчителька попросила, щоб я розслідував цю справу. Але, попередила вона, сестра головлікаря — завідувачка районного відділу охорони здоров’я. Якщо вона дізнається, що ним зацікавились, то його переведуть в іншу лікарню.

Я написав заяву в міліцію, у якій попередив, що розслідування потрібно провести дуже приховано. Міліція обіцяла розібратись. Тільки через чотири місяці мене викликали у міліцію. Там повідомили, що головний лікар ось уже чотири місяці як не працює у лікарні, і що мої відомості не підтверджено.

Мій друг К. спіймав на місці злочину трьох осіб, які крали будматеріали (вони вивозили їх цілими машинами). Двох з них він привів у міліцію. Він змусив міліціонерів скласти протокол допиту. Міліція обіцяла прислати слідчих на будівництво, з якого крали матеріал. Слідчі приїхали туди через місяць. Ясна річ, розкрадання вони не виявили.

Навесні відбувся зліт «легкої кавалерії». На цьому зльоті мені вручили похвальну грамоту ЦК ЛКСМУ. Але, на жаль, мені було соромно приймати цю грамоту: на зльоті сталась дуже вже неприємна подія. Той самий К. піймав справжнього шпигуна. Він здав його міліціонерові. К. отримав таку саму грамоту, як і я. А міліціонерові вручили іменного золотого годинника. Всі «кавалеристи» знали про цей випадок й обурено дивились на всі ці грамоти…

Моя товаришка стала секретарем штабу. Одного разу начальник штабу і його заступник запропонували їй імпортні черевички, конфісковані у спекулянта. Потім вони натякнули, що будуть постачати їй ще цінніші речі (їм важко було приховувати від неї свої операції). Вона відмовилась.

Ми почали таємне слідство. Виявилось, що начальник і його заступник спекулюють речами, відібраними у спекулянтів. Через наш математичний педантизм це слідство затягнулось.

Почалась екзаменаційна сесія, і ми перестали ходити у штаб. Після екзаменів довідались, що начальник штабу і його заступник затягнули до штабу повію і зґвалтували її. Райком комсомолу розпустив наш штаб, навіть не скликавши всіх його членів: вони не хотіли, щоб скрізь розійшлись чутки про цю подію. Ґвалтівників навіть не притягнули до судової відповідальності.

Удар був дуже сильний — удар по вірі в те, що можна якось боротися з мерзотою у нашому суспільстві.

У газетах повідомили, що має відкритись XIII з’їзд комсомолу. Ми, декілька комсомольців факультету, написали листа до з’їзду. У цьому листі ми писали про формалізм у комсомольській роботі, про те, що більшість комсомольців нічого не робить у громадському плані, а в своєму побутовому житті багато хто ганьбить звання комсомольця. Основна пропозиція полягала в тому, щоб провести відкриту нещадну чистку комсомолу — очистити його від всякої міщанської погані, посилити вимоги вступу в комсомол. Далі були пропозиції знайти справжні, захопливі справи. Наприклад, збирати силами комсомольців кошти для створення космічної ракети.

Після гарячих дискусій до нас приєднався секретар комсомольської організації факультету. Він дописав до листа свою окрему думку, Що трохи відрізнялась від нашої і була менш радикальна.

Ми з хвилюванням чекали відповіді з ЦК ВЛКСМ. Відповідь прийшла сприятлива. Нам повідомили, що наш лист обговорювався у ЦК і буде обговорюватись на з’їзді.

Ми з нетерпінням чекали з’їзду. На жаль, на з’їзді проблеми, які ми висунули, не зачепили жодним словом. На цьому з’їзді, як і на всіх інших, тільки й били в барабани у зв’язку з грандіозними звершеннями комсомолу на цілині. Від своїх товаришів, що поїхали підіймати цілину, ми вже знали, що те, що пишуть у газетах, це переважно чергова демагогія.

Викладач історії КПРС запропонував на семінарі обговорити рішення XIII з’їзду комсомолу. Я виступив і назвав з’їзд «з’їздом тріпачів». Після семінару викладач відкликав мене вбік і пояснив, що за такі слова у мене можуть бути великі неприємності. Я гордо відказав, що зараз не сталінські часи, і кожен має право говорити все, що хоче. Викладач тільки стенув плечима.

Під впливом XX з’їзду й Угорської революції 1956 року, у всіх великих університетах прокотилась хвиля вільнодумства. У Московському, Ленінградському і Київському університетах почали утворюватись підпільні й напівпідпільні організації. Їх розгромили. Але ми, студенти молодших курсів Одеського університету, нічого про це не знали. Про події в Угорщині ми робили висновки з газет.

Хвиля вільнодумства почалася в Одеському університеті у вигляді стінної газети «Думка». Епіграфом до газети був вислів Декарта «cogito ergo sum» («мислю — отже, існую»). Вийшло два номери газети, які викликали величезне зацікавлення у студентів. Я приготував статтю у третій номер.

У газеті обговорювались питання про джаз, Єсєніна (тоді ми вперше прочитали його вірші), футуристів.

До нас докотились чутки, що було засідання партійного бюро факультету, на якому газету звинуватили за буржуазну ідеологію. Одним з аргументів став злощасний епіграф. «Чому не „Пролетарі всіх країн, єднайтесь!“? Чому ідеалістичний афоризм?»

Я зустрівся з секретарем комсомольського бюро факультету і почав схвильовано вимагати, щоб той пояснив, за що заборонили газету. Секретар сказав, що редактори газети — стиляги, що вони, здається, були пов’язані зі спекулянтами. На жаль, я вдовольнився таким поясненням. На старших курсах повідбувалися комсомольські збори, на яких редакторів газети виключили з комсомолу, а відповідно, й з університету.

Через декілька років я прочитав детективну повість популярного на той час радянського автора детективів Ардаматського, у якій було переказано цей випадок. Статті в газеті були подані від початку до кінця брехливо. Ардаматський у повісті пов’язав редакторів газети зі спекулянтами, а спекулянтів — із злодіями й шпигунами.

На третьому курсі мене вибрали секретарем комсомольської організації курсу. Але на цій посаді я майже нічого не встиг зробити.

У нас були шефи — робітники одного з заводів. Не пам’ятаю напевно: може, ми були у них шефами. Ми домовились, що будемо разом проводити культурні заходи. Вони також просили, щоб ми допомогли декому з них вступити в університет. Був кінець навчального року, і єдине, що я виконав, — це підготував одного робітника на фізико-математичний факультет університету.

До 3-го курсу в мене з’явилось багато цікавих друзів позауніверситетського кола. Один з них був знавцем ідеалістичної філософії різних напрямків. Мені було дуже цікаво з ним сперечатись, але я завжди зазнавав поразки, бо він краще за мене знав навіть ту єдину філософію, з якою я був трохи знайомий — марксистську.

Приблизно у той же час я потоваришував з дочкою мого колишнього шкільного вчителя логіки — С. Він покинув школу, став письменником, членом Спілки письменників. Писав і пише він бездарно. Погляди його були сумішшю українського націоналізму й офіційної демагогії. Націоналізм — з ним я зіткнувся вперше — мене шокував (зараз я розумію, що дещо він говорив справедливо). Офіційна демагогія відштовхувала ще більше.

Але все-таки він був порівняно розумною людиною, і тому я захоплено сперечався з ним.

Якось я розповів йому про мого товариша-ідеаліста і пояснив, Що нам так погано викладають філософію, що ми не здатні дискутувати з ідеалістами. Я додав, що треба викладати в інститутах й ідеалістичну філософію.

Іншим разом я розповів йому, що сумніваюся у глибині ленінського визначення матерії (в «Матеріалізмі й емпіріокритицизмі»), а також Енгельсового визначення життя. Приблизно через місяць після нашої останньої зустрічі мене викликали в університетський відділ кадрів. Завідувач відділу кадрів (здебільшого це колишні кагебісти, але тоді я про це не знав) дуже люб’язно мене зустрів і почав розпитувати про мої плани на майбутнє. Я сухо відповідав, бо не міг зрозуміти, навіщо це йому потрібно. Нарешті прямо запитав, навіщо він мене викликав. Той пояснив, що всі мої викладачі з таким захватом про мене говорять, що йому захотілось познайомитись з таким незвичайним студентом. Окрім того, що це була явна брехня, моя гординя на той час вже трохи зменшилась, і мені було неприємно вислуховувати такі похвальні слова. Я насторожився.

Завідувач перейшов до моїх поглядів. Я відповідав ще стриманіше (хоча аж ніяк не вбачав тут для себе якоїсь небезпеки: я вірив, що сталінські часи безповоротно минули). Нарешті, він запитав чи є у мене друзі-ідеалісти, а потім — чи є у мене знайомі в такому-то інституті (саме там, де працював мій друг). Одразу все стало ясно — доніс С. (нікому іншому про цього свого товариша я не розповідав). Я полегшено зітхнув: прізвища мого друга С. не знав. Тактика моєї поведінки у цій розмові стала мені зрозумілою. Я вирішив грати роль такого собі марнославного дурника й базіки.

Я почав, просторікуючи, переповідати все, що читав з марксизму. Завідувач вдавав, що він у захваті від моєї ерудиції, але весь час своїми навідними запитаннями збивав на потрібні йому теми. Дурість так і випирала з його коментарів щодо моїх одкровень. Весело було гратись у цю трохи небезпечну гру. Перейшли до «Матеріалізму й емпіріокритицизму» (він сам запитав про цю працю). Про визначення матерії: я спитав у нього поради, як мені у цьому розібратись, — бо це так геніально, що для звичайного студента малодоступно. Він щиро признався, що для нього це теж складно.

Потім він знову заговорив про друзів. «Чи є у вас друзі в університеті?» Я пояснив, що так занурився у вивчення математики, що у мене немає часу на друзів.

— Але ж є люди, з якими ви розмовляєте про філософію?

— Так, звичайно.

— Серед них, мабуть, є розумні люди? Я хотів би з ними познайомитись.

— Будь ласка. У мене є знайомий письменник, С. Ми з ним часто зустрічаємось і сперечаємось.

Завкадрів попросив адресу. Я дав. Потім він спитав, які проблеми ми обговорюємо.

— Чиє життя на Марсі. С. доводить, що ні, а я навпаки.

Я дуже довго пояснював йому, що моя точка зору і є істинно марксистська. Той погодився.

Тепер я думаю, що вчинив тоді недобре, бо не було стовідсоткової певності, що доніс С.

Завкадрів спитав, чи я не пробував зустрітися з кимось із відомих людей. Я вирішив з нього познущатись і розповів про свою поїздку до Гліба Максиміліановича Кржижановського.

Я і справді їздив до Кржижановського, Ленінового друга, до людини, що виступала проти Сталіна. Мені хотілось дізнатись, як пояснює сталініану ленінець. Але, коли я приїхав до нього, мені відчинила двері старенька жінка і сказала: «Я їхня служниця. Гліб Максиміліа-нович тяжко хворий і лежить у Кремлівській лікарні». Мене настільки вразило те, що у ленінця є служниця, що я і думати перестав з ним зустрічатись.

Про служницю і про те, що Кржижановський — друг Леніна, я не сказав.

Очиська у завкадрів заблищали від задоволення, він вийняв записника і попросив сказати адресу, прізвище та інші дані. Я, зловтішаючись, дав їх. Коли він усе записав, я з невинним виглядом повідомив йому про те, що Кржижановський — старий більшовик і таке інше. На мить на обличчі товариша промайнуло розчарування, але потім воно змінилось на захоплення особою Кржижановського. Він остаточно зрозумів, що я безпечний дурень, і поспішив завершити розмову. Ми стояли на порозі й сердечно тиснули один одному руки. На прощання я спитав його, навіщо все-таки він мене викликав. Той повторив, що страшенно прагнув познайомитись з таким незвичайним студентом, і запропонував завжди до нього заходити, коли у мене з’являтиметься складна ідейна проблема.

Так минув перший у моєму житті допит. У 1964 році я спробував повторити цю тактику дурника-базіки, але слідчі були розумніші, й номер не вдався.

Другий випадок з С. також цікавий.

Я прочитав його нову повість. У ній розповідалось про те, як простий радянський хлопець став семінаристом і почав деградувати розумово й морально. Як же я здивувався, коли впізнав у цьому семінаристі себе — багато з моїх ідей, які я проповідував С., були вкладені в уста семінариста. Але обурило мене те, що він об’єднав мої ідеї з протилежними. Я запитав у дочки С. про цю повість. Вона підтвердила, що батько впевнений, що я стану набожною людиною і погано скінчу. (Все впиралося в те, що я тоді цікавився проблемою сенсу життя, а в тодішній офіційній літературі ця проблема вважалась суто релігійною.)

Якось ми дізнались, що в Будинку літераторів відбудеться доповідь колишніх священиків, що зреклися релігії. Ми з товаришем пішли послухати. Молоді священики розповідали про своє навчання в семінарії і подальшу службу батюшками. Осердям доповіді були сексуальні пригоди біблійних святих. Висвітливши цю проблему, вони перейшли до сексуальних пригод знайомих їм священиків. Ми з товаришем, «атеїсти», були обурені сороміцькими розповідями «відступників». Особливо гидко реагувала жіноча половина публіки — поетеси й авторки прози. У найпікантніших місцях вони хтиво хихотіли.

Після доповіді ми підійшли до С. і заговорили про його повість. Нас перебила якась молода дівуля. Вона заявила, що впізнала себе у семінаристі, навела С. декілька цитат, тотожніх з її словами. Потім вона обурено вказала на ті ідеї, яких вона ніколи не проповідувала. Ми з товаришем розсміялись і пояснили їй, звідки у семінариста ці ідеї. С. почав пояснювати інтимний процес творчості й «синтезний» образ семінариста. Ми заявили, що коли просто змішувати суперечливі ідеї, то це закінчується спотворенням цих ідей і це примітивний спосіб дискредитації ідеології супротивника. С. напророкував мені й дівулі похмуре ідейне майбутнє. (Цікаво, що з нею зараз?)

Закінчивши третій курс, я замислився над майбутньою роботою. Основна ідея часів десятого класу залишалась така сама: треба знайти найважливішу ланку. Додалася думка про те, що кожен повинен чесно робити свою справу на своєму місці. (Тільки через декілька років я довідався, що це називається «філософією малих справ», яка свого часу протиставлялась народовольцям.)

Яка ж ланка була найважливіша? У той час багато говорилось про диспропорцію між сільським господарством і промисловістю, про велику відсталість сільського господарства. Я й сам бачив злиденне життя колгоспників. Тому прийшов до висновку швидко — треба їхати у сільську школу і підіймати культуру селян. Справи з викладанням там дуже погані. Мізерна зарплата, ніякої творчості — все це відлякує молодь від професії вчителя. Але якщо частина молодих учителів у місті все-таки досить енергійні й розумні, то на село їдуть найпасивніші і найдурніші, невдахи. У мене були математичні здібності, була енергія, і тому мені здавалось, що я зможу принести в селі користь.

Я прийшов в обласний відділ народної освіти і попросив направити мене у сільську школу. Завідувач відділу подивився на мене як на ідіота, але направлення таки дав.

Село було за 60 км від Одеси. Маленьке, одна вулиця. До школи ходили учні і з сусіднього села. Школа — так звана «зростаюча» (раніше це була чотирирічна, зараз шестирічна, а буде восьмирічка). Я викладав арифметику, геометрію та фізику в 5-му й 6-му класах. У п’ятому класі одинадцять учнів, у шостому — двадцять.

Зарплата — 50 рублів, з яких половину я віддавав своїй господині, яка готувала їжу. За ліжко у хаті платив колгосп.

Найбільше спочатку мене вразили злидні селян. У селі третина туберкульозників. В декого з селян — власні корови. Але все молоко вони здавали у колгосп. У моєї господині була дочка років шести. Вона майже ніколи не пила молока.

З колегами було нудно: чоловіки говорили тільки про випивку, а жінки — про городи, які їм виділив колгосп, і про одяг. Віддушиною стала вчителька російської та німецької мови Алла Михайлівна. Вона закінчила педагогічний інститут і, як і я, перший рік викладала. Ми проводили з нею вечори, розмовляли про літературу, учнів та порядки в школі. Порядки здавались нам дикими.

Директор школи — п’яниця. Нерідко приходив п’яним на уроки. Він постійно втручався у нашу викладацьку роботу і вимагав, щоб ми ставили навіть найгіршим учням гарні оцінки.

Восени нам систематично зривали уроки — всіх учнів забирали на поле допомагати колгоспу збирати врожай.

Пригадується яскрава картина. Ми чистимо кукурудзу. Вдалині на дорозі з’являється постать директора на велосипеді. Він падає. Школярі коментують: «Бардюг знов п’яний».

Дисципліна в школі дуже погана. На уроках — галас. На зауваження вчителя майже ніхто не реагує. Якось учень п’ятого класу відповів на моє зауваження: «Я тобі й другу ногу переламаю». У тому, що не було дисципліни, був винен і я. Я не зумів знайти міру між суворістю і ласкою. Мені здавалось, що треба звертатись тільки до розуму дітей і давати їм змогу вільно розвиватись розумово. Вони мене любили за гумор на уроках, але майже ніколи не слухались. Вчительку російської мови слухались ще менше.

У кожному класі сиділи переростки. У п’ятому класі, наприклад, була дівиця років вісімнадцяти, у шостому класі — хлопець і дівчина по 19 років (мені було 20). Обоє переростків з шостого класу — туберкульозні. Дівчина з п’ятого класу — просто лінива й дурна баба.

Ось весь п’ятий клас розв’язує контрольну роботу. Вона встає і подає чистий аркуш паперу: «Леоніде Івановичу, я ні. хуя не розумію».

Я червонію, уважно вивчаю класний журнал. Клас затих — чекає на мою реакцію. Нарешті я уривчастим голосом прошу її вийти з класу. Вона відмовляється. Я намагаюся силоміць її виштовхнути. Вона нахабно всміхається і намагається своїми грудьми доторкнутись до мене.

Дехто з учнів приходив на уроки п’яний.

У школі не було жодного приладу. Я наполягав на тому, щоб їх закупили, але директор і вухом не вів. Одного разу я мав розповісти дітям про сполучені посудини. На урок прийшов вчитель української мови. Я розповів на пальцях про сполучені посудини, а за приклад навів шістнадцятирічного хлопця, який часто приходив на уроки п’яний. Ось він спускається до батька в погріб, дістає шланг, вставляє його в бочку і п’є вино. Він і бочка — сполучені посудини. Клас у захваті від такої фізики.

Після уроку колега мене втішив: «Ось бачте, вам вдається обходитись і без приладів».

Ми з Аллою Михайлівною розмовляли з іншими вчителями про те, що в школі треба змінити порядки. Всього було дев’ять учителів, з них четверо підримало нас, троє — проти: директор, його дружина і вчителька ботаніки, колишній агроном, яка була вдячна директорові за те, що він допоміг їй позбутись каторжної роботи агронома («легкий» хліб учителя просто так їй не минувся: після навчального року вона подалась у санаторій лікуватись від неврозу, який нажила за рік викладання).

Після першої чверті я в 5-му класі поставив п’ять двійок, вчителька російської мови — 10 (з 11 можливих). На диктанти з російської мови страшно було дивитись. Найкращі учні робили по двадцять помилок, найгірші — по 70 і більше. До Алли Михайлівни російську мову викладала директорова дружина — істота цілковито неграмотна.

Ситуація стала нестерпна.

Ми з Аллою Михайлівною написали листа, у якому виклали, що відбувається в школі, в райком партії і в районний відділ народної освіти.

Про листа дізнався директор і заявив, що через нашу заяву постраждаємо тільки ми. Ще не пізно поїхати в районний центр і забрати заяву.

Чутка про листа розійшлась серед колгоспників, ставитись до мене почали тепліше. Якось вранці мене розбудила господиня й сказала: «Увечері до Бардюга приїхали з району й вино цілу ніч пили». Стало ясно, що ми програли.

Комісія прийшла на урок не до директора, а до нас. Аллу Михайлівну змусили провести диктант. Увечері ми вдвох сіли його перевіряти. Якщо в диктанті 70–80 помилок, то неминуче частину з них пропустиш. Спочатку зошит перевіряла вона, потім я, потім знову вона. І, незважаючи на такий потрійний фільтр, декілька помилок ми пропустили, у чому її й звинуватили. Наступного дня провели педагогічні збори. Виявилось, що нас тільки двоє, — решта або зберігали нейтралітет, або виступали проти нас.

Основне до нас звинувачення — недотримуємось методики викладання. Стосовно мене це почасти було виправдано: по-перше, я методики в університеті не вивчав, а по-друге, багато що з методичних вказівок, про які казав директор, видавались мені (та й зараз видаються) безглуздими. Що ж до Алли Михайлівни, то таке звинувачення було брехливе — в інституті їй за пробні уроки завжди ставили «відмінно».

Потім нас звинуватили у чварах, і на завершення педагогічні збори оголосили нам трьом (і директорові таки) по догані, яку буде занесено в особову справу. (За якийсь час ми дізнались, що директорова догана залишилась усною.)

Алла Михайлівна почала наполягати на тому, щоб ми залишили школу. Я доводив, що ми не маємо морального права кидати учнів. Але учнів вона ненавиділа тепер майже так само, як і вчителів (вона була вагітна, і це тільки збільшувало її переживання через безлад на уроках). Я намагався привчити учнів читати художню літературу. Алла злісно насміхалась з цих спроб і, зокрема, з моїх художніх смаків (в цьому останньому вона, по суті, мала рацію). Врешті-решт вона поїхала з села. Згодом я зайшов до неї в Одесі. На неї страшно було дивитись. Дитина народилась мертвою (лікарі пояснили це нервовою перенапругою).

Вона стала мізантропкою.

Я міг би звернутись в Облвно — там працювали мої друзі. Але боротись з допомогою блату здавалось мені аморальним.

Після того як Алла Михайлівна пішла, її предмети почали розподіляти між учителями. Почалось перетасовування всіх уроків. Мені запропонували фізкультуру. Я пояснив, що у школі був звільнений від фізкультури. Потім запропонували військову справу, працю, співи, малювання. Від всіх цих предметів я відмовився (ставку робили на те, Що коли я почну більше заробляти, то стану поступливіший).

Нарешті мені запропонували німецьку мову. Я погано знаю німецьку, але решта вчителів ще гірше. Для дітей я все-таки кращий варіант. Погодився. Але в учительську ввірвалась вчителька ботаніки і почала звинувачувати мене в тому, що я відбираю в неї уроки. Я запропонував їй забрати німецьку мову собі. Директор виніс соломонів вирок: їй три уроки німецької в 6-му класі, мені два уроки в 5-му. Домовились.

Я провів декілька уроків німецької, коли вчителька ботаніки запропонувала помінятись — їй, мовляв, важко. Після обміну вона попросила мене допомогти підготуватись до першого уроку в 5-му класі: «У вас уже ж є досвід». Я прийшов до неї додому, вона поставила на стіл вино, і, попиваючи його, ми почали готуватись до уроку. Виявилось, що німецьку вона вивчала в школі, в інституті вчила англійську і в результаті не знає ні тієї, ні іншої.

Мене душив сміх: з абетки вона знала тільки о, а, е, і. Нарешті вона нашими літерами написала в підручнику німецькі слова, а під ними — переклад.

Анекдоти мені завжди подобались, і тому я попросив дозволу побути на уроці. Вона дозволила.

На уроці я сів за парту з найбільш хуліганистим хлопцем. Вчителька почала читати текст. Помилка за помилкою. Кращі учні (вони ж одну чверть вчились-в Алли Михайлівни і знали німецьку мову в межах того, що вивчалось) почали виправляти. Потім урок почав перетворюватись у цькування вчительки — найгірші учні виправляли її як хотіли.

Хуліган поруч зі мною тицьнув мене під бік (вони зі мною не дуже церемонились) і проказав: «Та ж вона нічого не знає». Я подивився на нього суворим, «педагогічним» поглядом, але педагогічно відповісти не зміг.

Я очікував, що після такого уроку вона віддасть мені німецьку мову. Але куди там! На перерві вона запитала в мене: «Ну, як?» Я остовпів від такого незворушного нахабства і пролепетав: «Та нічого, як на перший раз. Ось тільки незручно, що учні поправляють вчителя». — «Що ж мені робити?» Я, повагавшись, відповів: «А ви скажіть їм, що ви навмисне робите помилки для того, щоб перевірити їхні знання».

Наступного тижня до мене на перерві підійшли п’ятикласники й хором повідомили: «Леоніде Івановичу, знаєте, що вона придумала? Хитрюща яка!» І вони розповіли мені про її «хитрощі».

Наприкінці навчального року вона дала учням річну контрольну роботу — диктант, який мала відіслати в районний відділ народної освіти. Директор попросив мене допомогти їй перевірити диктант (думаю, що він здогадувався про те, що діється з успішністю). Я сів поруч з нею і почав перевіряти зошити. Це було щось страхітливе. У кожному великому слові дві-три помилки. І безліч помилок у найкращих учнів — ознака того, що це помилки вчителя. Наприклад, усі іменники писались з маленької літери.

Підійшов директор, і я пояснив йому ситуацію. Вихід він за якийсь час знайшов: «Ви виправляйте помилки червоним чорнилом, а ви — синім». Ми послухались його поради. Але відсилати такий диктант в район не можна. Вона дала цей самий диктант вдруге. Підозрюю, що вона написала його на дошці, а учні списали (про такі диктанти в деяких школах я чув). У всякому випадку, до мене вона більше не зверталась.

Може постати питання: як я міг піти на те, щоб підробити диктант, почавши з протесту проти завищення оцінок?

Минув цілий навчальний рік, я придивився до стану речей у школі, до директора. Я переконався в тому, що директор не дуже вже й винний. Ми, наприклад, вимагали вигнати з класу двох дорослих учнів, бо вони розбещують інших. У класі залишилось би 9 осіб. Як нам пояснили, у такому випадку клас би закрили. А після цього закрили б школу. Учням довелось би ходити в сусідню школу, за 10 км від нашого села, як ходили учні 7–10 класів. Колгосп відмовляється виділяти машини для того, щоб возити дітей. По дорозі учні курять, б’ються, часто зовсім не доходять до школи. Для малюків 1–6 класів все це було дуже погано. Якби оцінки ставились правильно, то нас усіх розігнали б за погану успішність, прийшли б такі самі погані вчителі й нічого не змінилось би. Сам директор смертельно нудьгує на своїй роботі, у нього вже давно немає ілюзій щодо того, що він може щось змінити. Джерело засобів для забезпечення родини — це, насамперед, власний город. Його пияцтво — спроба втекти від безрадісного й беззмістовного життя.

Треба міняти не директора, а всю систему освіти, що ґрунтується на демагогії, окозамилюванні, процентоманії і т. д. Освітню систему не можна змінити, якщо не змінити всього суспільства. Але я тоді не бачив людей, які боролись би за те, щоб змінити суспільство. Я вибрав для себе інший шлях — шлях у науку, філософію, мистецтво. Я розумів, що це втеча, але не бачив іншого виходу, виходу хоча б особистісного. Вирішив повернутися в університет. Я все більше відчував, що мені не вистачає освіти, що занадто вузько розумію мистецтво, філософію і таке інше.

Після того як поїхала Алла Михайлівна, стало зовсім нестерпно. Школа займала дві-три години на день, півгодини — підготовка до уроків. Книжок майже немає (на 25 рублів багато їх не купиш). Розмовляти ні з ким.

Я потоваришував зі шкільним сторожем, колишнім вчителем арифметики. Це був зовсім неосвічений дідусь. Але з ним хоч про щось можна було поговорити. Він розповідав про довоєнне життя, про війну, любив поміркувати про любов і смерть.

Потім я познайомився з десятикласником. Ми потоваришували, бо того цікавило дуже багато питань. Знань у нього було мало, зате він залюбки слухав мене і навіть починав сперечатись. Я розповідав йому про вищу математику, філософію, телепатію, літературу, навчав різноманітних ігор. Вся його родина, і він також, хворіли на туберкульоз легень. Він товаришував з моєю ученицею з 6-го класу, 19-річною дівчиною. Через туберкульоз вона не могла вчитись систематично. Ми збирались у неї вдома і цілі вечори проводили, граючи в ігри або щось розповідаючи.

Я порадив їй, самій швидкісним методом вивчити предмети за 7-й клас і скласти екзамени у сусідній школі, щоб з нового навчального року вступити в технікум. Почав диктувати їй тексти з російської мови. Спочатку вона робила по двадцять помилок, потім по дві-три помилки. Підготував її також з алгебри й геометрії. Всі іспити вона склала на «добре».

Навесні у колгосп приїхали молоді спеціалісти — зоотехнік і агроном. Вони збирались після роботи дуже стомлені й обдумували грандіозні плани реформування колгоспу. Я заздрив їхній втомі й планам. Вони підсміювались з моєї безпорадності в школі. Тоді саме йшов фільм «Колеги» за книгою Василя Аксьонова. У цьому фільмі молоді спеціалісти стикаються з усілякими перешкодами, але мужньо їх долають. Мої нові друзі, посилаючись на цей фільм, присоромлювали мене за те, що я намірився тікати з села. Було соромно, але сил залишатись у селі вже не було.

Через рік вони також втекли від «ідіотизму сільського життя».

Покінчивши зі своєю педагогічною кар’єрою, я переїхав до Києва, бо на цей час одружився.

У Києві я вступив на 4-й курс університету. У Київському університеті математика викладалась на вищому рівні, і тому було цікавіше.

На 4-му курсі викладали діалектичний матеріалізм. Викладач виявився розумний, викладав не з книжок, робив акцент на діалектиці. Захоплення філософією стало серйознішим. На семінарах з філософії вибухали суперечки, в яких брали активну участь троє — четверо студентів. Ми також вивчали політекономію капіталізму. Перші розділи «Капіталу» виявились дуже цікавими, зате потім стало нудно, бо викладач виявився нерозумний, а самостійно вивчати «Капітал» не хотілось. На семінарах з політекономії ми постійно фрондували: ставили викладачеві каверзні запитання, проводячи паралель між капіталізмом і тим соціалізмом, в якому ми всі жили.

Хотілося більше дізнатись про філософію йогів та близькі до неї філософсько-релігійні течії, а також телепатію. Для цього я поїхав на місяць до Москви. Там дістав у знайомих квиток в бібліотеку імені Леніна. Виявилось, що у бібліотеці цій — величезні книжкові багатства і, зокрема, з тих питань, що мене цікавили. Але саме з цих питань книжок майже не видавали. Мені порадили виписувати книжки із спеціального каталогу, з якого ці книги чомусь видавали. Містикою я швидко переситився, стало нудно: фантазія людська доволі обмежена, а оскільки якихось критеріїв істини в містичних писаннях немає, то ці фантазії стають необгрунтовані. З тих часів у мене збереглось зацікавлення лише до художнього боку містичних творів (більшість з них бездарні і в цьому плані, але окремі книги чудові, наприклад, твори Шюре). Психологія йогів пояснювала дещо з психології буденного життя. Дуже важливою видалась думка про те, що психіку треба розвивати, що психікою треба керувати. Одразу ж напрошувався зв’язок з ідеєю марксизму про те, що потрібно створити суспільство, у якому прогрес визначається свідомістю людей, а не механічними законами політекономії.

КИЇВ

Почав було займатись зосереджуванням за раджа-йогою. Але після двох тижнів занять якось на лекції виявилося, що я настільки зосереджувався на одній думці, що втрачав будь-який зв’язок з дійсністю. Я злякався, бо зрозумів, що без досвідченого керівника я можу зіпсувати собі психіку.

Дуже великий вплив справила етика йогів. Вперше я зіткнувся з тонким аналізом ставлення людини до себе, до інших людей, до Бога і т. д. Теза йогів «тіло — храм духа, і тому треба турботливо ставитись до тіла» протилежна традиційному християнському нехтуванню і навіть презирству до тіла. Хоча за характером своїм я ближчий до християнства, проте в цьому плані йогівське ставлення до тіла здавалось і здається мені ближчим до науки.

Перший самвидав, з яким я зіткнувся, був самвидав з йоги, теософії й антропософії, хіромантії. Тільки після закінчення університету трапились перші твори художнього самвидаву — вірші Волошина, Мандельштама, виступ Паустовського на захист Дудінцева.

Через захоплення йогою я познайомився з одним інженером. Зблизило нас також зацікавлення науковою фантастикою.

Мій новий товариш захоплювався абстрактним живописом. Мені він був незрозумілий, але на той час я вже навчився з пошаною ставитись до поглядів та інтересів інших людей. Він намагався пояснити мені сенс абстрактного живопису, але я так нічого й не зрозумів. Зате почалось захоплення Врубелем, Реріхом, Чурльонісом і пізнім Ван-Ґоґом. Я нарешті усвідомив, що спроба пізнати прекрасне за допомогою самої тільки думки приречена на провал (думка приходить після інтуїтивного осягнення).

Чим більше я заглиблювався у літературу про телепатію, тим більше ставало зацікавлення паранормальними явищами. Ми з декількома друзями пішли на кафедру психології і запропонували організувати гурток телепатії. Один з викладачів психології заявив: «Ну що ж, захоплення телепатією краще, ніж деякі інші студентські захоплення». І погодився допомагати нам організовувати експерименти.

Я прочитав доповіді про телепатію у декількох інститутах, щоб привернути до нашого гуртка фахівців різних профілів.

На цей час у радянських пресі з’явились перші статті про телепатію. З них я довідався про те, що в Москві живе співробітник академіка Бехтерева — Б. Б. Кажинський, який разом з Дуровим і Бехтєрєвим проводив експерименти з телепатії у 20–30-х роках. Я написав до Кажинського і приїхав до нього. Кажинський зустрів мене дуже радо, бо бачив у мені одного з юнаків, які продовжать те, що було зроблено в телепатії до війни. За столом сиділо нас четверо — Кажинський, його дружина, молодий медик Е. Наумов і я. Наумов, вибравши момент, запропонував (задля жарту) допомогти йому в псевдотелепатичному експерименті — підштовхувати його у потрібні моменти ногою. Я погодився. Коли ми демонстрували фокус, Кажинський намагався розкрити обман, але нам вдалося його обдурити. Він серйозно повірив у те, що це телепатія. Мені було перед ним дуже соромно, але виходу з неправдивої ситуації, що склалась, я не знайшов.

Інтерес до Кажинського відразу зник. Я прийшов до принципу, якого потім завжди дотримувався у парапсихології: парапсихолог повинен передбачати обман або ж самообман в експериментах заздалегідь і проводити експеримент так, щоб обман був неможливий. Парапсихолог не має права вірити чесному слову.

Підчас цієї ж поїздки я познайомився з одним з найкращих фантастів Радянського Союзу — палеонтологом Єфремовим. З художнього погляду його твори дуже слабкі, зате фантазія здавалась дійсно науковою. Як і Ціолковський, Єфремов у своїй фантастиці намагається розглядати ті чи інші наукові гіпотези, розвиваючи їх поза межі встановленого наукою, завжди спираючись на головні наукові принципи нинішнього дня. У «Туманності Андромеди» Єфремов змалював комуністичне суспільство, змалював так яскраво, як ніхто інший до нього. Я розпитав його про деякі ідеї, які в романі зачеплені мимохідь. Особливо цікавила мене «третя сигнальна система». Наскільки я зрозумів Єфремова, цим терміном він означив зближення чуттєвого й розумного начала у психіці людини майбутнього (телепатія входить у це поняття як особливий елемент).

Потім ми обговорили проблему досягнення фізичного безсмертя за допомогою науки. Єфремов заперечував, що це можливо, я ж намагався довести протилежне. Зійшлись ми лише на безсмерті людства і на тому, що твердження Енгельса про неминучу смерть людства недіалектичне.

Єфремов розповів, що інтереси у фантастиці у нього дещо змінились. У центрі його уваги — найближчі перспективи розвитку суспільства, зокрема, високорозвинуті антигуманні суспільства (згодом він написав на цю тему роман «Година бика») і психологія людини, її недосліджені галузі — психологія прекрасного, парапсихологія і т. д. (про це він написав роман «Лезо бритви» — найгірший в художньому плані і лише в окремих місцях цікавий з наукового боку).

Також я їздив у Ленінград до парапсихолога професора Васільєва. Васільєв розповів про дуже цікаві досліди, які він проводив до війни. Розповідав і про розгром радянських парапсихологів за Сталіна. Я запитав у нього про телепатичні експерименти на американському підводному човні «Наутілус», про які писала радянська преса. Васільєв сказав, що у нього є достовірні дані про те, що повідомлення про ці експерименти вигадали західні журналісти, але він вважає за доцільне посилатись на них, щоб зацікавити державу телепатією (якщо радянська влада дізнається про те, що американські військові зацікавились телепатією, то обов’язково організує телепатичні лабораторії. І справді згодом було створено декілька засекречених і напів-засекречених лабораторій).

Наприкінці 1961 року я отримав листа від чехословацького парапсихолога Мілана Різла. Він повідомляв, що приїде на три дні до Києва і хотів би виголосити доповідь про парапсихологію, а також обмінятись думками про різні її аспекти.

Я згадав про це у розмові з секретарем комсомольського бюро курсу. Той затривожився і запропонував поговорити з партійним організатором факультету, щоб подумати, як прийняти чеха. Парторг розгубився — все-таки іноземець — і зателефонував у райком партії. Ті, мабуть, також не знали, що сказати і зателефонували у КДБ. Ну, а ці вже напевно все знали. Мене викликали у ректорат університету, де через півгодини я зустрівся з кагебістом Юрієм Павловичем Нікіфоровим. Той розпитав мене про листування з Різлом, а потім пояснив, що хоча Чехословаччина — й соціалістична країна, та все-таки Різл — іноземець, а отже, може виявитись підозрілою особою. Він запропонував усі три дні телефонувати до нього, до Нікіфорова, і повідомляти, де ми перебуваємо, а також розповідати про те, що Різл говорив у розмовах.

Повідомляти про розмови я, звичайно, не збирався, але телефонувати, на жаль, погодився (моральні мої принципи тоді були все ще «соціалістичні»). Нікіфоров попросив також, щоб я не відходив від Різла ні на крок.

Перша фраза, яку сказав Мілан Різл: «Я тут лише три дні і хотів би, щоб ми були увесь час разом». Я про себе розсміявся — бажання КДБ, моє і Різла були однакові. Різл виявився дуже симпатичною людиною, безмежно закоханим у парапсихологію. Його не цікавила ні політика, ні література. Не Різл, а я починав розмови на політичні теми, але він виявився до них байдужий. Розмови з ним були такі цікаві, що три дні промайнули дуже швидко.

Ми блукали по Києву, розмовляли про парапсихологію, дивились на архітектуру міста. Цілком випадково я помітив, що ми постійно зіштовхуємось з однією і тією самою особою. Я здогадався. Це був перший у моєму житті шпиг.

Я телефонував до Нікіфорова регулярно.

На вокзалі, коли я проводжав Різла, я знову побачив те саме обличчя шпига. Це трохи лоскотало нерви, було цікаво (як у детективах!).

Наступного дня я зустрівся з Нікіфоровим. Він вислухав мою розповідь про Різла (парапсихолог, говорить тільки про парапсихологію і т. д) і спитав, чи не помітив я в Різла чогось підозрілого. І тут мені захотілось познущатися з цього бовдура. Я сказав, що за нами увесь час ходила якась людина, і висловив підозру, що це англійський чи американський шпигун. Нікіфоров сказав, що це мені, мабуть, здалось. Він запропонував мені написати доповідну про парапсихологію для КДБ. Я згодився. Наприкінці розмови він спитав, чи не знаю я такого-то студента. Я здогадався, що він хоче завербувати мене у таємні співробітники і підкреслено твердо заявив, що не знаю. Він спитав про іншого студента. Я відповів те саме. Він здогадався, і розмова завершилась.

Доповідну я написав. У ній я намагався об’єктивно описати, що відбувається у парапсихології, негативно відгукнувся про яснобачення, телекінез і т. д. Особливо наголосив на тому, що телепатію можна застосовувати у військовій справі. На той час я розумів, що ми живемо у поганому суспільстві, але вважав, що існує загроза війни з боку імперіалістичних держав, а тому треба все робити для того, щоб зміцнити військову могутність держави. Зараз я радісно думаю про те, що всі мої ідеї про військове застосування телепатії нереальні. У «Заповіднику імені Берії» Валентина Мороза йдеться про те, як капітан Круть сказав, що мріє навчитись читати думки політв’язнів. Слава Богу, телепатія їм у цьому не допоможе.

Декілька років після нашої зустрічі ми з Різлом листувались. Він присилав свої статті. За розроблення методу тренування телепатичних здібностей його нагородили міжнародною премією з парапсихології.

Здається, 1966 року московські парапсихологи повідомили мене, що Різл втік у США (я сподівався, що прочитає мою книгу в Америці й відгукнеться, навіть передавав кимось листа в Дюкський університет… Він справді був весь у науці…) На той час Різл завідував лабораторією парапсихології в Празі. Але, звичайно, йому не давали коштів для роботи, втручались у справи лабораторії. А він так закоханий у парапсихологію, що не звертає уваги на існуючий устрій, ідеологію і т. д. Він хотів тільки, цілковито віддаючись, працювати у парапсихології. На Різдво я отримав від нього листівку з вітаннями із Дюкського університету. Я тоді вже почав розповсюджувати художній та політичний самвидав і не хотів привертати до себе увагу органів держбезпеки. Тому я не відповів йому, так само, як не відповідав на листи американських та індуських парапсихологів. Якби ці листи прийшли після 1968 року, я б відповів на них, бо тоді вже фігурував у самвидаві відкрито.

На 5-му курсі ми вивчали політекономію соціалізму та історичний матеріалізм.

Політекономія соціалізму вразила мене своєю ненауковістю — слова, слова, слова. Ні статистики, ні якихось глибоких постулатів, ні принципових, логічно обґрунтованих законів. На семінарах ми фрондували ще більше.

У цей час ми вивчали (вкотре вже!) «Державу й революцію». Здебільшого задають законспектувати той чи інший розділ. І який же студент прочитає більше, ніж задали? На молодших курсах я читав Леніна без жодного задоволення. Мене дратували постійні повтори, відступи, безліч партійних суперечок, увага до дрібниць і таке інше. Але на 4–5 курсі я полюбив Леніновий стиль. Наполегливе повторення однієї й тієї самої думки — це спосіб всебічного її розгляду та діалектичного розвитку. Відомий український критик, Євген Свер-стюк уподібнював цей спосіб викладу думки Леніна до спіралі, яка вгвинчується у мозок слухача або читача. У такий спосіб Ленінові вдавалось доносити до масового читача дуже складні ідеї. У Сталіна і ще більше у Мао Цзедуна цей метод викладу перетворився на найпростіші силогізми, які через нескінченні повтори вдовблюються людям у голови, як формули гіпнотизера. Ленін, а ще більше Маркс, показують, як глибоко пов’язані між собою думка і форма її викладу. Коли згодом я ознайомився з Марксовими «Філософсько-економічними рукописами 1844 р.», то був вражений художньою глибиною його формулювань. Краса Марксового стилю принципово відрізняється від стилю притч Христа й Ніцше. У Маркса — діалектичний стиль, в якому тонка гра слів, рух слова, його багатозначність відбиває діалектичний рух думки, її багатогранність, а це, у свою чергу, відбиває діалектику природи й суспільства. Наприклад, формула «релігія — опіум для народу» в радянській атеїстичній пропаганді розшифровується лише як наркотична, одурманлива, функція релігії. І такий сенс справді є у цій формулі. Вражає, що Лев Толстой також прийшов до цього висновку щодо використання церковної релігії (Толстой говорив про хлороформ). Але ж опіум є також і засобом знеболення. І справді, Маркс, розвиваючи свою думку, каже про те, що релігія — це «серце безсердечного світу». Остання думка ніяк не розвивається у радянській офіційній ідеології.

Коли я прочитав «Державу й революцію» декілька разів, то найбільше мене вразила вимога платити будь-якому чиновникові не більше середньої заробітної плати робітника. Тоді я не оцінив всієї важливості цієї вимоги для соціалістичної держави, але сама вимога так різко розходилась з практикою радянської держави, що на семінарах з політекономії я постійно порушував це питання. Викладач увесь час ухилявся від дискусії на цю тему. Єдиним аргументом з його боку була порада не сприймати усі думки Леніна як абсолютну істину (мовляв, Ленін також міг помилятись).

Такий аргумент був цілком слушним, але я наполягав на тому, що вимога Леніна — справедлива (тоді я не зрозумів політичного значення цієї вимоги, хоча у Леніна це викладено досить ясно і просто).

Історичний матеріалізм викладався на ще нижчому рівні, аніж політекономія соціалізму. Я прийшов на декілька лекцій та семінарів і перестав на них ходити. Викладач якось перепинив мене у коридорі і спитав, чому я не ходжу до нього на лекції. Я відповів, що історичний матеріалізм для мене такий важливий предмет, що я не можу миритися з його профанацією. На іспитах він поставив мені і ще одному студентові «незадовільно». Я відповів йому на всі питання білету і на додаткові. Спіткнувся на питанні про держави «національної демократії». Тези Зборів робітничих і комуністичних партій з цього питання я читав, але визначення пропустив. Відповідав я, виходячи з назви і, як переконався потім, в цілому правильно. Коли викладач поставив 2, я спитав його: «За що?» — «Треба було ходити на лекції й семінари».

Іншому студентові незадовільну оцінку він поставив за «сумнівний» виступ на семінарі. Цей студент походив з селянської родини, знання з гуманітарних наук були в нього дуже обмежені, зате мислення було самобутнє. Він поставив викладачеві дуже неясно сформульоване питання. Викладач не зрозумів. Виступив я і пояснив, що цей студент питає про матеріалістичне вирішення проблеми сенсу життя. Викладач заявив, що увесь курс історичного матеріалізму присвячений відповіді на це запитання. Студент наполягав на більш виразній відповіді. Викладач відповів, що сенс життя людини у будівництві комунізму. Студент сказав, що відповідь неповна, бо незрозуміло, який же сенс життя за комунізму. Далі суперечка стала зовсім беззмістовною, бо обидві сторони все більше відходили від основного питання. Цей студент дозволив собі декілька зауважень, які засвідчували алогічність викладача (незважаючи на свою загальну неосвіченість, студент все-таки був математиком, і непоганим, тому й зміг тонко проаналізувати логічні прорахунки викладача).

Довелося перескладати іспити. На повторному іспиті питання нам поставили ті самі і відповідали ми так само. Обом виставили «добре». Стипендії нас обох позбавили. Для мене це був удар: дружина отримувала 60 рублів, з яких ЗО йшло на плату за кімнату, яку ми винаймали у приватному будинку. Для нього стипендія була єдиним засобом на життя. Ми обидва переконались у тому, яке значення має матерія для розуміння істинного духу марксизму.

На 5-му курсі я прочитав декілька доповідей про телепатію у різних інститутах, також і в Інституті кібернетики АН УРСР. Це дало мені змогу познайомитись із багатьма вченими, зокрема, з академіком Глушковим, професором Амосовим, фізіологом Івановим-Муромсь-ким. Більшість знайомих мені працівників Інституту ставились до парапсихології та йоги позитивно.

З деякими колегами Амосова я зблизився.

Пригадується кумедний випадок.

На початку шістдесятих років почала відроджуватись радянська генетика (завдяки могутній підтримці фізиків). З’явились перші статті, у яких критикувалась теорія Хрущова. Один з лисенківців надіслав листа у кібернетичний журнал з протестом проти підтримки антипартійних напрямків у біології, тобто проти генетиків. Журнал розіслав листи до 30-ти найвидатніших вчених країни з проханням відповісти на нього. Амосов, що отримав цього листа, доручив відповісти своєму працівникові, біофізику. Ми разом складали відповідь і реготали над власними дотепами на тему містичного матеріалізму лисенківців.

За декілька років Амосов доручив цьому ж працівникові написати критичні зауваги про статтю самого Амосова. Той запросив мене допомогти йому в математичній і філософській частині критики. Коли ми взялись вивчати статтю, то були вражені її кричущою неграмотністю. У кожній фразі була якась помилка — граматична, біологічна, математична або ж філософська. Але найдивовижніше було те, що в цілому у статті були цікаві й розумні ідеї. Ми назвали статтю Амосова «надійною системою з ненадійних елементів» (назва праці одного американського кібернетика).

На 5-му курсі постало питання про дипломну роботу. Я був знайомий з математиками Інституту фізіології. Вони запропонували мені тему «Математичні методи діагнозу психічних захворювань». Заступник завідувача Лабораторії математичного моделювання запропонував таку ідею. Я у дипломній роботі розроблю математичну модель утворення понять. Потім ми разом зробимо кібернетичну машину, яка створюватиме поняття. Потім він почне руйнувати ті чи інші ланки машини, щоб дослідити причини тих чи інших помилок у поняттях. Це й буде модель «психічно ненормального утворення понять». Порівнявши машинні захворювання з реальними, вдасться знайти механізм психічних хвороб. Я тоді майже нічого не розумів у кібернетиці, але фантастичність задуму мене вразила. Адже для того, щоб створити досить серйозну модель утворення понять, потрібна багаторічна праця цілого інституту.

Але тема мене зацікавила, і ми, троє математиків, подались у псих-лікарню ім. Павлова, щоб на власні очі побачити, як ставиться діагноз захворювання.

Нас зустрів професор Фрумкін, людина розумна й чесна. Він та ще декілька лікарів запропонували нам побути на засіданні комісії, яка встановлює діагноз.

Спочатку нам розповіли історію хвороби. Хвора, лікар-гінеколог, багато років працювала у цій же лікарні. Рік тому хворі жінки почали на неї скаржитись. Вони казали, що вона поводиться з ними цинічно, робить брудні сексуальні пропозиції і т. п. На ці скарги не звернули уваги, вважаючи їх за прояв маячні.

Але коли скарг ставало все більше, їх перевірили і виявили ще похмурішу картину, аніж та, що вимальовувалась зі скарг. У хворої, окрім сексуальної патології, — манія переслідування. Вона каже, що її сусіди — англійські шпигуни, які на завдання англійських імперіалістів підкидають їй у квартиру синіх клопів з довгими хвостами.

Загалом це дуже цікава тема — сюжет маячні хворих. Мені здавалось — ще до того, як я потрапив у психтюрму, — що в середньому маячня хворих відбиває суспільне свідоме й підсвідоме. Так, у середньовіччі маячня в основному стосувалась диявольських підступів, угод з дияволом і т. д. А у нас в країні, у наш час — підступи імперіалістів, сіоністів, ворогів народу, телепатія, радіонавіювання і тому подібне. Коли я потрапив у Дніпропетровськ, то на власні очі переконався у цьому. Безперечно, є і маячня, спільна для всіх країн і часів — насамперед усілякі сексуальні збочення.

Після того як ми ознайомились з історією хвороби, привели хвору. Виснажене обличчя, перелякана, розгублена.

Попросили її пояснити, чому вона перебуває у лікарні. Вона, жалібно посміхаючись, почала розповідати. Вона працювала у цій лікарні, потім здоров’я її погіршилось, і колеги вирішили, що їй треба відпочити. Навіть нам, математикам, було видно, що вона хоче ухилитись від питання, приховати від себе і від інших болючий для неї факт психічного захворювання (у нас в країні ставлення до психічно хворих з боку обивателя презирливе, і тому тим, хто захворів, психічно важко примиритися з тим, що вони потрапили у найбільш зневажену категорію людей — гірших за вбивць, розбещувачів дітей і т. д.).

На пряме запитання лікаря, чому її поклали саме у психлікарню, вона відповіла,’ що у санаторій потрапити складно, а колеги виявили свою доброту й допомогли влаштуватись у «Павловку» (так називають лікарню кияни). Лікар попросив хвору розповісти нам про її сусідів. Вона відгукнулась про сусідів дуже коротко і дуже добре. Ми перезирнулись (тільки у психушці я зрозумів, що хворі часто інтуїтивно відчувають, чого не можна говорити лікарям, щоб не дати фактів для діагнозу).

Фрумкін попросив її пояснити прислів’я «за деревами лісу не видно». Вона, не задумуючись, пояснила, що коли підійти до дерева надто близько, то воно заступить решту дерев. Потім я довідався, що таке пояснення свідчить про «конкретність мислення». Але й без того було видно, що це симптом хвороби.

Наступне запитання: «Відгадайте загадку — мішок на вугілля, але білий». Ми знову перезирнулись: ніхто з нас не міг цього відгадати. Звичайно, хвора так само відповіла, що не знає.

Виявилось, що це мішок з-під борошна! Наш шеф, завідувач лабораторії моделювання, прошепотів, що він підозрює, що самі психіатри трохи ненормальні. (У психушці це мені часто спадало на думку.)

Хвору попросили відняти 13 від 81. Поки ми подумки підраховували, вона відповіла. Правильно. Потім знову від результату треба було відняти 13. Відповідь знову правильна і знову швидше за математиків. Втретє віднімати вона відмовилась, бо їй набридло (як виявилось, кожен з нас також вирішив, що з нього досить).

Хвору вивели.

Лікарі почали дискутувати. Професор Фрумкін сказав, що це типова шизофренія, і вказав на відповідні ознаки. Десь у популярному журналі я читав про шизофренію, і тому зрозумів, що діагноз надто вже розпливчастий, бо видів шизофренії дуже багато. Для того, щоб призначити подальший метод лікування, сказати «шизофренія» явно не досить.

Інший лікар заперечив Фрумкінові і довів, що перед нами типовий випадок МДП (маніакально-депресивного процесу).

Третій лікар доводив, що це ПП (прогресивний параліч).

Фрумкін підсумував: «Ось бачите, у якому становищі сучасна психіатрія». Ми розуміли, що вибрано було особливо складний випадок, що лікарі дещо згущують фарби, щоб загітувати математиків зайнятись психіатрією. Та все-таки враження від експертизи було гнітюче.

Чи міг я тоді думати, що сам потраплю до рук психіатрів, причому більших невігласів, більш недобросовісних, лікарів-злочинців?

Державні іспити в університеті закінчились. Мене направили на роботу вчителем у середню школу викладати математику. Мені зовсім не хотілось повертатись до школи, і я почав шукати роботу в науково-дослідних інститутах. Тут мені пощастило. Я був знайомий з начальником Лабораторії застосування математичних і технічних методів в біології й медицині, кандидатом технічних наук Антономо-вим. Антономов захоплювався йогою, ми познайомились на одній з моїх доповідей про телепатію. Дізнавшись, що я шукаю роботу, він запропонував піти до нього, обіцяючи велику свободу вибору щодо тематики моєї роботи, а також підтримку в організації досліджень з телепатії (у позаробочий час).

Під час розмови про моє працевлаштування я помітив, що він чомусь вагається. Я здогадався, і прямо запитав його, чи не про п’яту графу йдеться. Він, бентежачись, підтвердив мій здогад. Я запевнив його, що у мене ні краплі єврейської крові. Ми пожартували з антисемітизму адміністрації і на цьому завершили розмову.

Коли я вже працював у лабораторії, то часто стикався з подібними випадками. Приходить влаштовуватись на роботу людина з єврейським обличчям. Начальник, людина досить ліберальна, не наважується заглянути у паспорт і тому пропонує йому прийти за тиждень. Після того як расово сумнівний пішов, всі присутні намагаються визначити, єврей чи ні. Якщо вирішують, що єврей, то через тиждень йому повідомляють, що місць у лабораторії нема.

Я обурювався цією практикою, але більшість вважала, що хоча це й непорядно, але треба ж миритись із вказівками начальства.

Робота в лабораторії виявилась для мене нецікавою. Ми займались математичною обробкою даних з балансу цукру крові в організмі, біопотенціалами в «китайських точках» (точки, в які вставляють голки під час чженьцзютерапії), розпізнаванням мови за допомогою спеціальних приладів (як я прочитав пізніше у «Крузі першому» Солженіцина, цю роботу проводили ще в сталінських тюремних науково-дослідних лабораторіях і проводили її на вищому науковому рівні та з більшими успіхами без усілякої кібернетики).

Що ближче я знайомився з цими темами, то більше розчаровувався. Я переконався в тому, що можливості застосування математичного апарату в біології та психології обмежені. Наприклад, складаємо ми диференційні рівняння зміни рівня цукру в крові. Але, не кажучи вже про те, що оцінки рівня цукру в крові дуже грубі, самі рівняння вибираються емпірично, на основі примітивних біологічних ідей (складніші ідеї математичні обробці не піддавались). І хоча у своїх статтях ми писали, що можна поставити лікування діабету на математичну базу, я бачив, що це несерйозно. Так само невелике й теоретичне значення цих досліджень. Я тоді вперше зрозумів ленінський термін «математичний ідеалізм» — зникнення сутності речей, матерії за формулами. Спочатку треба розібратись у явищі в змістовому плані, а тоді вже формалізувати отримані дані. Так розвивалась фізика, і таким має бути нормальний розвиток будь-якої науки. У кібернетиці ж нерідко роблять навпаки: досить довільно створюють формули, а потім намагаються підігнати під ці формули експериментальні дані. Коли згодом я познайомився з економічними кібернетиками, то довідався від них, що в економіці ситуація ще гірша. (Більшість праць західних кібернетиків (їх я прочитав у перекладах) у галузі біології й психології мало чим відрізняються від радянських досліджень.)

Перший рік роботи в інституті був роком XXII з’їзду КПРС. На цьому з’їзді відкрито говорили про сталінізм. Ми вперше дізнались багато фактів з трагічної історії Жовтневої революції. Багатьом нарешті стало ясно, що Троцького, Бухаріна, Зінов’єва, Каменева та інших найближчих соратників Леніна обмовили (досі в офіційній історіографії є цілком абсурдна суперечність. З одного боку, Ленін — геній, непримиренний у ставленні до ворогів, з другого боку, майже всі його соратники — антикомуністи, ревізіоністи, опортуністи й тому подібне).

Викриття банди Молотова, або, як її м’яко назвали, «антипартійної групи» було явищем втішним, але те, що з ними розправились тишком-нишком, не давши змоги відстоювати у пресі свої погляди, засвідчило, що методи боротьби всередині партії багато в чому залишились такі, як були. Я пригадую, як ще в Одесі ми довідались про «антипартійну групу». За що їх прогнали з усіх посад, було незрозуміло, але з почуття спротиву ми з товаришем стали на бік цієї групи. Навіть більше, ми вперше, прийшовши на вибори, вирішили викреслити з бюлетнів прізвища невідомих нам кандидатів і поставити прізвище Молотова. За якийсь час ми запитали у нашої знайомої, що брала участь в перевірці й реєстрації бюлетнів, чи не було якихось випадків на виборах. «Ні, — відповіла вона, — за висунутих кандидатів голосували одноголосно».

Через місяць один знайомий історик докладно розповів нам про діяльність Молотова у сталінські часи. Ми зрозуміли, що будь-яка участь у виборах безглузда (треба знати, за кого голосуєш, треба мати змогу організувати голосування за свого кандидата, а така організація буде розцінюватись як антирадянська, треба мати змогу контролювати реєстрацію голосів і багато інших «треба»). Відтоді я ніколи не ходив голосувати ні за, ні проти «блоку комуністів і безпартійних».

Обурило нас у XXII з’їзді також те, що говорилось переважно про загибель «видатних діячів партії і держави», а не про загибель мільйонів ні в чому не винних «простих» людей.

Зовсім не марксистською видавалась концепція «культу особи». Не можна пояснювати сталініану тільки особистими якостями вождя та «об’єктивними» причинами — треба було боротись з опозицією, ізоляцією країни і т. д.

Було очевидно, що це не просто культ, а відродження самодержавства на новій класовій та економічній основі. Треба було шукати класові корені переродження революції, а не фіксувати окремі викривлення в керівництві партією й народом. Треба було виробити гарантії дотримання Конституції і принципи нової Конституції.

Було проголошено, що в СРСР вже не диктатура пролетаріату, а загальнонародна держава. З позицій класичного марксизму це — нонсенс, і слід було зробити марксистський аналіз такого принципово нового, несподіваного для марксистської теорії поняття. Адже держава — «машина в руках одного класу для придушення інших класів». Загальнонародна держава — це круглий квадрат.

Незавершеність, половинчатість критики Сталіна доводила, що багато в чому КПРС йтиме второваним Сталіним шляхом. Так воно і сталось. Навіть більше — вже за Хрущова, буквально через рік, почали відступати назад, до Сталіна.

На цей час в офіційній літературі з’являлось все більше критичних статей про сталінські часи. Велике враження справила книга Еренбу-рґа «Люди, роки, життя», у якій докладно розповідалось про те, як знищували культурних, партійних діячів та діячів радянського апарату. Бентежив тільки трохи поверховий аналіз подій, хоча й було зрозуміло, що в Еренбурґа не було змоги чесно проаналізувати минуле.

Інтелігентські кола обійшла розповідь про те, що і сам Еренбурґ несе моральну відповідальність за репресії проти діячів єврейської культури в період антисемітського погрому 1947–1952 років. Розповідали, що після статті Еренбурґа про те, що євреям потрібно асимілюватись, він почав отримувати безліч листів протесту. Всіх авторів листів посадили. Я намагався з’ясувати, наскільки справедливі ці звинувачення, і врешті-решт прийшов до висновку, що сам Еренбурґ не передавав цих листів у НКВД, а їх перехоплювали й читали на пошті. Особисте ж боягузтво самого Еренбурґа у той час було явищем загальним і не можна його суворо засуджувати (хоча і тоді я жорстко ставився до боягузів).

З’явилися перші самвидавські політичні чи напівполітичні речі. Першою я прочитав промову Паустовського на захист Дудінцева. «Не хлібом єдиним» Дудінцева була першою книжкою про наші часи, яку я прочитав. Ми з товаришем буквально висмикували її з рук одне в одного. Книга не мала високих художніх якостей, але нас тоді цікавила лише правда, правда факту.

І ми були такі приголомшені, коли на Дудінцева накинулась хрущовська преса. Це був ще один удар по вірі у повернення на шлях демократії.

Другий твір політичного самвидаву був «Відкритий лист до Сталіна» Федора Раскольнікова. Там йшлося як про те, що ми вже знали, так і про те, про що мовчала офіційна преса (штучний голод 33-го року, небажання допомогти іспанським республіканцям після поразки революції в Іспанії і т. д.) Частину цього листа було згодом опубліковано у газеті «Известия».

*

Погляд Раскольнікова на голод 33-го року як на створений штучно, мене дуже вразив. Я почав шукати тих, хто бачив цей голод.

Мій дід розповів мені, що у ті часи він був робітником на дорогах і бачив в одному з сіл найбагатшої області в Україні гору людей, що померли з голоду. Коли робітники спитали про мертвих у свого начальника, той байдуже сказав: «Це куркульська демонстрація».

Знайомий український письменник, Федір Андрійович Діденко, що у ті часи проводив колективізацію у Сибіру, приїхав у 33-му році в Україну. Рідне його село майже вимерло. Він зайшов до себе в хату. Порожньо. Погукав: «Чи є хто вдома?» З печі спустився молодший брат і розповів, що їдять вони зараз кору дерев, траву, лободу і ловлять диких кроликів. Мій знайомий спитав у брата: «А що ж ви будете їсти, як кроликів більше не стане?» — «А мама сказала, що коли вона вмре, щоб ми її їли». Цей же знайомий розповів мені про декілька випадків людоїдства, з якими він зіткнувся у ті часи. Його розповіді такі страхітливі, що у мене немає сили їх переповідати.

Я запитав його, які ж причини голоду.

По-перше, голод почався ще у 1931 році. І почався він тоді з двох причин. Середняки й куркулі не хотіли йти в колгоспи. Почали день у день проводити збори, на які силоміць зганяли селян. На цих зборах питання ставили так: «Хто проти колгоспу, той проти радянської влади. Проголосуємо. Хто проти колгоспу?» Сміливців майже не виявлялось. У колгоспи пішло 90–100 відсотків, (це частково змальовано у «Піднятій цілині» Шолохова). Знаючи про те, що їм доведеться здавати у колгосп коней і корів, селяни почали різати худобу. Коней багато хто жалів, і тому їх просто відпускали в поле. По всій Україні бігали здичавілі голодні коні. У відповідь на такі вчинки селян влада збільшила економічний та поліцейський тиск. Окрім загального державного податку запровадили додатковий — його призначала сільрада. Голова сільради часто обкладав податками своїх особистих ворогів, не зважаючи на те, наскільки вони були заможні. Якщо селянин не здавав зерна за цим податком, до нього приходили активісти й робили обшук. Оскільки активісти були односельчанами того, кого обкладали податком, то їм неважко було знайти заховане зерно. Якщо зерно знаходили, то спеціальними палицями розвалювали комин на хаті — на знак того, що тут живе куркуль або підкуркульник, який саботує заходи радянської влади. Податок на ту саму людину могли накласти вдруге і втретє — поки у неї не вийде увесь хліб.

Зібраний хліб зберігався у спеціальних зерносховищах. Багато хліба при цьому згнило. Зерносховища охоронялись військами. Якщо голодні люди намагались проникнути у ці сховища, по них стріляли.

Багато хліба експортували за кордон. Славнозвісний командир Якір поїхав у Москву з вимогою роздати хліб голодним. Сталін заявив йому, що не військових це справа — втручатись у політику. Мені про це розповідала Якірова дружина Сара Лазарівна.

У 1933 році до всіх цих причин додалась засуха, неврожай.

Голодні люди кинулись в міста або в інші республіки. На українських кордонах стояли війська і не пропускали голодуючих. У містах хліб видавали по картках, так що міські мешканці не могли допомогти голодуючим селянам. Багато хто з мешканців міст співчував селянам, але частина зловтішно пригадувала їм громадянську війну, коли міщани голодували, а селяни або зовсім не давали хліба, або міняли його на найцінніші речі.

Коли почався голод, багато українських письменників роз’їжджали по селах, щоб описувати квітуче життя селян у колгоспах. Багато з них, побачивши, що діється насправді, почали переходити в ряди опозиції. Інші ж перелякались так, що саме в ці роки стали затятими прибічниками, а потім і активними «будівниками комунізму».

Писати про голод у той час не можна було. Якщо хтось писав про голод у листах в інші республіки, то нерідко потрапляв у тюрму за антирадянську пропаганду. Посилки в Україну часто повертались назад.

Нікому достеменно не відомо, скільки від цього голоду померло людей. Одні — партійці — називають 5–6 мільйонів (тобто стільки ж, скільки євреїв знищили гітлерівці), інші — українські націоналісти — кажуть про 10 мільйонів. Істина, мабуть, десь посередині.

Відомості про голод, які я зібрав у 62–63-му роках були такі приголомшливі, що перед ними поблякло знищення майже всієї партії більшовиків, керівників радянської влади, профспілок та армії ленінського періоду. Здається, на початку 60-х років з’явилась цинічна примовка: за що боролись, на те й напоролись. І справді, помилки ленінського періоду переросли у злочини сталінського і післясталінського періоду. У знищених більшовиків була все-таки якась провина перед народом. Але за що гинули мільйони ні в чому не винних простих людей? Мільйони від голоду, мільйони на війні, мільйони в таборах і тюрмах. МІЛЬЙОНИ. Страшно, коли гине одна людина.

У моралі нерівність 1 000 000 > 1 неправильна, але все-таки мільйони погублених — це переступає будь-які межі страхіть. І про це повинні пам’ятати ліві на Заході, в капіталістичному світі. Вони повинні думати про ті засоби, з допомогою яких вони збираються будувати «світле майбутнє» (або «кришталевий палац» за Достоєвським).

*

Але повернусь до 62-го року.

Льва Толстого у ті часи я не любив: зубріння в школі, твори про позитивних і негативних героїв — усе це відштовхує більшість учнів від письменників, які вивчаються у школі. Тургенева, наприклад, я полюбив випадково. Мені трапилась книжка без перших сторінок. У ній була «Пісня кохання, що тріумфує» та «Вірші в прозі». Я не знав, що це Тургенев, і був у захваті від прочитаного. Коли ж довідався, що це Тургенев, було вже пізно — я його полюбив. Але «Записки мисливця» не можу читати досі — одразу зринають у пам’яті формулювання з підручника та інша псевдораціоналістична лузга.

Якось мені потрапила до рук «Сповідь» Толстого. Вона вразила мене нищівною критикою сучасної йому науки, мистецтва, церкви, промисловості, а також тим, що в ній чітко ставилось питання сенсу життя. Я почав шукати інші філософські твори Толстого. Захоплювався Толстим-філософом все більше й більше. Постало питання, чому ж Ленін, який захоплювався його художніми творами, з такою зневагою відгукувався про нього як про філософа. Перечитав статті Леніна про Толстого. Вони видались мені непереконливі (видаються непереконливі й зараз, коли до Толстого-філософа я ставлюся вже зовсім не з палким захватом). Дуже близьким було прагнення Толстого до системи, до точних визначень, до створення етики, створеної на принципах розуму, відраза до містики.

Як мені видається, багато з того, що сказав Толстой, має ввійти до скарбниці людської думки. Сюди, на мою думку, належить, наприклад, вчення про гріх, про похоті, спокуси, гіпотезу про «зараження» у мистецтві, порушення проблеми сенсу життя, деякі педагогічні ідеї.

Захоплення Толстим тривало років зо три.

На неспротив злу насильством я спочатку зовсім не звернув уваги. Але потім почав вивчати це питання і переконався, що Толстой, по суті, так і не відповів на основні заперечення супротивників. У побуті цей принцип не позбавлений певного сенсу, якщо зло звернене на мене особисто. Але що робити, коли я бачу, як хтось б’є жінку? Вмовляти? Він посилає мене матом. Я і далі вмовляю. Він б’є мене і далі б’є її. Міліції поблизу немає (та й не зовсім добре кликати її на допомогу: вона вдасться до насильства куди більшого, аніж якби я просто побив його. До того ж: «Не судіть!»). Скільки разів я не ставив цього питання перед толстовцями, вони нічого переконливого відповісти не могли.

Значно ближча була мені позиція індуського філософа Вівеканан-ди, який також проповідував неспротив злу насильством, але визнавав, що насильство в окремих випадках потрібне.

Справді, які мирні засоби можна було вжити щодо фашистської Німеччини? Тільки насильство або пригрозити насильством. Проти фашизму потрібна сила, яка стримуватиме його агресивність або знищить агресора.

Потім мене дуже вразила ідеологічна нетерпимість Толстого, що нагадувала нетерпимість середньовічних християн, зокрема, нетерпимість багатьох єретиків.

Дуже шокувало ставлення Толстого до статевих стосунків. Толстой з такою люттю нападав на блуд, вдавався до таких цинічних образів у виявленні сексуальних пороків, що ставало неприємно його читати. (Згодом, коли я ознайомився з психоаналізом, я зрозумів, що лють і цинізм у боротьбі за сексуальну чистоту — це переборення своєї власної підсвідомої глибокої розбещеності.) З вимогою поставити перед розгулом сексуальних потреб якісь моральні перепони я був і залишаюсь згодний. Але коли Толстой починає виступати навіть проти статевих актів, спрямованих на народження дітей («Крейцеро-ва соната»), це виглядає страхітливим етичним максималізмом.

І нарешті, питання про Бога. По суті, у Толстого Бога немає. Є тільки Христові заповіді, а Бог у системі його поглядів — це нічим не наповнене слово. У Толстого етика, а не релігія.

Тісно пов’язана з безрелігійністю Толстого раціоналістична тенденція його філософії. По суті, Толстой є одним з останніх могікан Просвітництва, коли вірили в те, що якщо виховати людей на основі розуму, то все суспільство зміниться у бік Добра, Краси й Розуму.

Спинюся на еволюції моїх художніх смаків. У школі моїми улюбленими письменниками були М. Островський, Фадєєв, Горький-роман-тик. Вершиною художньої творчості здавалась поема Горького «Людина», написана ритмічною прозою, близькі були також його романтичні «Пісня про Сокола», «Пісня про Буревісника», легенда про Данко (цю останню я й тепер люблю). Товариш Сталін сказав, що «Дівчина й смерть» покраща за «Фауста» Гете. Раз «товариш Сталін сказав», то так воно і було. Але «Фауста» я не читав і вірив вождеві на слово, а «Дівчина й смерть» видалась нудною. Різниця смаків з «Генієм всіх народів і часів» мене засмучувала, але я втішав себе тим, що доросту до розуміння глибокої думки цього твору. «Думки» — бо нічого іншого в літературі нам не показували. «Художні особливості» тих чи інших письменників, про яких нам розповідали на уроках, означали тільки ті чи інші раціональні способи висловлення думки, були нудні й нагадували класифікацію силогізмів у логіці. Епітети, метафори, синоніми й тому подібне, здавалось, наближались до математичних понять, але в них не було загадки, задачі, яку треба розв’язати. А без задачі класифікація «художніх» особливостей зависала в повітрі, видавалась непотрібною.

У літературі я шукав тільки думку, і думку математично ясну, простішу простого. Теорія соціалістичного реалізму вимагає, по суті, того самого.

На першому курсі я прочитав Єсєніна, якого зовсім нещодавно визнали рядянським поетом. Єсенін був першим зламом у прагненні до чіткої, ясної думки в літературі. Єсєнінські метання, нерозуміння дійсності, туга за істиною були близькі нам, тим, хто увійшов у життя під знаком краху віри у наше світле суспільство.

З’явились перші оповідання Василя Аксьонова, п’єси Розова, які більш чи менш правильно змальовували наше покоління. Мене у цих творах привабив лише один феномен, який автори правильно передали, — перекручена російська мова молоді, переповнена жаргонними словами. Мене самого ця хвороба майже не зачепила, але більшість друзів перехворіло на це.

Хворобу цю пояснити було просто. Протест проти брехливої літератури, преси перейшов у протест проти самої мови, якою ця брехня підносилась. Слова «любов», «дружба», «патріотизм» і т. д. видавались наскрізь брехливими й замінювались на блатні або ж на близькі до блатних. «Погуляємо» — «прошвирнемось», «поговоримо» — «потріпаємось»… «Добрий день» передавалось словами «привітик», «хелло»; «друг» — «корєшок», «дівчина» — «чувиха». Найневинніші слова також замінялись на грубіші.

За грубим проявом ставлення до друга чи коханої приховане було цнотливе бажання зберегти свої почуття від бруду й фальшу навколишнього життя.

Почали публікувати твори Ремарка. Майже всі ми жадібно накинулись на них.

«Втрачене покоління» Заходу простягнуло руку нам, «втраченому поколінню» радянському. Відраза до державної моралі, політики, цілей і протиставлені їм елементарні людські сторони життя — чиста, несвятенницька, смутна любов, дружба, товаришування, хвороба й смерть, знову-таки очищені від словесної лузги, — все це було нам таке близьке й знайоме.

Гемінґвей, окрім «Старого й моря», тоді не сподобався. Мабуть, заскладний був. Полюбив я його лише у Київському слідчому ізоляторі КДБ у 1972–1973 роках.

Цілком новим на тлі радянської літератури видався Паустовський. Від бойової романтики Горького я перейшов до романтики ліричної. Соціалістичний романтизм — явище більш художнє, ніж соціалістичний реалізм. Закони реалістичного мистецтва вимагають адекватного відображення дійсності. Реаліст може тільки вирізнити ті чи інші сторони дійсності, опустивши інші. На романтика не накладено таких жорстких вимог. Він вільний не лише вибирати з дійсності особливо яскраві явища й образи, але й може внести у них казку, легенду, належне замість реального. Соцреаліст зображає дійсність одномірно, підтасовує її під ідейний замисел. Він вносить у цю дійсність те, що їй невластиве. Одномірність і нереальність образів не лише спотворює дійсність, але й суперечить мові і реалістичним елементам твору. У романтика всі елементи твору піднесені понад буденністю життя. Логіка й пропорції ненатуральні, але відповідають законам правдоподібності, оскільки всі елементи узгоджуються між собою за певними правилами — правилами романтичного мистецтва. Узгодженість з реальністю є, але узгодженість не з усім життям, а лише з романтичними гранями, явищами у житті. Соцреалістам вдається написати більш чи менш художній твір, коли вони відображають героїчну дійсність («Як гартувалася сталь» М. Островського, «Молода гвардія» О. Фадєєва). Але в цьому випадку вони стають, по суті, на позиції романтизму. Не випадково Ленінові не сподобався перший твір соцреалізму — «Мати». Ленін дорікав Горькому за ідеалізацію інтелігенції. Слід було б додати — і робітників.

Після Паустовського настала черга Олександра Ґріна. Зрозуміліші стали позитиви й негативи Паустовського. У нього романтика книжна. Вдались йому лише кілька оповідань («Кошик з ялиновими шишками») і окремі шматки повістей (наприклад, легенда у «Золотій троянді»). В інших творах весь час те саме негармонійне поєднання елементів реальності з «вигадкою». Сутність художнього методу Ґріна ясно викладена у «Червоних вітрилах». У героя з’являється мрія, він чекає втілення цієї мрії-казки у життя, шукає в житті цю казку або ж створює її. «Кошик з ялиновими шишками» Паустовського — один з небагатьох творів, у якому авторові вдається наблизитись до Ґріна завдяки втіленню в оповіданні саме цього принципу.

Тематика у Ґріна та ж сама, що й у Ремарка: звичайні людські почуття і стосунки — основа життя. Обидва вони відштовхуються від того, що стоїть над людиною — ідеологія, держава, Бог.

Ґрін довго залишався кумиром радянської молоді. У багатьох містах створювались клуби «Червоні вітрила». Любов до Ґріна для більшості молоді означала перший, свідомий чи несвідомий, протест проти брехні «дорослих». Ґрін — це дитинство, чудом перенесене у життя дорослих.

Один з друзів подарував мені книжечку «Маленький принц» Антуана де Сент-Екзюпері. Цей твір залишився найближчим на все життя. Я перечитував його десятки разів і щоразу бачив нову думку, нове у сприйнятті життя. Досі деякі місця залишаються незрозумілі. Я, наприклад, можу сприйняти смутну красу відходу Маленького принца на свою планету, але перекласти цю красу на мову думки не можу. А може, й не треба цього робити…

Особливо глибокою мені здавалась і здається сцена, у якій Маленький принц приручає Лиса. За таким примітивним поняттям як «приручення» лежить надзвичайно глибока думка про психологію таких тонких людських стосунків як любов і дружба.

Другою ідеєю «Маленького принца», що дуже вплинула на мої погляди, було: головне — невагоме. Я зрозумів це як ствердження того, що треба шанобливо ставитись до нескінченності у всесвіті і до потенційної нескінченності духовного життя людини. Це не означає, що треба відмовлятись від створення раціоналістичних схем, моделей цієї нескінченності. Але ми повинні бути скромними й розуміти, що будь-які наші моделі — всього-на-всього грубі обрубки дійсності, наближення до істини, але не сама істина. Стикаючись з технічною інтелігенцією, я бачив, що величезні досягнення точних наук породили гординю у технічних спеціалістів: нашим формулам і нашим машинам все доступне, геть усіляку ідеологію, з допомогою математичних і технічних наук ми вирішимо всі світові проблеми. І справді, якщо людство не погубить саме себе, воно муситиме поставити свій подальший розвиток на якусь раціональну наукову базу. Але має при цьому зберегтися, і навіть більше, зрости роль таких «ірраціональних речей», як мораль і естетика. Маркс писав, що у майбутньому має розвиватись натуралістична наука про людину і людська наука про натуру, і що обидві ці науки мають злитись в одну науку.

Паралельно з міркуваннями над образами Екзюпері я розміркував над Біблією. Л. Толстой змусив мене прочитати Євангеліє, притчі індуських йогів підготували ґрунт для сприйняття євангельських притч. Я прийшов до висновку, що соцреалізм не має повноти, зокрема тому, що художня література за природою своєю притчева. Кожен образ має безліч інтерпретацій. Надовго в історії людства залишаються лише ті художні образи, які містять у собі численні значення. Кожне нове покоління знаходить у такому образі те, що близьке йому (і може навіть знайти такий сенс, про який сам автор і не підозрював).

Окрім глибини Ісусових притч, мою увагу привернули суперечності Старого Заповіту (ця частина Біблії недоступна мені і по цей день, окрім Екклезіаста і книг пророків) і Нового Заповіту. Офіційна атеїстична пропаганда постійно спекулює на суперечностях Біблії. Справді, у Біблії є беззмістовні суперечності, але ж є й глибокі діалектичні суперечності, що відбивають діалектику природи й суспільства. Спочатку мене привабила притча про хліби, які роздавав Христос. Суперечність з житейською практикою тут наскільки очевидна, що дивом дивуєшся: невже наші предки, серед яких були такі глибокі мислителі, як Тома Аквінський, не бачили абсурдності оповіді? Як можна було нагодувати декількома хлібами тисячі людей (при цьому, як відомо, залишилось декілька коробів залишків хліба)? Кричуще порушення законів збереження.

Я прийшов до висновку, що треба шукати в природі явище, стосовно якого закони збереження не діють. І таке явище знайти нескладно. Це інформація. Коли професор читає студентам лекцію, то вони здобувають нову інформацію, а він її не втрачає (насправді я тут спрощую ситуацію, але, здається, в цілому це правильно передає парадокс інформації). Залишки хліба інтерпретувати складніше, але можна.

Ще цікавішою мені видалась друга євангельська суперечність.

У Євангелії від Матвія сказано:

«Не думайте, що Я прийшов порушити закон, чи пророків: не порушити прийшов Я, а сповнити». Проте в цьому ж розділі Христос починає порушувати Мойсеїв закон. Ось один з прикладів:

«Ви чули, що сказано, око за око, і зуб за зуб. А Я кажу вам: не противтеся злому».

Оскільки ці протилежні висловлювання з одного розділу, то не міг же Матвій (чи хтось із тих, хто складав і редагував Євангеліє) не бачити суперечностей. Отже, він бачив і їхнє вирішення.

Я Довго бився над проблемою вирішення цієї суперечності, поки не знайшов для себе відповіді.

Християнство виникло у той момент, коли Римська імперія перебувала у стані глибокого розкладу. Моральні, соціальні зв’язки між людьми розривались усе більше й більше, їх заступив нестримний егоїзм і пов’язане з ним прагнення до насолоди задля насолоди, прагнення, яке нічим не стримувалось, якому гріховний розум виявляв усе нові способи вдоволення (цей розум йшов і далі — він створював нові, найпротиприродніші форми насолоди). Загнили, розклались усі класи, і не було жодного класу, що був би здатний відродити суспільство, змінивши виробничі стосунки. Потрібно було змінити самі суспільні цінності, потрібна була мораль, яка зможе дати не індивідуальний, а загальнозначимий сенс життя, яка зможе приборкати егоїзм і нерозумні домагання розуму. Ця нова мораль не могла постати з порожнечі, вона діалектично відкидала попередню, тобто не просто скасовувала, а розвивала її.

Нову мораль принесло християнство, так само як і на Сході нову мораль принесли буддизм і магометанство. Ці три релігії суттєво різняться між собою, але спільне у них є — це система моральних табу, накладена, як кайдани, на егоїзм людини.

Інше питання, наскільки нова мораль була реалістичною і як вона справлялась зі своєю соціальною функцією.

*

Настав 1963 рік. Газети прославляли вождя радянського народу Микиту Сергійовича Хрущова. На екрани пустили фільм «Наш дорогий Микита Сергійович», де славослов’я Хрущова досягнуло апогею. Він і помічник Сталіна, він і рятівник від Сталіна, він і видатний воєначальник, він і натхненник перемог на трудовому фронті. Новий культ особи зростав з кожним днем.

Хоча новий культ був не такий кривавий, але такий же відразливий. Стало ясно, що культ особи — закономірність цього суспільства. Почалося з культу Леніна у 20-х роках, точніше, ще з віри народу в «добрих царів», захисників від сваволі поміщиків. Я прочитав стенограму з’їзду КПРС, що відбувся перед смертю Леніна, і переконався, що майже всі вожді партії зовсім непристойно славили Леніна. Обожнення особи вождя почалось уже тоді й проклало шлях до культу Сталіна. Винятком були промови Троцького й Сталіна. Ці люди поважали себе і не холуйствували перед Леніним. Я ненавиджу Сталіна, але мушу визнати, що поводився він на цьому з’їзді — в сенсі формального ставлення до вмираючого вождя — пристойно. (Нормального, тому що навіть з опублікованих у 5-му виданні зібрання творів Леніна, видно, що Ленін помітив небезпеку Сталіна для революції й утворив блок з Троцьким проти Сталіна. І Сталін це знав.)

Вже наприкінці весни 63-го року стало ясно, що врожай буде поганий. Влітку була засуха. Мій знайомий поїхав до себе на батьківщину, на село. Його здивувало, що колгоспники байдуже ставляться до неврожаю. Він спитав про це у парторга колгоспу. Той відповів, що у 62-му році врожай був гарний, але держава забрала майже весь хліб. Тому селянам байдуже до результатів своєї праці — все одно їм майже нічого не дістанеться.

Наприкінці року почали продавати кукурудзяний або змішаний з горохом житній хліб. Білий хліб видавали тільки за рекомендацією лікаря або «по блату» (тобто завдяки зв’язкам з продавцями). Борошно вже багато років було важко дістати. На свята борошно продавали в установах. Інші продукти треба було купувати разом із залежаними — рибними консервами, наприклад, — яких ніхто не хотів. На свята додавали помаранчі або оселедець. І це було в Києві. У провінції з хлібом було набагато гірше, і його часто взагалі не продавали. Тільки в Москві майже нічого не змінилося, але й москвичі бурчали. У газетах трошки зменшилось захоплення мудрим керівництвом партії в сільському господарстві, але про справжнє становище не було ані слова.

З іноземних радіопередач ми довідались, що почали закуповувати зерно у Канаді. Було сумно й смішно: найбільша хліборобна країна, що у дореволюційні часи вивозила зерно за кордон, закуповує хліб.

Серед біологів та кібернетиків ширились чутки про те, що Хрущов підтримує Лисенка у боротьбі з Генетиками. Все збільшувалась загроза сталінізму в науці й техніці.

У духовному житті все більше місце займав «Новый мир». Художній рівень письменників «Нового мира» був не такий вже й високий, зате була правда — трошечки, була справжня література. Після соцреалізму повернення до реалізму сприймалось як крок Уперед. Величезне, але й суперечливе враження справив «Один день Івана Денисовича».

Мій слух, що виховувався на радянсько-християнському святенництві, коробило від «фуяшок» — ледве-ледве завуальованого мату. Але не це було головне. Чому Солженіцин вибрав за головного героя не кавторанга — справжнього комуніста, інтелігента, не зломленого духом борця за справедливість, який був би здатен усвідомити те, що відбувається з революцією і сказати читачеві про причини сталінізму? Адже ж Іван Денисович вже до табору жив життям трудової шкапи, і для нього змінилось мало що. Тоді мені здавалось, що очима Шухова не можна побачити усієї глибини трагедії Жовтня.

Така була реакція інтелігента, комсомольця, вихованого в дусі сталінського презирства до «людини маси», на правду про народ — він забитий, він живе рослинним життям (але зберіг елементарно-людські якості).

Була ще одна причина протесту проти галасу, який преса здійняла навколо Солженіцина. До публікації «Івана Денисовича» громили «Не хлібом єдиним» Дудінцева. Але Дудінцев критикував сталінізм з партійних позицій, в ім’я ідеалів Жовтня. Він залишав надію на майбутнє. Я тоді невиразно відчував, що після «Одного дня Івана Денисовича» можливий тільки песимізм, що Солженіцин — антирадянщик, що він розкриває брехливість самих основ радянської влади, а не те, як її спотворив Сталін.

Дивно було чути похвали Солженіцинові після лайок на адресу Дудінцева. Я хотів було написати листа у «Літературну газету», у якому збирався розкрити цей парадокс офіційної критики. Досі тішусь, що не зробив цієї помилки, бо вже наступного року частково зрозумів художню глибину «Одного дня».

«Новый мир» надрукував «Щоденник Ніни Костєріної» — реальний щоденник реальної Ніни Костєріної, дочки комуніста Олексія Костєріна, засудженого як «ворога народу». Була близька й зрозуміла її чиста комсомольська віра у своє суспільство, її реакція і біль через арешт батька. Було зрозуміло те, що вона повторила — незважаючи на страхітливий злочин влади проти батька — подвиг Зої Космо-дем’янської.

*

Минуло декілька років, і я прочитав самвидавські статті Олексія Костєріна про сталінізм, про трагедію кримськотатарського народу. Приїхавши влітку 68-го року до Москви, я дізнався про Костєріна багато біографічних подробиць, які збільшили інтерес і пошану до нього. Зінаїда Михайлівна Григоренко запропонувала з’їздити до нього додому. Довелось вибирати між діловими побаченнями і зустріччю з Костєріним. Я вибрав «справу», а не людину. Навколо було стільки чудових людей, що зацікавлення ще однією особистістю було не таке вже й велике, щоб переважити «справу». Здавалось, що попереду ще багато часу і я встигну з ним зустрітись.

Після Жовтневих свят до мене зателефонував Петро Якір і сповістив про смерть Олексія Євграфовича Костєріна. Я поїхав на похорон. У крематорії зібралась сила люду. Чиновник крематорію підганяв нас усіх з похороном: в черзі були й інші померлі. Черга — як по хліб чи пиво — і смерть!

Навколо — шпиги. Я тоді ще не вмів їх розпізнавати. Мені їх показували. Шпиги, як не дивно, зняли гнітючу атмосферу чиновницького похорону. Ворог повернув вагомість хвилин.

Виступив Петро Григорович Григоренко. Ми відвикли від пафосу, але його пафос не здавався фальшивим, він не різав слуху — знову-таки завдяки присутності ворога, агентів КДБ. Чиновник завмер: у країні всі давно відвикли від щирих революційних слів. До нього підбіг шпиг, і чиновник почав кричати, щоб звільнили місце для наступного похорону.

Всі роз’їхались. Дехто поїхав до генерала Григоренка додому. Там також виступали — чеченець, євреї, росіяни. Чеченський письменник Ошаєв розповів про боротьбу Костєріна у партизанському загоні у громадянській війні в Чечні.

За столом сиділа дружина Костєріна. Вона плакала. Мене підвели до неї і познайомили: «З України». Стало ніяково — представник українців, а не просто людина.

Через рік я познайомився з дочкою Олексія Євграфовича Костєріна — Єленою, сестрою Ніни. Вона трохи розповіла про батька і про Ніну. Про Ніну пам’ятала небагато, переважно сварки з нею.

Розповіла про батькову смерть. Після вторгнення у Чехословаччи-ну батько дуже переживав. Нарешті не витримав і відправив у ЦК партії листа з партквитком, бо залишатись у цій партії вже не було сил: будь-які сподівання на те, що вона відродиться, зникли.

Лєна прийшла до матері й сказала про те, що Олексій Євграфович вийшов з партії. Мати сказала, що він цього не витримає, помре. І справді, за тиждень Костєрін помер.

Я запитував у Лєни: «Що це — фанатизм?» Мабуть, ні. Але, коли наприкінці життя розумієш, що власне життя, ідеали зруйновані, — це нестерпно. Навіть у таборі Костєрін зберіг віру у здорові сили партії, але відродження сталінізму розвіяло останні ілюзії.

Після мого арешту Лєну викликали у КДБ й допитували про зустрічі зі мною. Звичайно ж, вона нічого не сказала їм. А я в ув’язненні часто згадував наші зустрічі, прогулянки по Києву…

*

Я порушив хронологію подій, бо важливіша причинна, точніше — духовна, а не часова пов’язаність подій. Повернусь до 1963 року.

З’явилась стаття Єрмілова про «Людей, роки, життя» Еренбурґа. Тоді ще не було «Архіпелагу ГУЛАГ», і тому книга Еренбурґа значно збільшила наші уявлення про часи, що їх м’яко називали «періодом культу особи». Еренбурґ окреслив широку панораму знищення Сталіним культури, партії, радянського апарату. Він писав про те, що «ми знали, та мовчали». Що ж, не зовсім моральна позиція, але зате чесно зізнався. Більшість офіційних викривальників або ж самі колись підтримували культ, або сиділи у норах, але майже ніхто не розкаявся у своїй провині. Єрмілов накинувся на Еренбурґа саме за чесність, за «теорію мовчання».

Інтеліґентські кола обійшла розповідь про те, що Еренбурґ несе моральну відповідальність за репресії проти діячів єврейської культури під час антисемітського погрому 1947–1952 років, коли громили «космополітизм» приблизно так, як сьогодні громлять сіонізм. Розповідали, що опублікувавши статтю про те, що євреям необхідно асимілюватися, Еренбурґ отримав безліч листів протесту. Всіх авторів цих листів запроторено до тюрем і таборів. Я спробував з’ясувати, наскільки звинувачення слушне, і прийшов до висновку, що сам Еренбурґ не передавав цих листів до НКВД, а їх перехопили на пошті. Індивідуальне боягузтво Еренбурґа на той час було загальним явищем, і його не можна суворо засуджувати.

«Комсомольська правда» опублікувала статтю «Куди веде хлестаковщина» — про «я»-чество Євтушенка, про те, що він втратив партійність та ще якісь чесноти. Ми дістали самвидавську Євтушенкову «Автобіографію», яка викликала таку бурхливу реакцію газети. «Я»-чество справді було, хлестаковщина також, але була й щирість (яку він втратив наприкінці 60-х років, коли став офіційно визнаним «опозиціонером», який їздив за кордон, щоб допомагати КДБ зберігати декорацію лібералізму).

У газетах опублікували виступ секретаря ЦК партії з ідеології Ільїчова. Ільїчов накинувся на формалізм, абстракціонізм, на чужі радянському народові ідеї поезії Єсєніна-Вольпіна.

У повітрі запахло черговим «полюванням на відьом».

На той час у мене з’явились знайомі прозаїки, поети. Вони розповідали про деталі погрому.

Микита Сергійович відвідав виставку сучасних радянських художників у Манежі. Потім вождь виступив з промовою перед письменниками. Хрущов, зокрема, напав на письменника Віктора Некрасова. Звинувачено було Некрасова у двох гріхах. У своєму оповіданні про подорожі у Франції й США він описав розмову з американцем. Американець сказав, що недобре, коли радянські журналісти, побачивши Америку, змальовують її тільки в чорних кольорах — адже ж є й білі. Пишіть «фіфті-фіфті» — чорне й біле в американській дійсності. Теорія «фіфті-фіфті» обурила Хрущова своєю безпартійністю. Микита Сергійович і дотеп відпустив: «Некрасов, та не той».

У своєму оповіданні Віктор Некрасов похвалив чудову художню знахідку в кінофільмі «Застава Ілліча». Син загиблого на фронті бачить привид батька й питає його: «Що робити? (всі глядачі розуміють, що у синовому питанні — розгубленість й основне запитання нашого покоління, яке увійшло у життя після XX з’їзду). Батько замість відповіді запитує сина, скільки йому років, а потім каже: «А мені було 20». Кожному глядачеві, яким би він не був невігласом, було ясно, що батько порадив синові самому шукати свій шлях, свою відповідь.

Але мудрий літературознавець нічого не зрозумів. Він з гнівом і пафосом сказав, що навіть собаки вчать своїх щенят. Невігластво мудрого партійного керівництва, нахабне втручання в літературу й живопис обурили інтелігенцію.

Українські правителі пішли слідом за Москвою.

Підгірний також виступив проти Віктора Некрасова. Накинулись на формалізм Драча, Коротича, Вінграновського. Ми з дружиною майже нічого не знали про молоду українську поезію, яка відроджується, і тому були вдячні критикам за те, що показали, що і в українській культурі з’явилось щось свіже, чесне. Прочитали всіх, кого критикували. І справді — добре.

Мені Драч видався куди талановитішим, аніж мій тодішній кумир Євтушенко.

На загальному тлі погрому культури лиховісним фарсом видалось те, що Солженіцина висунули на Ленінську премію. Особливо обурили мене слова про істинно народного героя Солженіцина — Івана Денисовича, про пафос… рабської праці.

Головною психологічною пружиною мого протесту проти вихвалянь Солженіцина було не те, що не сподобалось у Солженіцина, а те, що він подобався цьому Гришці Распутіну (саме так я у той час відчував Хрущова). Тільки через рік я зрозумів свою помилку і намагався надалі не підходити ні до життя, ні до мистецтва з позицій сьогоденної політичної ситуації.

У бібліотеці Академії наук влаштували збори. Виступив офіційний український художник Касіян. Він, захлинаючись (від захвату), розповідав про те, як Хрущов відвідував виставку в Манежі, зустрічався з письменниками й художниками. Касіян дістав свого записника й вичитував з нього фрази Хрущова. Мені весь час здавалось, що Касіян, свідомо прикидаючись дурником, знущається з вождів — така яскрава вимальовувалась картина хамського глумління з художників і письменників, тупості вождів і благородства таких, як скульптор Ернст Нєізвестний. Ось Ернст каже: «Мене цінує Пікассо», заперечуючи слова Микити, що Ернстові картини — мазня й патологія. Хрущов відповідає: «Ну й котіться туди, де вас цінують».

Звертаючись до молодої поетеси (здається, до Белли Ахмадуліної), Микита каже: «А ну, оте, що всередині червоної кофтинки, підійдіть сюди поближче». Цитую все з пам’яті, а тому неточно.

Потім Касіян розповів про аналогічні діалоги Хрущова з Аксьоновим і Вознесенським.

Після розповіді Касіян пообіцяв відповісти на питання. Спочатку він прочитав записку про те, що партійний контроль над київськими художниками послаблено. У ресторані «Метро» стіни покриті формалістичними фресками. Ще більш буржуазні фрески на автовокзалі і в аеропорту Бориспіль. Касіян повідомив, що відповідних заходів уже вжито.

Послав декілька запитань і я.

«Єрмілов — це не той, що цькував Маяковського?»

Касіян відповів прислів’ям: «Хто давнє пом’яне, той лиха не мине». Я з місця вигукнув далі: «А хто старе забуде, тому гірше буде».

У другому запитанні я протиставив Іванові Денисовичу Ніну Костєріну і спитав: «Хто ж із них народний герой?» Касіян непереконливо пояснив усю глибину народності в образі Івана Денисовича.

Далі я запитував про причини закономірності: чому талановиті прозаїки й поети, після того як визнають свої помилки і повернуться на істинно партійний шлях, перетворюються на нікчем. Як приклад навів Д. Павличка й П. Тичину.

Касіян нічого не зрозумів і відповів, що партія не проти таланту, а за правильну його спрямованість. Зал розсміявся.

Після зборів ми з дружиною поспішили на автовокзал і в ресторан. Спізнились. У ресторані фрески вже збили, а на автовокзалі залишилось найгірше.

*

У розпалі цих подій на «ідеологічному фронті» ми познайомились із злодієм Артуром Кадашовим. Цей злодій потрапив під поїзд, йому відрізало ногу. Ми хотіли йому допомогти. Він вирішив «зав’язати», а для цього треба було влаштуватись на роботу і прописатись, тобто отримати право на проживання у Києві.

Артур переїхав до нас, у нашу кімнату, яку ми винаймали за високою ціною.

Артурова біографія досить типова для нашої країни. Чеченець, разом з батьками його виселили у Середню Азію. Голодував разом з усіма, ненавидів росіян. Років у десять пристав до циганського табору, почав красти. Ну, а далі — тюрми, табори.

Детально розповідав про злодійські закони, про бійки, про повій і т. д.

Нас вразила у ньому велика гордість, повага до себе і злодійських моральних принципів, почуття гумору, дивовижне чуття на фальш. Він дуже швидко вказав нам на фальш декого з наших друзів — за якийсь час ми переконались у тому, що він мав рацію.

Я почав готувати Артура до школи; він казав, що закінчив 6 класів у таборі. Він напрочуд швидко засвоював математику. Геометрія давалась йому легше, ніж арифметика, бо він трохи вмів малювати. Займатися з ним було приємно. Ми, побачивши, що він схильний до романтики (було в ньому щось від Челкаша Горького), почали читати йому Паустовського, раннього Горького й Ґріна. Паустовський йому не сподобався, зате Ґріна він полюбив.

Вечорами Артур співав чудових блатних пісень — ні слова, ні звуку пошлого. Особливо сподобалась нам відома блатна російська пісня, яку він співав по-чеченськи. По-російськи вона звучала набагато гірше. По-чеченськи пісня була особливо мелодійна, звуки якось зіштовхувались між собою, плавно переходили один в одного.

Артур дуже страждав від того, що сидить у нас на шиї: він бачив, як ми бідно живемо, і дивувався — адже ж ми люди з вищою освітою. Ще більше дивувало його те, що наш спільний знайомий письменник Ф. А. Д., живе ще бідніше. Він завжди думав, що радянські письменники — багачі. Ми пояснили йому, що це правильно для таких, як Корнійчук, Шолохов та їм подібні.

Якось Ф. А. Д. обікрали кишенькові злодії. Артур був обурений — хіба можна красти у бідних? Ми сміялись: адже ж злодій здебільшого не думає, на які копійки доведеться жити тому, кого обікрали.

Артур почав лагодити взуття нам і всім нашим знайомим. Це створювало ілюзію, що він хоча б чимось розплачується з нами.

Ми з дружиною пішли у райком комсомолу і розповіли про Артура. Попросили допомогти йому прописатись, щоб улаштуватись на роботу. Секретар райкому перейнялась співчуттям до Артура, але пояснила, що райком нічого зробити не може.

Я пригадав про Ю. П. Нікіфорова, кагебіста, з яким я зустрічався з приводу телепатії. Я зателефонував до нього. Він призначив зустріч у Софійському соборі, неподалік від будинку республіканського КДБ і від майбутньої моєї тюрми. Юрій Павлович пояснив, що КДБ не має влади давати прописку. Коли я запитав, чи є сенс звернутися в обком партії, Нікіфоров порадив піти в обком комсомолу: мовляв, вони молодші і краще зрозуміють ваші наміри. Мене вразило, що кагебіст так тверезо оцінював бюрократичну глухоту обкомівських партійців.

Пішли в обком комсомолу. Секретар обласного комітету комсомолу відразу запитав: «А навіщо вам це треба?»

Ми терпляче пояснили, що потрібно допомогти людині стати на шлях чесної праці. Він знову запитав «Але вам самим це для чого треба?»

Довелося повторити газетні штампи про боротьбу за кожну людину. Здається, зрозумів і спрямував у ЦК комсомолу. Нас прийняв другий секретар Кулик. Знову те саме запитання, але нерозуміння ще більше. Ми ледве стримали гнів і вкотре повторювали, яке у нас ставлення до людей. Нарешті випадково ми знайшли формулу: ми — педагоги і хотіли би взяти участь у вихованні злодія. Секретареві «все стало ясно», і він одразу зателефонував до міністра внутрішніх справ. Відповів йому заступник міністра. Того непокоїло все те саме запитання — наші мотиви. Кулик пояснив усе нашими педагогічними зацікавленнями. Після телефонної розмови Кулик розсміявся. Виявляється, заступник міністра пообіцяв залагодити справу з пропискою, якщо ЦК комсомолу влаштує Артура на роботу. Кулик пояснив, що на роботу, якщо немає прописки, влаштувати не можна. Зачароване коло. Потім комсомольський вождь звернувся до хлопця, що сидів у кабінеті: «У вас на Київській ГЕС не вистачає робочих рук. Влаштуй його на роботу». Хлопець, секретар комсомолу ГЕС, різко запротестував: «Ми й так не знаємо, що нам зі своїми хуліганами й алкоголіками робити». Довелось йти назад ні з чим.

Минуло шість років, і я знову зустрівся з тим самим секретарем ГЕС. Він вже був одним з найвизначніших учасників українського опору. Я нагадав йому про нашу першу зустріч. Він не пам’ятав, але визнав, що у ті часи справді був «твердокам’яним» комсомольським діячем.

Ми пішли у Верховну Раду, на прийом до «знаменитого» партизана Ковпака. Стояла черга. Секретарка вислухала нас і пояснила, що Ковпака через такі дрібниці не можна турбувати. Крім того, Київ — столиця, і тих, хто відбув покарання, тут не прописують.

Ми вирішили написати листа до Хрущова. У листі ми коротенько описали Артурове життя, натякнули на те, що уряд несе відповідальність за трагедію чеченців і описали наші нещасливі пригоди з пропискою. Підписали листа уп’ятьох — ми з дружиною, моя сестра і Ф. А. Д. з дружиною.

Артур почав уже втрачати будь-які сподівання, усе більше соромлячись того, що він — тягар на нашій шиї.

Разом з ним ми пішли у ЦК партії. Нас прийняла жінка-юрист. Після секретаря райкому комсомолу це була друга людина, яка не запитувала про наші мотиви. Вона згадала ЗО-ті роки, коли вона допомогла якійсь повії. Артур не зайшов до неї, чекав у приймальні. Вона попросила, щоб хлопець зайшов. У Артура дивовижне чуття на людей, він інтуїтивно відчуває, кому що треба казати. Він не бив на співчуття, він жартував. І покорив товаришку з ЦК так, що вона одразу ж зателефонувала до якогось діяча ЦК, який відав пропискою. Того не було на роботі. Вона пояснила, що завтра їде до Криму і тому тільки через місяць зможе взятись за Артурову прописку. Я спалахнув, але стримався і ввічливо попросив день зачекати, бо Артур вже не витримує бездіяльності й не хоче жити на наші гроші. Вона була шокована моїм зухвальством і пояснила, що квитки вже куплені і що її дітям затримка не сподобається.

Ми встали і, не попрощавшись, вийшли.

Артур сміявся з нашої наївності. Він сказав, що у нас взагалі нічого не вийде і йому доведеться жити «власною працею» — красти. Довго вмовляли, щоб він і думати про це перестав.

За тиждень-другий нас викликали у Міністерство внутрішніх справ (тоді — охорони громадського порядку). Артура відразу ж почали допитувати. У всіх колишніх зеків залишається ненависть і зневага до міліції. Майорів грубий тон обурив Артура, і він сказав щось різке. Нас розвели у різні кімнати. Почали допитувати й нас.

Знову мотиви, але вже з власними припущеннями: ми, мовляв, хочемо нагріти на цьому руки. Артур нам заплатив, і ми хочемо допомогти йому займатись темними справами. Дружина моя почала кричати, що він — жандарм (я подумав про себе, що вона дарма так образила жандармів).

На завершення майор показав нам нашого листа до Хрущова і сказав, що міліція не може дозволити кримінальникам жити в Києві.

Що залишалось робити? Відправили Артура в Одесу, до мого друга, вирішили чекати на даму з ЦК.

Артур повернувся з Одеси завчасно. Він вирішив шити взуття на продаж. Пішов на базар, закупив шевські інструменти й шкіру. Повернувся з базару пізно, сказав, що зустрів знайомих злодіїв. Ті йому начебто погрожували. Наступного дня він кудись пропав. Я зателефонував у МВС до майора і повідомив про те, що Артур зник. Не дослухавши мене, майор заявив, що Артур, як він і думав, мабуть, пов’язаний з бандою. Тут же по телефону він почав мене допитувати про прикмети Артурових друзів. Я обізвав його ідіотом. Майор пообіцяв віддати мене за образу під суд. Я сказав, що буду радий на суді довести провину міліції, її бездушність.

Дружина запропонувала зателефонувати дамі з ЦК — може, вона вже повернулась з Криму. Телефонувала цього разу вона сама, не довіряючи моїм нервам. Дама була вдома, але роздратовано заявила, що готує дітей до школи і тому не може розмовляти про Артура. Моя дружина сказала їй все, що ми думали про ЦК і партію.

Наступного дня прийшла повістка Ф. А. Д, нам і Артурові з’явитись у паспортний відділ. Завідувачка паспортного відділу зустріла нас дуже приязно і повідомила, що отримано дозвіл прописати Артура. Ми пояснили ситуацію. Вона розхвилювалась і почала розпитувати про Артура, його життя і т. д. Ф. А. Д., якого розчулила турбота паспортистки, дав її прочитати біографічне оповідання про Артура.

Через день усіх нас викликали у карний розшук. Начальник карного розшуку вислухав нашу схвильовану розповідь і заявив, що Артур — типовий шахрай.

*

В Одесі після переїзду до Києва у мене залишалось декілька друзів. Один з них певний час був найближчим. К. виріс ще в більших злиднях, ніж я, і набагато непримиренніше ставився до рядянської буржуазії. У 9–10 класі, коли я був «комісаром» бригади допомоги прикордонникам, він допомагав матері, працюючи нічним сторожем риболовного колгоспу, й одночасно вчився у школі.

Наприкінці 10-го класу він виявив справжнього шпигуна і допомагав його ловити.

Разом з К. я ходив у «легку кавалерію», вчився в університеті, переживав «зраду» друзів — тобто коли вони відходили від громадської діяльності в навчання, родинне життя і т. д.

Влітку 1964 року ми з дружиною прийшли до К. додому і почали обговорювати хрущовіану. К. захищав Хрущова, вказував на його досягнення у піднятті цілини. Закупівлю хліба за кордоном зводив тільки до засухи. Чимало було сказано теплих слів про відновлення ленінізму. Перейшли до Євтушенка. К. звинуватив Євтушенка у хлєстаковщині, у непартійності. З хлестаковщиною я згодився, але відстоював значення Євтушенкових спроб відірватись від плати «за корм», повернутись на позиції пореволюційної поезії 20-х років. К. накинувся на формалістичні «викрутаси», які підміняли зміст. Я знав, що К. любить Маяковського, і пригадав значення футуриста Хлєбнікова для Маяковського, значення поетичних формалістичних пошуків у творчості самого Маяковського. Непомітно суперечка перейшла до значення Бриків у житті Маяковського, а потім до євреїв.

К. почав наводити випадки захланності, корупції, спекуляції євреїв, зокрема, говорив про хабарі, які беруть євреї-професори Медінституту. Я погодився з цим усім, але пов’язав антисемітизм К. з антисемітизмом фашистів: адже ж і їхній антисемітизм не без ґрунту, вони також обігрували одиничні випадки.

У нас у Києві на місце старих продавців-євреїв поставили комсомолок — українок і росіянок. Вони дуже швидко освоїлись зі специфікою своєї професії — почали красти й обважувати покупців. У певному сенсі стало ще гірше: обважують нахабніше, у більших кількостях. Ті дурили чемно, ці грубо. Піди скажи расово чистій комсомолці-продавщиці, що вона недоважила — вона такий скандал влаштує, що й радий не будеш.

— Ти ж марксист і повинен знати, що причини корупції, спекуляції, крадіжок соціальні, а не національні. У продавців така мала зарплата, що не красти вони не можуть. Те, що вони крадуть — заслуга Микити.

Суперечки з кожним днем загострювались, поки ми не розпрощались, образивши одне одного: я назвав К. радянським фашистом, він мене — радянським дрібним буржуа.

Я дуже мучився через цей розрив і намагався пояснити для себе, чому так сталося.

«Соціальні початки» нашої дружби одні й ті самі. Зокрема, й антисемітизм мав соціальне підґрунтя. Шлях до 3–4 курсу в нас був однаковий, протест проти офіційної брехні, намагання боротись зі злом в рамках комсомолу також були ті самі. І ось К. став апологетом бюрократії, антигуманітарієм, залишився антисемітом, а я став ворогом режиму, «юдофілом».

Чому?

Я пригадав перші роки дружби з ним.

Я любив Лєрмонтова, «Лісову пісню» Лесі Українки, він — Маяковського. Суперечки про поезію точились навколо «грубої чесності й прямоти» (його позиція) і «краси», навколо «сухотних плювків» старого світу, які вилизував Маяковський, і мого протесту проти рекламних віршів й агіток Д. Бедного й Маяковського. І ось зараз певна інверсія: я за антисталінські (з натяком на антихрущовські) агітки Євтушенка, він за апологію «повернення до ленінських норм». Але й колишнє у нас залишилось: я підкреслюю високі художні якості деяких Євтушенкових «вивертів», К. — тільки за «правильний» зміст.

Пригадувались колишні «афоризми» К.: «Плювати на троянди, солов’їв і зітхання при місяці. Для троянди гній потрібен, і це найголовніше. А ти хочеш нюхати тільки троянди. Запах авіаційного бензину чи ацетону приємніший за парфуми. Звуки шторму — музика краща за симфонію якогось там Чайковського».

У цьому всьому було щось і мені близьке, але я намагався довести К., що все-таки симфонія важливіша для культури, аніж звуки шторму, і що не варто зрікатися солов’їв та любовних зітхань.

На рік-два наші естетичні суперечки припинились: К. закохався і полюбив Єсєніна, Ґріна, Екзюпері. Разом ми пережили «Не хлібом єдиним» Дудінцева.

Потім стався розрив К. з нею. К. дуже зворушливо, зовсім не по-пролетарськи переживав це.

І раптом повернувся до попередніх позицій.

Пригадалась зневага К. до усілякої «балаканини» філософів, до етики, естетики, до інтелігенції.

Я бачу в цьому психоідеологічні початки його теперішньої позиції — брак культури, сліпота соціального протесту, невміння мислити діалектично, вульгарний матеріалізм.

Після того, як скинули Хрущова, я спробував повернути дружбу, адже факти тепер довели, що я мав рацію.

На жаль, К., визнавши політичні «помилки» Хрущова, залишився антисемітом. Він, щоправда, намагався протестувати проти буржуазії, навіть почав вивчати Гегеля, щоб збагнути філософські причини сталінізму-хрущовізму. У нього були неприємності з університетським парткомом, справа мало не дійшла до того, що його хотіли силоміць посадити у психушку. Але обійшлося, бо К. облишив філософствувати, займатись комсомольською роботою і став ще більшим юдофобом.

Останнє дуже важливе для того, щоб зрозуміли, як соціальний протест низів трансформується в апологетику ладу.

У мене був дуже розумний і чесний вчитель Н. Він постійно конфліктував з дирекцією школи. На 1965 рік у школі якось випадково зібралось багато вчителів-євреїв. Вони почали цькувати Н. і врешті-решт вижили його зі школи.

Коли я зустрівся з ним, він ненавидів євреїв лютою ненавистю. Я намагався нагадати йому, що він член партії, комуніст. Нічого не допомагало — «євреї винні у збоченнях влади». Я пригадав йому, що «єврейська зграя» у його школі цькувала й учительку російської мови,єврейку.

— Тільки за те, що вона зрадила єврейство й любить російську культуру. Я ж не звинувачую всіх євреїв. У мене є товариш-єврей, який також не любить одеських євреїв.

Я не буду описувати багаторічні суперечки з Н. про євреїв і владу. Все це таке знайоме для всіх, хто цікавився антисемітизмом.

Суперечки закінчились, як і з К., взаємним начіплюванням ярликів. Я дуже любив і люблю Н., але підтримувати попередні взаємини стало важко для обох.

Дочка Н. — М. також постраждала від «єврейської зграї»: у школі їй почали занижувати оцінки. Н. змушений був пригрозити «зграї» судом, колективним листом батьків у ЦК партії. Зграя відступила.

Через цей випадок М. також стала антисеміткою. Почались суперечки з нею: дуже щира, розумна дівчина, і мені хотілось її переконати.

Я намагався пояснити їй, чому утворилась «зграя», — духовна атмосфера у країні, вкрай низький моральний рівень освітніх чиновників, сталінські методи боротьби за тепле містечко. Знову нагадав про ту саму вчительку-єврейку. На відміну від батька-комуніста, комсомолка частково зрозуміла моє пояснення цього одного випадку, але згадала про хабарництво при вступі в Одеський медінститут:

— Тоді й твоя сестра не вступила в медінститут тільки тому, що бідна і неєврейка?

Я сказав їй, що й у неєврейському університеті відбувається те саме — туди важко вступити євреям і бідним.

М. розповіла про світову єврейську солідарність, корупцію, непатріотизм євреїв і таке інше. Я обережно спитав у неї, чи не чула вона про світову єврейську змову. Ні, не чула, але не виключає, що вона можлива.

Довелось розповісти про фальшивку російських фашистів — «Протоколи сіонських мудреців», де ця ідея розроблена детально.

Але навіть паралель з фашизмом не подіяла як слід: коли не антисемітська ідеологія, то юдофобські емоції у М. залишились.

Довелося звернутись до емоцій.

Під час нашої чергової дискусії М. сказала, що я нечесний і захищаю євреїв тому, що моя дружина напівєврейка.

У візочку заплакав мій маленький син. Я закричав на нього:

— Ах ти, жидівська морда! Знову пакості робиш російському народові! (М. — росіянка.) Жиденя пархате!

М. заплакала від образи — кому ж хочеться зізнаватись, що він близький до фашизму!..

Заспокоївшись, вона дорікнула мені за жорстокість до людей, за нечесні прийоми полеміки.

Я відповів, що з фашистами чемно розмовляти не можна, це я залишаю Сталіну, Хрущову і Брежнєву.

Проте наші суперечки все-таки змусили М. думати. Вона стала науковим працівником, зіткнулась з офіційним антисемітизмом і дещо зрозуміла. Махнувши рукою на євреїв і владу, заглибилась в науку, заховалась за чистоту фізичних формул.

*

Чи то у 61-му, чи то у 62-му році у «Літературній газеті» з’явився лист читача «Геть Муху-цокотуху». Автор листа доводить, що його дитина читала оцю саму «Муху-цокотуху». Батько вирішив перевірити, що читають на пораду вчителів діти, і… жахнувся. Вся країна бореться з мухами-переносниками інфекції. А в Чуковського муха — позитивний герой, і комар, що, як відомо, п’є людську кров і переносить малярію — також позитивний. Крім того, одруження мухи з комарем — одруження протиприродне. Автор натякав (хіба радянська людина може говорити про такі жахливі речі вголос, відверто?) на те, що діти, прочитавши таке, можуть навчитись чогось зовсім вже поганого.

За якийсь час з’явилась стаття Чуковського. Він писав, що спочатку сприйняв листа про муху як невдалий фейлетон. Але потім почав отримувати листи, у яких інші читачі підтримали протест проти героїзації рознощиків зарази. Тому він мусив написати відповідь.

Я розповідаю про це з пам’яті, бо мою колекцію нісенітниць у пресі нам не вдалося вивезти на Захід. Здавалось, що ця дискусія свідчить тільки про те, що дурні у землі нашій (як, зрештою, й у всіх інших землях) ще не перевелись.

Але де там! Через кілька місяців після дискусії у «Літгазеті» у Міністерстві освіти УРСР обговорювалась нова програма для дитячих садків. Моя дружина працювала методистом з дошкільного виховання у методичному кабінеті міністерства і займалась питаннями методики подання й підбору художніх творів для дітей. І ось постало питання про список рекомендованих книг для дітей дошкільного віку. Одна з працівниць міністерства сказала, що, на жаль, у казках оспівуються шкідники сільського господарства: мишки, зайчики, ховрашки, і ще гірше, навіть (!) вовк, який знищує колгоспну худобу, буває позитивним героєм. Її підтримали викладачі Педагогічного інституту.

Розгорілась дискусія. Незначною більшістю голосів шкідники сільського господарства відстояли своє право на існування хоч би в казках. Але втрат вони зазнали: вирішили зменшити їхню частку в казках, а натомість збільшити частку маленького Володі і великого Леніна.

Час минав. У тій самій «Літературній газеті» з’явилась чергова стаття обуреного читача, коли не помиляюсь, доктора чи кандидата економічних наук. Вчений економіст побачив, що син його захоплюється «Томом Сойєром» Марка Твена. Пильний сторож синових літературних інтересів прочитав книжку і жахнувся. У книзі оспівується хуліган і ледар Том і висміюється сумлінний учень, вихований хлопчик, Томів брат Сід. У кінці статті автор з благородним пафосом запитує: на яких прикладах виховуються наші діти?

Редакція, мабуть, занепокоїлась, бо відповіла гумористичною статтею.

Редакція, мовляв, натхнена прикладом товариша економіста, вирішила перевірити зміст усієї світової літератури. І — о, жах! Від давніх греків до Пушкіна і далі в ролі позитивних героїв виступають аморальні люди.

Десь вже в 69–70-х роках у газеті «Літературна Росія» з’явилась стаття «Про що співає Висоцький?» Статтю написав якийсь спец з культури.

Виявляється, Висоцький співає від імені хуліганів, злодіїв та алкоголиків, глумиться з духу російського народу (у Висоцького є пісня про російський дух, що вилізає з горілчаної пляшки). На цей раз ніхто не відповів блюстителеві порядку в культурі. Небезпечно було. Зовсім нещодавно судили Синявського і Даніеля, ототожнивши погляди сатиричних героїв з поглядами авторів.

Усі ці кумедні історії — всього-на-всього найяскравіші, найвипукліші взірці соцреалістичних вимог до мистецтва. Соціалізму в країні немає, але в літературі він має бути. Так, є в країні певні недоліки, та це або пережитки старого, або впливи гнилого Заходу, або культ, волюнтаризм і т. д. Не так важливо, як пише митець, важливо, що він пише.

Література має бути народною, тобто загальнодоступною.

Література має бути партійною, тобто йти слідом за черговими вказівками чергових вождів.

Література має вчити на взірцях позитивних героїв, тобто створювати культ героїв і «гвинтиків» державного механізму.

Література має зображати життя у його революційному розвитку, тобто брехати про те, чого немає в дійсності, але є в газетах.

Годилось би розрізняти теорію і практику соцреалізму. Теорія не така вже й погана, якщо не брати до уваги надмірного раціоналізму та браку естетичного означення нового напряму мистецтва. Якщо зміст новий, «естетична форма» повинна відповідати йому, тобто бути новою. У 20-ті роки це розумів багато хто, і за це у 30-ті роки їх били.

У широкому значенні слова література завжди партійна, тобто відбиває сподівання, свідомість і підсвідомість, естетику тих чи інших націй, класів, груп і т. д. Література не має бути, а завжди партійна у цьому сенсі. Але прямої відповідності між групою, до якої належить автор, і тим, що він зображає, немає. Відомі слова Маркса про Бальзака, який, сам того не хотячи, завдяки своєму генію, змальовував і висловлював психоідеологію частини буржуазії. Ніби передбачивши глупоту своїх послідовників, Маркс писав, що поет — соловей, його не можна садити у золоту клітку, якщо ми хочемо, щоб він співав.

Теза про народність також не така вже й безглузда, бо у ній ідеться про те, що кожен справді визначний письменник черпає красу, думку, мрію не лише із власної душі, але й з рідної мови, історії, навколишнього життя, висловлює не лише себе, але й щось спільне для його народу. Але, по-перше, він не має бути народним, а не може бути ненародним, якщо він справді талановитий. По-друге, він висловлює не найпростіше, зрозуміле всім, а нове, оригінальне, він висловлює народну душу через «магічний кристал» своєї душі, а оригінальну особистість письменника далеко не завжди легко сприймати. Дивно, що наук треба вчитись, а сприймати мистецтво — ні (тут, щоправда, є небезпека «навчання» мистецтва, дресирування. Це є в соцреалістичному вихованні, де вчать розшифровувати думку автора відповідно до лінії партії у цю мить).

Вимагати реалізму; тобто — практично — підлакованого натуралізму, суперечить глибокому розумінню реальності. Театр абсурду реалістичний, бо адекватно зображає абсурдні грані світу. Але це не відкидає реалістичності «натуралізму» Солженіцина.

Вимагати позитивного героя в цілому безглуздо, бо у деяких жанрах його просто не може бути (сатира), деяким письменникам притаманно талановито зображати лише негативні явища, у деякі епохи не видно позитивної спрямованості розвитку суспільства, не видно носіїв позитивних ідей. Невдача Гоголя з другою книгою «Мертвих душ» дуже показова: Гоголь намагався вигадати позитивного героя, бо не бачив його у житті. Якби був інший «магічний кристал» (індивідуальне бачення світу), то можна було б створити вигаданого казкового, утопічного героя. Ранній Гоголь зобразив казкового героя, бо в українському народному житті було щось від нього. У чиновницькому Петербурзі він не міг побачити оптимістичної казки (а песимістична казка — вже не казка).

За асоціацією з темою казки я пригадав найважливішу, найбільш позитивну подію, що відіграла величезну роль у нашому (тобто моєму й Таниному, моєї дружини) духовному житті — ми познайомились з художницею Іриною Дмитрівною Авдієвою. Тепер можу не приховувати її антирадянської налаштованості. Підпрацьовувала вона в Міністерстві освіти, і якось моя Таня почула, як та тихенько лаялась, коли вони всі слухали по радіо чи то Хрущова, чи Іллічова. Таня зраділа, підскочила до неї. Так і познайомились. Ірина Дмитрівна, у свою чергу, розповідала нам про замміністра, що, почувши у такій самій ситуації її міцне слово «Пльоха!», теж підскочив: «Голубонько, я ж при дамах не можу висловитись. Гарне яке слово — пльоха! Тільки що воно значить?» Ірина Дмитрівна відіслала його до Даля.

У двадцятих роках Авдієва була актрисою Леся Курбаса, геніального українського режисера, творця театру «Березіль». Росіянка за національністю, вона дуже любила Україну, українську культуру, українське Відродження 20-х років. Але її естетичні, культурні запити не зводились до любові до України, любила вона і французьке, і японське, і — простіше кажучи — мистецтво всіх народів, від примітивізму до абстракціонізму. Я наголосив саме на українському, бо завдяки їй моє зацікавлення моїм народом, моєю національною культурою вийшла за межі любові до українських пісень, Шевченка й Лесі Українки. Завдяки їй я усвідомив не тільки великий духовний потенціал українців, а й дізнався, що цей потенціал у 20-ті роки був частково виявлений поетом Тичиною (хіба я міг раніше повірити, що цей нездара Тичина у молодості був геніальним поетом?), драматургом М. Кулішем, кінорежисером і сценаристом Довженком, художниками Кричевським, Петрицьким, Бойчуком, Падалкою.

Політичними і навіть філософськими проблемами Авдієва зовсім не цікавилась, хоча основна її життєва потреба — естетична — не лише не виключалась, а поглиблювалась потужним інтелектом і — я не боюсь цього слова — мудрістю.

Після того як я вийшов із психтюрми, дико було мені дізнатися, що КДБ вважав, наче вона виховує молодь і, зокрема, нас з Танею в антирадянському дусі, — політика завжди викликала у неї відразу. Якщо вважати, що антирадянський дух — це любов до прекрасного, до російського й українського народу, то вони, безперечно, мають рацію. Щодо нас — не зовсім, бо ми й до зустрічі з нею розвивались у тому самому напрямку пізнання прекрасного в природі, людині й мистецтві, у напрямку розуміння ваги народної культури для культури, якою б вона не була витонченою, елітарною, для. культури особистостей. Ірина Авдієва лише стала каталізатором нашого духовного розвитку, допомогла мені швидше розірвати пута плоского, бездушного раціоналізму.

На жаль, в музиці ми не зробили ніякісіньких успіхів, зате у живописі трохи просунулись. Кубізм, абстракціонізм так і залишались за сімома замками, зате близьким став не лише живопис Ван-Ґоґа, Врубеля, Реріха, але і Чурльоніса, і Лінке.

Марк Шагал довго був недоступний. Але якось мені вдалося потрапити на лекцію французького філолога в університеті. Француз розповідав про розвиток французької поезії XX століття. Це звучало десь так. Народився символізм, привернув до себе велику увагу, з’явилась відповідна мода. Але розвіявся туман, і всі побачили порожнечу. На зміну символізму прийшов дадаїзм і сюрреалізм. Характеристика така сама, і кінець той самий. Аполінер — ті самі слова (з варіаціями). Лектор похвалив поетів Опору за зміст, але художню форму охарактеризував негативно. Післявоєнну поезію назвав глухим кутом. Гидко було слухати французького філолога, який нічого гарного у рідній сучасній поезії не побачив.

Яким же було моє здивування, коли я дізнався, що він привіз два документальних фільми — «Марк Шаґал» і «Гобелени Ж. Люрса». Він показав їх для вузького кола в Інституті етнографії. Переглянувши фільми, я ходив зачарований Шагалом і Люрса, кілька днів ні про що інше не думав і не говорив.

Пригадуються розповіді московських абстракціоністів про Іллічо-ва, секретаря ЦК партії з ідеології, хрущовського ката сучасного мистецтва. Виявляється, у Іллічова тонкий художній смак, він захоплюється абстракціонізмом, сюрреалізмом, примітивізмом — коротше кажучи, всіма напрямами «загниваючого» буржуазного мистецтва. Хрущова зрозуміти неважко: його художній смак нижчий від смаку селянина, бо селяни на писанках, наприклад, нерідко зображають складні «абстрактні» символи, сприймаючи їх суто естетично, бо їхнє міфологічне значення народ давно забув. У Хрущова смак хама, обивателя, міщанина, ще й припсутий до всього іншого соцреалістичними уявленнями про завдання мистецтва. А Іллічов? Так, загадкова вона, душа «расєйського человека»…

Зацікавлення мистецтвом збільшило моє зацікавлення філософією, особливо етикою. Проблема сенсу життя стала для мене у філософії центральною. Я намагався поєднувати свої кібернетичні зацікавлення з філософськими та етичними. Спочатку не вдавалось. Вийшло тільки пов’язати теорію відображення з проблемою людської сутності та сенсу життя людини.

Щодо політики й антирадянського духу та виховання в ньому молоді я змушений був брехати. Пам’ятаю першу зустріч із старенькою, хворою матір’ю Авдієвої. Знайомимось: «Відьма». І дивиться: «Ви, молодий чоловіче, знаєте, що це?» — «Так, відунка, та, що відає». Вона всю радянську молодь вважала за хамів і невігласів. Бабця полюбила мене за цю відповідь і за те, що цікавлюсь сенсом буття. Розлюбила й навіть зненавиділа, коли почула якось, що я заявив: «І все-таки я щасливий». Для неї щасливими в СРСР могли бути лише хами. Ірина Дмитрівна, попри всі жахіття свого життя, не була мізантропкою, життя любила. Любила й людей. Навколо неї завжди було їх чимало, вона давала світло не лише нам. Завдяки їй ми познайомились з такими людьми, як Г. Логвин, перекладачка І. Стешенко, перцівський художник Александрович, філософ Асмус (до нього я їздив у Передєлкіно), академік Лашкарьов… Вона відкрила нам Селі-на, Жене, П’єра Лоті… Й Іванова-Разумніка, бо свого часу належала до його кола (Пришвін, Мстиславський, Шишков, Олексій Толстой, про якого розповідала досить пікантні речі).

Писала чудові замальовки, оповідання, які називала «пух історії». Кращих спогадів про Курбаса не читав. Де це все? Я прохав її дати спогади у самвидав, але вона після публікації «Мій Пушкін» заявила, що все це нічого не варте порівняно з Мариною Цветаєвою. З її колекції якось виринула у Москві публікація про Сергія Ґедройца (Віра Гна-тівна Ґедройц) і, здається, більше нічого. Все не зважуюсь розповісти про Є. М., з родини, славної в російській культурі. З нею теж познайомила І. Д., попередивши, щоб я був обережний: вона пережила ще страшніше, ніж І. Д., життя. Розмови з Є. М. були як хліб духовний, хоча вона побоювалася українського націоналізму і все відмовляла від відкритої діяльності: «Льоню, велика риба глибоко плаває», на що я відповідав, що не мені судити про величину своєї рибності. В якийсь час відчув, що не треба до неї приходити (якщо неправильно відчув, перекаже запрошення через Авдієву). Десь уже в 70-му, йдучи зі Світличним, побачив її на лавці. Забув про обережність, підбіг до неї. Вона теж зраділа. «За вами, мабуть, хвіст?» Я ж, легковажно: «Аж два, за Світличним, мабуть, теж». Вона стиха: «Вони мене викликали у вашій справі. Вдруге я цього не витримаю». (У сталінських таборах сиділи дочка й зять. Я не певен, що дочка навіть сьогодні хотіла би прочитати історію про муки у таборі, муки родини. А Шкода, бо ця історія пов’язана, здається, не лише з невідомим напрямом антикомуністичної боротьби, але з одним з найцікавіших відкриттів у медицині).

*

Я був членом бюро комсомольської організації Лабораторії математичних методів у біології і медицині як «ідеолог». Мені доручили керувати філософським семінаром і функцію пропагандиста. Пропагандист зобов’язаний проводити політінформації про внутрішньополітичні й міжнародні події. Я б не взявся за цю невдячну роботу, але для пропагандистів Академії наук читають спеціальні лекції фахівці-пропагандисти, лектори ЦК, професори історії, фахівці-інженери, що повернулися з-за кордону. На цих лекціях розповідають чимало фактів, про які не заведено писати у газетах.

Події в Індонезії. Нам розповідали про те, що індонезійська компартія проводила антирадянську пропаганду, що «хунвейбінство» зародилось в індонезійському комсомолі, про те, як індонезійська компартія вирішила таємно знищити всіх ворожих до комуністів генералів, як комуніст, начальник охорони Сукарно, вбив 16-річну і 5-річну дочок генерала Насутіона, як китайці-торговці привозили з КНР комуністам зброю.

Потім розповідали про реакцію генералів, про розправу над комуністами, членами лівих профспілок, китайців. Про цю розправу йшлося лише в категоріях кількості — скільки вбили, скільки посадили. Жодних подробиць про жорстокість розправи. Жодних висновків. Але лекція була побудована так, що було зрозуміло, що комуністи, всі ліві і китайські буржуа заслужили на розправу. Упродовж усього викладу жодного співчутливого слова про дочок Насутіона, ні про жертв генералів.

Ще цікавіша була лекція про методи нашої дипломатії. Читав лектор ЦК партії.

Почав він з відповіді на питання: «Чи правда — що Насер — фашист?» Лектор розповів про те, як Насер викинув американські бази не тільки з Єгипту, а й з інших арабських країн. При цьому він спирався на якийсь закон шаріату, що забороняє чужоземцям «щось» робити у мусульманській країні. Насерові вдалося переконати мусульманських вождів, що Магомет, зокрема, під цим «щось» мав на увазі чужоземні військові бази. Лектор хитро всміхнувся: «Чи фашист Насер?» Потім він розповів, що радіо ОБС («Одна Баба Сказала») повідомило Насерові, начебто Хрущова скинули за те, що він дав звання Героя Радянського Союзу фашистові Насеру. Насер розсердився і повернув медаль героя радянському урядові. Довелось послати в Єгипет спеціальну делегацію, щоб пояснити Насерові, що Хрущова лаяли за те, що він нагородив Насера сам особисто, а за законом це прерогатива Президії Верховної Ради. Щоб довести свою прихильність до Насера, медаль Героя СРСР дали багатьом помічникам Насера.

Хтось із слухачів запитав у лектора: «Але ж за рік-два до нагородження Насера у „Правді“ писали, що Насер посадив у тюрми всіх єгипетських комуністів?» Лектор знову всміхнувся: історія, мовляв, не стоїть на місці. Насер також міняється.

Наступна розповідь про Нігерію. Наші актори приїхали у сусідню з Нігерією країну. З Нігерією у той час не було дипломатичних відносин. Нігерійці запросили акторів до себе. Дуже сподобались нігерійцям балалайки — простенький російський струнний інструмент. Нігерійці попросили продати їм балалайки. Їм подарували 20 тисяч балалайок, а за це почали вимагати забрати з Нігерії американські бази. Нігерійці погодились. «Ось бачите, як завдяки розуму наших дипломатів дешево дісталась нам перемога».

Нова розповідь лектора новиною для мене не була — я чув про цей випадок від знайомого з однією з дійових осіб.

«Проста» радянська дівчина, дочка радянського дипломата, навчалась в університеті у Франції (здається, у Сорбоні). Вона потоваришувала з іранською студенткою, з нащадків давнього шахського роду. Приїхав до Франції молодий шах. «Наші» познайомили його з однією з нащадків. Шах закохався і повіз наречену до себе в палац. За якийсь час «проста» радянська дівчина запросила шахиню до себе на дачу в Крим. Шахиня приїхала. «Проста» затримала гостю надовго. Закоханий шах не витримав і неофіційно приїхав до Криму. Там з ним випадково зустрілися члени радянського уряду. Шах, між іншим, поскаржився на фінансові труднощі. «Як, адже ж у вас величезні запаси корисних копалин, нафта, наприклад?! Ми вам допоможемо розшукати родовища, але ж у вас там американські бази! Недобре, не по-сусідськи». Шах пообіцяв прибрати бази. В Іран послали багато геологічних партій. Відкрили декілька родовищ. Запропонували провести нафтопровід з Ірану в СРСР.

Лектор знов усміхнувся: нафтопровід проходить через великі простори Ірану. Попросили шаха дозволити поставити радянських військових — охороняти нафтопровід. Шах погодився. Через кожні 10 (не пам’ятаю докладно) кілометрів — радянський пост. Пів-Ірану — як на долоні…

Третю лекцію читав професор-економіст, що прожив у США 5 років. Усіх слухачів цікавила економіка США, роль робітничого класу, революційні рухи.

Професор пояснив, що проти війни у В’єтнамі виступають студенти, професори, лікарі і т. д. Одного разу він бачив, як назустріч одна одній ішли дві демонстрації: одна маленька, інтелігентська — проти війни, а друга, велика, робітнича, — проти закриття якоїсь військової бази («Адже ж безробіття збільшиться», — зауважив лектор). Робітничі профспілки налаштовані в цілому расистськи, бо не хочуть конкуренції з боку негрів та пуерторіканців.

У компартії США — 10 тисяч чоловік, молоді майже немає, 25 % членів партії — агенти ФБР.

Тут професор покінчив із фактами і перейшов до теорії. Він сказав, що буржуазні ідеологи роблять з таких фактів висновки, що теза про робітничий клас як «могильник» будь-якої експлуатації неправильна. Але життя не стоїть на місці. Зараз інтелігенція в цілому експлуатується. До робітничого класу входять і вчителі, і лікарі, й інженери. Вони якраз налаштовані найбільш революційно, і отже, передова частина робітничого класу, як і раніше, революційна. Нереволю-ційність решти пояснюється політичним невіглаством багатьох робітників, а також тим, що американський імперіалізм викачує капітал з інших країн, і частина прибутку йде американським робітникам. Тому, мовляв, вони ситі й не революціонери.

Була ще якась лекція про справжнє обличчя компартії Тіто, але я її зовсім забув: щось дуже вже невиразне, двозначне.

На політінформаціях я ніколи не коментував фактів, які дізнавався з лекцій. Всі досить грамотні, щоб зробити висновки, а коментарі — привід для звинувачення у ворожій пропаганді.

Філософські семінари мають проводитись за стандартним планом, який з року в рік повторюється. Ми вирішили скласти свій план (це в принципі дозволяється, треба тільки затвердити його у парткомі, але в перші роки я й цього не робив — ліньки було).

Найкумеднішим на наших семінарах було те, що тільки я відстоював матеріалістичний погляд на етику й естетику. Єдиний член партії на семінари не ходив, бо йому було нудно слухати наші суперечки. Одні сповідували веданту, інші — толстовство, більшість мовчки слухала або ставила питання. Семінари відбувались цікаво, майже ніхто з них не йшов, адже основне питання семінарів — про сенс життя.

Окрім етики й естетики, розглядали філософські проблеми моделювання життя й мислення.

У позаробочий час ми з товаришем почали розвивати за методом Мілана Різла телепатичні властивості з допомогою гіпнозу. Добровольців знайти було важко. Малий відсоток з них вдавалось довести до глибокої стадії гіпнозу. Ті декілька осіб, що були підходящими гіпнотиками, невдовзі переставали цікавитись тренувальними сеансами, бо вони чекали чуда, а чуда не було. Ми вишуковували способи затримати гіпнотиків, але окрім плати за сеанси нічого не могли придумати. А платити нам було ні з чого — ми не були офіційною групою. У різних містах Союзу з’явилось декілька офіційних дослідницьких груп, але невдовзі всі вони були засекречені. Спочатку ми також хотіли отримати матеріальну підтримку держави, але з бігом часу почали розуміти, наскільки аморальна мета держави у цій галузі.

З нашими дослідженнями телепатії було пов’язано багато анекдотичних ситуацій.

Вольф Мессінґ опублікував у «Науці й релігії» розповідь про свої телепатичні досягнення. Він описував цілком фантастичні випадки зі своєї практики. Наприкінці спогадів він звернувся до вчених Союзу з проханням дослідити його телепатичні можливості.

Від імені професора Амосова до Вольфа звернулись із запрошенням приїхати в Інститут кібернетики, щоб провести експерименти під наглядом спеціальної комісії. Мессінґ відповів, що незабаром приїде на гастролі до Києва і згоден, щоб над ним провели дослідження.

Зібралися всі, хто цікавився телепатією. Постаралися врахувати всі критичні зауваження щодо телепатичних експериментів як радянських, так і західних учених. Декілька тижнів пішло на те, щоб підготувати апаратуру для зв’язку з «передавачем» і «приймачем», для спостереження за обома і т. д.

Мессінґ приїхав. До нього в готель пішов Іванов-Муромський. Мессінґ прийняв його сухо, заявивши, що не має часу на експерименти.

Ну що ж, вирішили перевірити його під час публічних виступів.

Метод Мессінґових чудес виявився елементарний. Один з глядачів подає журі, яке перевіряє Мессінґові результати, записку із завданням. Потім Мессінґ бере його за руку і веде у зал. Підходить до якогось місця і робить якісь дії. Здебільшого ці дії збігаються із заданими. Причина вгадування: Мессінґ здогадується, що треба робити з мікрорухів руки, з дихання та з інших фізичних реакцій: коли він іде не в той бік, рука чинить опір, коли він підходить до задуманого місця, рука перестає опиратись. Якщо на цьому місці сидить людина, то Мессінґ починає водити руку того, хто задумував завдання, вздовж тіла, поки не зупиниться біля кишені, потім лізе в кишеню. Техніка загальновідома.

Але ми знали, що на двох вечорах були випадки, які не можна пояснити з точки зору теорії мікрорухів. Наприклад, Мессінґ поставив на книжці того, хто задумував, автограф. Не доходячи до однієї дівчини, він покликав її до себе.

В один з вечорів на сеанс прийшли всі київські «телепати» — з Інституту кібернетики, з Медінституту, з Інституту напівпровідників і т. д. Майже все журі було наше, майже всі учасники сеансів також наші. Всі задумали щось таке, що його принципово не можна було вгадати з допомогою мікрорухів.

І все-таки він вгадував.

Нарешті вийшов мій напарник. Мессінґ швидко підійшов до мене, вивів мене на сцену, взяв у мене з рук книжку й почав її гортати. Він швидко знайшов сторінку, яку ми задумали, і почав водити рукою напарника згори донизу. Дійшов до номера сторінки, зупинився. Поки що все було правильно. Правильно назвав вголос номер сторінки. Ми мовчимо. Написав автограф. Загадка автографа прояснилась — це завдання одне з типових. Багаторічна практика навчила його, що типових завдань не так вже й багато, і він, перебираючи їх, може відшукати правильне.

Мессінґ зробив ще декілька дій. Не вгадав. Почувся жалібний голос: «Ох, Боже мій, що ви зі мною, старим, робите!» Шкода було, і мій напарник не витримав — підказав, що треба додати номери відкритих сторінок. Мессінґ додав. Я вовком глянув на жалісливого дослідника «загадкових явищ психіки». Він винувато потупив очі й не видав останньої частини завдання — треба було записати цифри отриманої суми у зворотньому порядку. Голос знаменитого чудодія став ще жалісливішим. Ми були непохитні. Але тут підвівся один з «наших» в журі — він також виявився жалісливим — і оголосив залові, що завдання виконано правильно. Мессінгова телепатія стала зрозуміла.

Одного разу до мене прийшов схвильований товариш і розповів, що на власні очі бачив, як його колега трохи підіймає ослінчик, не доторкаючись до нього. У телекінез і левітацію я ніколи не вірив, але все-таки вирішив подивитись на «чудо підняття ослонів». Таня також зацікавилась, і ми вирушили до чудотворця, одного з найвидатніших інженерів Союзу з сантехніки. По дорозі мій товариш розповів, що чудотворець в особливому духовному настрої може змусити будь-які предмети літати в повітрі.

Прийшли. Спеціаліст із сантехніки запропонував нам сісти біля ослона і покласти на нього руки, тільки злегка до нього торкаючись. Поклали, чекаємо. Дивлюсь на Таню — їй, так само, як і мені, незручно брати участь у цьому містичному експерименті. Господар починає просити ослін підійнятись. Ослінчик ні гу-гу. Він підвищує голос, починає владно кричати на непокірну. Ослінчик ні не ворухнеться. Так він бився з півгодини. Нарешті, весь мокрий від поту, сказав, що сьогодні нічого не вийде. До того ж, ослін із цвяхами. А спіритична наука вчить, що потрібен предмет без найменших домішок заліза.

По дорозі товариш клявся, що минулого разу ослінчик підіймався. Мені було ще більш соромно, ніж йому: навіщо я послухався М. Різла (він мене просив, як тільки я натраплю на телекінез, написати йому) і пішов дивитись на чудо.

Через декілька днів з’явилось нове пояснення невдачі: хтось із нас був скептиком. На жаль, там було цілих два скептики.

Мене познайомили зі скульптором Василем Степановичем. Спеціальної освіти у нього не було, а працював він скульптором, в основному робив на замовлення пам’ятники Леніна. Я часто бував у нього в майстерні. Єдиною естетичною категорією у нього був метраж: «Ленін двометровий», «Ленін метровий» і т. д. Він особисто волів двометрових — робота майже та сама, а платять удвічі більше. До Леніна ставився з певною повагою, але не дуже великою: робота привчила його бути байдужим до вождя. Пам’ятники він робив швидко — набив руку. Але затримувала художня рада: без її схвалення ніхто не міг купити пам’ятник (купували колгоспи, радгоспи, районні й міські ради). Основним художнім критерієм, як казав Василь Степанович, була міра відхилення від встановлених стандартів — Ленін сидить у задумі, Ленін стоїть і показує рукою в далечінь, Ленін стоїть і тримається за кепочку і ще два-три варіанти. Якщо рука повернута на декілька градусів убік — відхилення від стандарту — пам’ятник вважався поганим.

На самому початку нашого знайомства він розповів мені, що після фронту в нього було дуже погане здоров’я, лікарі махнули на нього рукою, але він врятував себе завдяки заняттям хатха-йогою. Тепер він щодня по дві години займається йогівською гімнастикою. Навчився виділяти життєву енергію — прану, з допомогою якої може знімати будь-який біль, знижувати температуру хворого. Я розповів про його можливості завідувачеві відділу біокібернетики професору Амосову. Той зацікавився.

Василь Степанович зустрівся зі співробітниками Амосова і висловив свою заповітну мрію: якщо вчені пересвідчаться у його здібностях, то він був би радий закинути «мистецтво» і працювати штатним співробітником інституту, щоб присвятити весь час вивченню на собі можливостей йоги.

Амосов виділив Василеві Степановичу десятеро післяопераційних хворих, щоб той зняв післяопераційні болі. У дев’ятьох хворих болі справді зникли. Амосов подякував йому, але сказав, що експеримент ні про що не свідчить, бо не виключено можливе навіювання. Василь Степанович ображено сказав, що це завдання вчених виключити з експерименту всі відомі науці фактори знеболювання, а сам він тільки піддослідний.

Через декілька місяців ми з Василем Степановичем пішли на лекцію Амосова.

Після лекції посипались запитання. Якийсь юнак запитав: «А правда, що у вас проводились експерименти з якимось йогом?»

Амосов відповів: «Так, проводили. Нічого не вийшло. Цей йог почав вимагати грошей за свою участь в експерименті. Який же це йог, коли він грошей прагне?» Публіка розсміялась.

Задля красного слівця добродій професор не посоромився оббрехати чесну людину.

Серед ліберальної публіки вважається, що Амосов — страшенний радикал, чудовий вчений. Насправді — Хлестаков від науки, чудовий дилетант. Зараз він, при всьому своєму радикалізмі, вже академік і депутат Верховної Ради.

Амосов був учнем фізика, академіка Лашкарьова, який до війни захоплювався телекінезом. Амосов розповідав мені, що у Лашкарьова по кімнаті літали різні предмети. Незважаючи на своє скептичне ставлення до телекінезу, я з рекомендацією Амосова пішов до Лашкарьова додому. Лашкарьов зустрів приязно, з цікавістю розпитував про наші телепатичні досліди. Я попросив його розповісти про довоєнні експерименти. Лашкарьов відмовився — це було давно, йому значно цікавіші мої плани, моя методика.

Учні Лашкарьова пояснили мені, що Лашкарьова та його друзів свого часу посадили за їхні досліди у концтабір і тепер він не хоче ворушити минулого. За декілька років Н. В. Суровцева, яка знала Лашкарьова з табору, підтвердила це.

На цьому мої зустрічі з «телекінезом» не завершились. Якось між іншим мені трапилась газета «Киевский пролетарий» за 1925 рік. У газеті розповідалось про «чудо на Саперній слобідці». До самотньої жінки приїхала її сестра. Одного разу сестри побачили, як по квартирі почали літати предмети — мильниці, поліна і т. д. Жінки перелякались і викликали міліцію. Міліціонер прийшов, подивився на безладдя у повітрі, витягнув пістолет і вистрілив у стелю.

Що міг ще зробити міліціонер у боротьбі з телекінезом?..

Поліна й мильниці не злякались…

Прийшли агенти ДПУ. У цих логічне мислення розвинуте трохи більше, тому вони відразу ж заарештували сестру-гостю, але невдовзі відпустили, бо коли її не було, предмети хуліганили й далі. Запросили вчених. Невропатолог академік Маніковський і якийсь професор приїхали, подивились і сказали, що наука знає такі факти, але поки що не може їх пояснити. Нічого надприродного тут немає, і в майбутньому знайдеться матеріалістичне пояснення.

Я зібрав довідки про Маніковського й довідався, що його син, професор Маніковський, працює у Жовтневій лікарні. Коли я запитав у професора про випадок, описаний у «Киевском пролетарии», він похмуро подивився на мене й сухо заявив, що він такими речами не цікавиться. Я пригадав академіка Лашкарьова…

Але годі про чудеса, адже я вже підійшов до жовтня 1964 року. На пленумі ЦК КПРС скинули Хрущова. На радощах я прийшов на роботу напідпитку. Антономов спитав — з якої це речі я випив? Я пояснив.

— Дурень! Я думаю, гірше буде.

— Можливо, але як вони частіше будуть одне одного скидати, то режим швидше впаде.

Я написав листа у ЦК партії.

У листі було кілька розділів.

Перший називався «Досить!». Йшлося про те, що досить, мовляв, радянському урядові ганьбити свою країну, досить культів, досить волюнтаризму, досить антисемітизму і т. д.

Другий називався «Ми вимагаємо!». Тут я виклав вимоги: зарплата для чиновників не вища від середньої зарплати робітника, запровадження територіального принципу служби в армії (щоб не повторились новочеркаські події — після того як росіяни й українці відмовились стріляти у робітників, змусили стріляти солдатів із Середньої Азії та Закавказзя; щоб не проводилась русифікація неросійських солдатів), публікації таємних угод — тобто передреволюційні вимоги більшовиків.

Цього листа я передав через знайому своєму другові Еду, що жив у Одесі. В кінці листа дописав: «Додай, викинь, що хочеш. Якщо вважаєш, що це доцільніше, то розповсюдимо без підпису як прокламацію в Університеті й Політехнічному інституті».

Нас, пропагандистів, скликали у будинок ВПШ на лекцію про Хрущова. Лекція складалась переважно із загальних, розпливчастих фраз. Враховуючи, що ми науковці, нам говорили здебільшого про втручання Хрущова у справи науки. Хрущов, виявляється, нав’язував Космічному центрові терміни запуску ракет, виходячи з міркувань політичної кон’юнктури. Хрущов підтримував академіка Лисенка у боротьбі з генетиками. Хрущов хотів позбавити Академію наук автономності (ніби ця автономність була до чи після Хрущова). Радянський уряд піклується про те, щоб радянські вчені були матеріально забезпечені й віддавали всю енергію науці. А Хрущов хотів скасувати надбавку за кандидатський чи докторський ступінь, за звання академіка.

У лекції знову-таки враховувалось, що у залі багато українців, і тому лектор посилено підкреслював, що Хрущов грабував Україну, особливо колгоспників, викачував усе зерно в Росію.

Потім лектор перейшов до панського життя Хрущова. Виявляється, у Хрущова було 33 дачі по країні, і дачі ці були далеко не скромні.

Я послав лекторові записку. Перше питання було: чому зародився новий культ і чи немає в цьому закономірності. Друге — зачіпало проблему гласності: чому в газетах не пишуть про те, за що скинули Хрущова.

Відповіді я чекав даремно.

Приблизно у той же час Віктора Платоновича Некрасова викликали до Шелеста. Той висловив співчуття Вікторові Платоновичу через те, що Хрущов нападав на нього (про те, що нападав Підгірний, Шелест забув). Некрасову запропонували написати статтю про Хрущова. Некрасов, не замислюючись, відмовився: «Мертвих я не чіпаю». Потім була розмова з Козаченком, секретарем парторганізації Спілки письменників України. Той пояснив, що коли парторганізація хотіла вигнати Некрасова з партії, то всі, звичайно ж, в душі були на боці Віктора Платоновича, «але ж ти розумієш…».

Через 3–4 тижні після того, як я відправив листа в Одесу, я отримав телеграму від Еда. «Нічого не роби. Подробиці у листі».

Наступного дня я сидів у лабораторії і щось писав. Відчинились двері і з’явилась фізіономія Ю. П. Никифорова, що добродушно усміхався, «старого приятеля» з КДБ, з яким ми колись обговорювали проблеми телепатії. Серце неприємно защеміло. Але я також усміхнувся і спитав його, чого він тут. Юрій Павлочич попросив вийти й поговорити. Я відповів, що за п’ять хвилин закінчу справи. Він вийшов. Я швидко заховав самвидав.

На вулиці з двох боків підійшли «товариші в цивільному» і, всміхаючись, провели до машини. Вже сидячи в машині, я запитав Юрія Павловича, про що буде розмова. Той почав розпитувати про роботу, про експерименти з телепатії. Серце радісно тьохнуло — мабуть, хочуть створити таємну лабораторію. Але й тривога залишилась — незрозуміло чому.

Зайшли у будинок республіканського КДБ, завели у кабінет. Увійшов ще один.

— Леоніде Івановичу, розкажіть про ваші плани, про проблеми, що вас цікавлять.

Я почав з телепатії. Кагебістам стало нудно, і за 10–15 хвилин вони почали розпитувати про філософські зацікавлення. Я розповів про семінар. Вони почали розпитувати подробиці, але незабаром знову занудьгували. Почали підводити до суті — запитали про Толстого. Я зрадів — мабуть, хтось доніс про те, що я захоплююсь Толстим, його філософією. Розповів їм детально, що я бачу цінного у Льва Миколайовича (свою критику Толстого опустив). Вони запитали, які недоліки я бачу в радянської молоді. Я сказав про зростання злочинності і спробував висловити свої припущення про причини цього явища: збільшення часу, вільного від роботи, ідеологічний вакуум, нудьга офіційної пропаганди, брак культурних запитів і т. д. Про соціальні причини вирішив краще змовчати, згадав тільки про те, що моральний розклад особливо позначився на дітях заможних, чиновних батьків. Вони попросили навести відповідні факти. Я згадав декілька справ, що набули розголосу, — у пресі про них не було нічого, але про це знав увесь Київ.

Розмова тривала близько двох годин. Я помітив, що у мене дуже негарно тремтить палець і голос. Було неприємно, бо на рівні свідомості я був спокійний, впевнений у тому, що у них проти мене ніяких серйозних даних немає.

Нарешті мене перевели в інший кабінет і запитали про зарплату чиновникам і робітникам. Я зрозумів — лист у них. Палець одразу ж перестав тремтіти, голос зміцнів — лякає ж не так реальна загроза, як її невизначеність.

Я процитував Леніна про те, що потрібно, аби зарплата будь-якого чиновника була не вища, ніж середня зарплата робітника. Нікіфоров зауважив, що не все, що Ленін казав, правильно. З цією сміливою заявою працівника таємної поліції я, звичайно ж, погодився, але парирував тим, що Ленін наголосив на тому, що у питанні про державу ленінський принцип оплати чиновникам — найважливіша річ. Я пояснив, що це створює матеріальну гарантію проти погоні за чинами, теплими містечками, проти бюрократизації соціалістичної держави. Кагебіст розсміявся: «Але ж це наївно — жадати, щоб кухарка отримувала більше за міністра». Серце від утіхи стиснулось — ось зараз я видам цьому «охоронцеві соціалізму-ленінізму!..».

Я процитував слова Леніна: «Зниження оплати вищим державним чиновникам здається „просто“ вимогою наївного примітивного демократизму. Один із „засновників“ новітнього опортунізму, колишній соціал-демократ Ед. Берштейн не раз вправлявся у повторенні пошлих буржуазних насмішечок з „примітивного демократизму“».

І не втримався від насмішкуватого:

— Ось у яку сумнівну компанію ви потрапили.

Кагебіст не витримав і припинив вільну дискусію — поклав мого листа на стіл.

— Це ви писали?

— Так.

— Навіщо?

— Я думав послати його в ЦК.

— Тільки в ЦК?

— Ні, якби Нєдорослов вважав би, що це дурниця, то я думав розповсюдити листа серед студентської молоді.

— Навіщо?

— Я це пояснив у листі. Доки ви будете знущатися з народу, з ідеалів комунізму?

Звичайно, я не можу докладно пригадати усього діалогу. Я намагаюся тільки передати зміст аргументів з обох боків.

Нікіфоров перейшов до окремих фраз у листі.

— Про який розстріл робітничої демонстрації ви пишете?

— Про новочеркаський.

— Звідки ви про це знаєте?

— Мої знайомі туди їздили і знають про це від очевидців.

— Що саме вони розповідали?

— Підвищили по всій країні ціни на м’ясо. А на новочеркаських заводах зменшили оплату праці робітників. Вони вийшли на демонстрацію. Обком партії вислав проти робітників гарнізон. Начальник гарнізону зателефонував у Москву до Хрущова і запитав, чи можна не підкоритись обкому і не стріляти у демонстрантів. Хрущов наказав стріляти. Полковник застрелився сам. Солдати й офіцери відмовились стріляти. Тоді викликали солдатів-азіатів і кавказців. Вони розстріляли демонстрацію. Невдовзі після цього у місті відбулися арешти призвідців.

— Хто вам це розповів?

— Знайомі.

— Які?

— На це питання я не хочу відповідати.

— Ви ж математик. Як ви можете довіряти тому, що хтось сказав?

— Я не винний, що такі важливі події у пресі або не описуються, або фальсифікуються. У таких випадках я намагаюсь здобувати інформацію від різних людей, з різними поглядами. У мене немає часу і грошей, щоб поїхати у Новочеркаськ. Можливо, якісь із цих фактів я виклав неправильно, проте про сам факт розстрілу мирної демонстрації вся країна знає.

— Ну, ви все-таки подумайте — чи можна писати у ЦК, виходячи з неперевірених фактів?

— Я наполягаю на тому, що основний факт — розстріл — достовірний і що російські та українські солдати відмовились стріляти. А я тільки про це й писав у ЦК.

— Ось ви тут пишете про те, що немає свободи друку. Але ж ви знаєте, що преса у нас партійна, народна, і не може друкувати антирадянських статей.

— Ленін писав, що за соціалізму кожен вільний говорити й писати все, що йому заманеться, без найменшого обмеження свободи слова й друку.

— Ви, Леоніде Івановичу, книжок обпиталися. Ви вирвали одну фразу Леніна і не прочитали його статтю про партійність літератури.

Мені знов стало весело — і цю партію я виграв, і ось зараз кагебіст впаде на лопатки.

— Річ у тому, що я процитував вам слова саме з цієї статті.

— Як же це так? Та ж навіть сама назва статті свідчить про протилежні погляди Леніна.

— Ви не зрозуміли цієї статті. По-перше, Ленін писав, що будь-яка книжка, з будь-яким змістом є партійною, тобто в остаточному підсумку відбиває погляди тієї чи іншої групи, прошарку, класу, нації. По-друге, Ленін казав, що коли ти член компартії, то не можеш проповідувати у своїх книгах антикомуністичні погляди. Якщо ж ти не член партії, то у тебе є право писати, що хочеш. Це зафіксовано і в Конституції.

— Де ви бачили антисемітизм?

— Коли вступав в університет, у нашому інституті, мені казали про це знайомі викладачі університету, мої знайомі, молоді євреї, не могли вступити в Україні в інститути, а вони дуже здібні.

— Леоніде Івановичу, живемо ж ми в Україні і повинні думати про те, щоб євреї не мали переваги в інститутах. (Нікіфоров — росіянин.)

Тут він обірвав розмову, кудись вийшов. Повернувся і сказав, що робочий день у КДБ закінчився і що я повинен прийти через день. Нікіфоров також попередив, щоб я нікому не розповідав про нашу розмову.

(Перечитав я щойно цю розмову і, на жаль, побачив, що правильно виклавши зміст, я покращив аргументи кагебіста — вони були більш розпливчасті, беззмістовніші. Та й сам я, здається, відповідав менш чітко).

Прийшовши додому, довідався, що по Таню також приїжджали і возили її в КДБ. Її запитали, чи знала вона про листа. Вона відповіла: «Так».

— Чи ви підтримали чоловіка в намірі писати цього листа?

— Ні, бо я вважаю, що такі листи не можуть дати ніякої користі.

— Чи ви згодні із змістом листа?

— З деякими думками — так. Культ Хрущова не повинен повторитись. З антисемітизмом я також стикалась. Але політикою я не цікавлюсь і тому про суть поглядів мого чоловіка нічого сказати не можу.

На наступному допиті розпитували про те, хто допомагав писати листа, хто про нього знав.

Я говорив тільки про тих, кого вони вже знали: про дружину, про Еда, про дівчину, яка передала листа.

Потім вони почали докладно розпитувати про мої погляди на радянські порядки.

Я охоче відповідав. На жаль, це роблять майже всі новачки у КДБ. Важко повірити, що людина, яка усміхається до тебе, зовсім вже дурна й підла, і здається, що її можна переконати, якщо й не в істинності своїх поглядів, то у своїй чесності, в тому, що ти не анти-радянщик.

Вони почали вимагати статистичних даних — на підтвердження моєї тези про погане матеріальне становище робітників і селян.

Я відповів, що у нас в країні потрібних для висновків статистичних даних немає зовсім, що вони засекречені.

— А ви шукали?

— Шукав.

— Де?

— У бібліотеці Академії наук.

Врешті-решт вони все-таки довели мені, що я погано шукав. Я це визнав.

— Дивно, ви ж математик, а не любите використовувати цифри про стан економіки, зарплати і т. д.

— Що ж, допоможіть мені знайти ці дані.

— Що ви, у нас і без цього багато роботи! Ми вам радимо не поспішати з висновками і нічого не писати, поки не вивчите статистики.

Як математик я погодився з відповіддю.

Опісля, скільки я не шукав потрібних даних, так і не знайшов, або ж знаходив надто вже узагальнені цифри, які не дають змоги вивчити розрив в оплаті праці чиновників, робітників і селян.

Все-таки знайшов деякі кумедні речі у методах радянської статистики. Наприклад, виявилось, що у США виробництво цукру не лише не зросло, але й знизилось. Я зібрав довідки. Справді, цифри не брешуть: американці досягнули рівня виробництва цукру, який потрібен для задоволення потреб населення.

Темпи паровозобудування у СРСР набагато вищі, ніж на Заході, тому що там перейшли на… тепловози, на електровози і тому, що більшість населення надає перевагу автомобілям.

Коли говорять про зменшення злочинності, то наводять, мабуть, правильний відсоток. Вся сіль у тому, що за точку відліку беруть післявоєнне десятиліття з типовим для воєнного і післявоєнного часу високим рівнем бандитизму, крадіжок, спекуляцій, хуліганства і т. д. Вказують тільки відсоток, а не кількість злочинців. (Проте ніщо їм не перешкоджає публікувати дві відмінні одна від одної статистики: одна для ЦК, Верховної Ради, Ради Міністрів, КДБ і МВС, інша — для народу і закордону.)

Після розмови в КДБ у лабораторії відбулись збори. Тут не доводили, що я не маю рації по суті, — з цим мовчки погоджувались, або ж не цікавились, — а говорили про безглуздість таких листів, про загрозу для всієї лабораторії, про те, що кожному треба займатись своїми професійними справами, а не лізти в ті галузі, в яких ти дилетант. Тоді я поставив питання про семінари й політзаняття.

— Але ж як пропагандист ти не виступаєш проти влади? Ми будемо наполягати перед КДБ, щоб тебе залишили пропагандистом.

Всі бачили парадокс — я, єдиний марксист у лабораторії (не вважати ж за марксиста члена партії, він просто не цікавився ідеологією), — і єдиний неблагонадійний. Ті, хто розумніший, — підсміювались з цієї ситуації, хто дурніший — дивувався: чого ж мені треба, якщо я визнаю офіційну ідеологію?

Через декілька днів приїхала з Одеси «зв’язківка» Н. Вона розповіла про те, що довело нас до КДБ. Едів батько — прикордонний чин. Коли викрили Берію і Сталіна, він і його співробітники дуже переживали — чи немає і на їхній совісті гріха проти невинних людей? Вони перебирали всі випадки ловлі шпигунів — чи не було серед них «лже-шпигунів». Ось пригадали — і тиждень мучаться. Потім знаходять докази його провини — совість заспокоюється.

Батькова дружина, Едова мачуха, пасинка не любить, бо вважає, що він — невдаха (Ед замість інституту поїхав на цілину, потім працював на заводі).

Наша «зв’язківка» Н. спитала мачуху: «Де Едик?»

— Немає його. А що вам потрібно?

— Я привезла йому листа.

— Давайте, передам.

— Ні, я сама.

Наступного дня Н. передала листа Едові в руки. Той прочитав і залишив у кишені. Мачуха обшукала всі його речі і знайшла листа. Прочитала і віддала батькові. Батько хотів поговорити з Едом, але мачуха наполягала на тому, що віднести листа у КДБ. Батько відмовлявся — мачуха почала дорікати йому за непринциповість. Батько показав листа знайомим з КДБ і вмовив їх провести допит у домашніх умовах.

Вранці Ед прокидається і бачить перед собою батька і двох «у цивільному».

Батько показав листа і заявив, що треба буде його обговорити.

Ед вийшов вмитись і побачив мачуху в сльозах. Розчулився — не сподівався, що мачуха візьме загрозу, що нависла над пасинком, так близько до серця. Але зі слів, що проривались через плач, виявилось, що мачуха плаче від образи на батька. Вона хотіла бути присутньою на допиті, але батько її вигнав. Тоді вона залізла під ліжко, щоб послухати. Її знайшли і змусили вилізти. Невдоволена цікавість запротестувала проти фалократії — сльозами.

Еду на душі стало гидко. Допит став байдужим — на тлі патології батьків загроза потрапити у лапи КДБ здавалась навіть порятунком.

Допитували сім годин, з перервами.

Наступного дня ще 6–7 годин, на цей раз у будинку КДБ.

Питання майже ті самі, що й мені.

Телеграми він мені не посилав. Послали її вони самі — так боялись, що я встигну розповсюдити нашого листа.

У КДБ викликали Н., письменника Федора Андрійовича Діденка, що сидів за Сталіна в таборі. Але нічого нового про мене не дізнались.

Після цієї історії я вирішив ретельніше ставитись до того, що пишу на політичні теми: перевіряти факти, збирати статистичні дані, всебічно вивчати історію партії, марксистську філософію. І писати для самвидаву тільки під псевдонімом — «залягти на дно», як співається у пісні Висоцького.

Перечитав «Державу і революцію» Леніна. Спочатку здавалось, що основне в соціалістичній державі з економічного погляду — оплата за працею, а з політичної — антибюрократичні гарантії (виборність, змінюваність, оплата нижча від середньої робітничої, свобода критики керівних органів) і поступове відмирання держави. Спробував хоча б приблизно підрахувати, скільки народних грошей зжирає безпосередньо партійна верхівка. Виявилось, не так вже й багато. Куди ж іде додаткова вартість? На розширене відтворення, на підготовку війни, на вітер (пропаганда, «мильні бульки» на зразок космічних досягнень, величезні страйки і мала продуктивність праці, нерентабельні підприємства), на поліцейський апарат і т. д.

Я звернувся до Маркса. Найкраще з того, що я читав про необхідність свободи слова, друку, спілок, зборів і т. д. — це статті Маркса. Стало зрозуміло, що ці свободи — політична гарантія від переродження соціалістичної революції.

З «Філософсько-економічних рукописів 1844 р.» Маркса я дізнався, що все, створене людиною, має тенденцію виходити з-під її влади, ставати не лише незалежним від людини, а й чужим, ворожим їй. Це й відчужена ідея, і праця, і всі продукти праці, і людські організації, і, нарешті, держава. Коли Ленін говорить про державу як про машину, що пригноблює один клас іншим, то він бачить лише ту функцію експлуататорського суспільства, яка найбільше впадає у вічі.

Маркс і Енгельс бачили сутність держави глибше, ніж Ленін. Вони вказували, наприклад, на такі епохи в історії, коли держава стає над класами, стає більш чи менш автономною. Вона балансує над класовими суперечностями, спираючись на декілька класів, що ворогують один з одним.

Я написав першу свою самвидавську роботу «Листи до друга». Псевдонім — Лоза.

Написав десять листів-розділів. Одинадцятого не дописав, бо прийшов до висновку, що не варто в одній роботі розглядати всі проблеми радянської держави.

Основні тези Лози були такі: необхідність демократії для соціалізму, радянська держава — абстрактний капіталіст, з економічного погляду СРСР — державно-капіталістичне суспільство, за формою — ідеократія, що переходить в ідолократію, бо ідея у державі вже мертва (але не в народі, у народу вона — інстинктивний протест проти ідола, що пожер ідею і взяв на себе її ім’я). Бюрократи — не нові експлуататори, а лише слуги абстрактного капіталіста-держави, яка ділиться з ними своїм прибутком (бо абстракція повинна спиратись на, здійснюватись через живих людей, як Бог стародавнього Єгипту спирався на жреців, чиновників, фараонів, армію та поліцію).

Не було напохваті даних про зарплату вищих чиновників, тому я і вказував насамперед на неофіційні прибутки, пільги наших правителів. У вищих чиновників є так звані «розподільники» — спеціальні, приховані від населення магазини, у яких «слугам народу» продають набагато якісніші або ж дефіцитні товари, за ціною вдвічі-втричі меншою, ніж у звичайних магазинах. У дружини на роботі були дві співробітниці, що користувалися такими розподільниками (у них чоловіки працювали чиновниками у Раді Міністрів УРСР). Одна заздрила іншій, бо їхні чоловіки користувались розподільниками різного рангу, і вони, не соромлячись колег, ділились, що їм «давали»: та, у якої ранг вищий, хвалилась перед іншою.

Якось знайомий професор-фізіолог, напившись, почав переді мною каятись і нарікати на свою долю. Він був учнем одного з найвидатніших чиновних академіків-павловців. Завдяки цьому він працював у спеціальній клініці для ЦК партії, Верховної Ради й Ради Міністрів України. Він користувався усіма благами розподільників, курортами, дачами, машинами і т. д. Досить було попросити свого пацієнта-«слугу народу», і майже будь-яке бажання здійснювалось. Але в радянській фізіології йшла боротьба за владу, і переміг ворог вчителя мого приятеля. Над приятелем згустились хмари. Врятували пацієнти. До того ж, він пішов угору, бо отримав доступ до таємного борделю ЦК партії (професор тут же обірвав розповідь: «Поїдемо? У мене зараз залишилось кілька подруг з цього бардака. Клас-баби!»). На жаль, це його й занапастило. Одна з цеківських дівчаток завагітніла. Друг з ЦК попросив його взяти батьківство на себе. Професор гордо відмовився, бо ж не тільки він користувався її принадами. За національністю жертва пристрастей «слуг народу» була полькою. Перехопили листа мого професора, де він обзивав її «польською шльондрою». Вона поскаржилась Ванді Василевській, радянській польській офіційній письменниці, дружині О. Корнійчука, «зірки» української літератури, також чиновного.

Почалась справа про шовінізм. До неї додали ідеологічні диверсії в галузі фізіології, на які й перенесли удар. Проте вже були ліберальні часи — обмежились усною доганою. Великосвітський бордель прикрили.

Чую його п’яний коментар: «Та й нащо він їм? Всі баби до їхніх послуг. Правда, сил у них на баб мало — старуваті. Доводиться збудниками закордонними користуватись! Особливо сильний збудник — бірманський, колосальні гроші платять, не свої, звичайно. Хочеш, тобі дістану? Я зараз 400 рублів отримую. Я тебе розумію — я теж буржуазію ненавиджу. Вони мене купують. Ср… я хотів на їхні гроші. Я їх пропиваю — у мене ж совість теж є».

Він випив ще склянку, образившись, що я мало п’ю. Поліз обніматись, захоплюючись моєю «революційністю». Я сам був досить п’яний від спирту (так вже узвичаєно у всіх медичних і біологічних закладах: майже весь спирт іде експериментаторові та його друзям), але було гидко. Він знову став наполягати, щоб ми поїхали до «клас-баби», «цекістки». Зателефонував до неї, не зважаючи на те, що я протестував.

— У неї вже є гість. Гаразд, ходімо до іншої.

Я відмовлявся, але вже був такий п’яний, що він затягнув мене у таксі і… поїхали. Приїхали до нього додому. Знайомить з дружиною.

Я з дурного розуму перелякався — невже він пропонує… Виявилось, що він все переплутав і забув, що намірявся робити…

*

Наша знайома — вихователька московського дитячого садка для дітей «слуг народу». Чиновники поділяються на «чадолюбних» і «нечадолюбних». Останні віддають своїх дітей (та онуків) у цілодобові дитячі садки і забирають їх лише на суботи й неділі. «Чадолюбні» віддають тільки на вісім годин. Знайома наша працювала у дитсадочку для «чадолюбних». У кожної групи дитячого садка свій автобус, і діти на ньому їздять до лісу, на луг, на поля, до річки, в музеї і т. д. Щодня їм дають свіжі фрукти й овочі, які навмисне привозять літаками з Криму. Іграшок, звичайно, сила-силенна. Коротше кажучи, мікрокомунізм для дітей борців за комуністичний рай на землі.

Вихователька скаржилась на своє становище. Вона також користувалась благами, але розплачувалась за це постійною напругою. Діти ж розуміють своє значення у житті країни. Так, онук Громико, якщо зробити йому зауваження, здіймає крик і погрожує: «Мій дідусь тебе в тюрму посадить». Одного разу хлопчик (менш чиновний) прищемив дверима громиченкові пальчик. Вибухнув громовий плач. Приїхала бабуся. Маленького «княжича» відвезли до одного з найкращих лікарів. Той нічого не виявив, але лікування призначив. Небезпека нависла над усім персоналом. Відбулись легко — звільнили тільки одну виховательку.

Одного разу Таня брала участь в нагородженні медаллю дитсадка кондитерської фабрики — за взірцеву роботу. Після офіційної частини був банкет. Керівники фабрики подали «товаришам з міністерства» урядові цукерки й печиво. Назви цих продуктів такі самі, як і в звичайних магазинах для простолюду. Але якість набагато краща. (Відома річ, що мед для «слуг народу» збирають на спеціальних пасіках, що містяться в садах і на полях, не отруєних хімікатами…)

Ще одна знайома, інженер-будівельник, брала участь в будівництві дач для українського начальства під Києвом — у Конча-Заспі. Вона розповідала, що величезні гроші витрачаються не лише на те, щоб були всі можливі вигоди, але й на те, щоб вождь бачив, як йому добре жити, щоб благоустрій випирав і навіть був гіперболізований.

Моя дружина їздила по всій Україні, перевіряючи роботу дитячих садків. У Тернопільській області показували їй місце, де розташовано таємний публічний будинок для обласного начальства. До цього будинку вчащає і начальство, що приїжджає з Києва. Довколишні мешканці знають про цей будиночок спочинку від державних справ, і нетяжко уявити, що вони думають про радянський уряд.

У 1970 чи 1971 році в Миколаєві була республіканська нарада, присвячена роботі дитячих садків у сільській місцевості. У ній брали участь представники ЦК, Міністерства освіти, заступники голів обласних рад трудящих, голови багатьох колгоспів України. Миколаївську область вибрали тому, що дитячі садки там у найкращому стані. Незадовго до цього показували створені дитячі садки, збудовані за спеціальними проектами будівлі. Проте коли готували нараду, то виявилося, що майже у всіх дитсадках немає ігрових майданчиків, немає ніякого обладнання та ігрових матеріалів. Матеріали негайно закупили, а обладнання для майданчиків замовили у концтаборах поблизу. В’язні і тут допомагали творити «потьомкінські села» соціалізму.

На підставі цих та інших численних фактів я зробив висновок, що у нас в країні створено нову форму експлуататорського суспільства.

*

Самвидав у ті часи був переважно художнім та філософсько-релігійним, і можливо, тому моя перша робота не була широко розповсюджена. Лише через декілька років я довідався, що цю роботу десь знайшли і дали за неї термін, бо там були надто різкі вислови. У всіх подальших працях я намагався висловлювати злу критику евфемістично: навіщо казати, що Андропов — бандит, і що за ним плаче Нюрнберг, можна ж написати, що організація його антиконституційна, антирадянська і т. д. Сенс той самий, зате читачеві, може, дадуть менший термін.

На роботі у цей час було спокійно. Лабораторія шукала свою тематику, розпорошувалась на найрізноманітніші проблеми. Я все більше переконувався у тому, що математика явно поки що нездатна зробити істотний внесок у розвиток біології, медицини та психології.

Професор, що страждав від докорів сумління через свою буржуазність, познайомив мене з професором П. з Інституту фізіології.

П. вивчав китайські точки. Він розробив прилад, що вимірює їхні біопотенціали. Виявилось, що при захворюваннях внутрішніх органів у пов’язаних з ними точках спостерігається різке підвищення потенціалу. П. хотів розробити відповідну діагностику захворювань. Але якісь постійні перешкоди все сплутували. Виявилось, що потенціал у точках залежить від магнітних бур на сонці. П. попросив мене довести статистично, що такий зв’язок є. Я почав з того, що спробував перевірити, чи не є «чакри» часом енергетичними центрами за йогівськими теоріями — різновидом китайських точок чжень-цзю-терапії. І справді, вздовж спинного хребта ми знайшли 12 точок з підвищеним потенціалом, що відповідали чакрам.

П. дав мені дані за декілька років, дані про потенціали в різних точках і дані про магнітні бурі. Я зіставив їх і справді показав яскраво виражений кількісний зв’язок між цими даними (хоча сам матеріал був дуже хаотичний, і довелося вирішувати безліч проблем, аби його впорядкувати).

У цей час прийшла брошура корейського професора Кім Бон Хана про кенрак-систему. Починалась вона дуже кумедно. Під керівництвом мудрого Кім Ір Сена корейські вчені втілили в життя заклик вождя і об’єднали давньокорейські та сучасні наукові досягнення. Завдяки цьому вдалося знайти пояснення чжень-цзю-терапії. Виявилось, що окрім нервової, кровоносної та лімфатичної системи є ще 4-та провідна система, яка пов’язує між собою енергетичні центри організму — китайські точки. Кім Бон Хан доводив це з допомогою гістологічних зрізів. У брошурі наводились відповідні фотографії.

Я запалився і почав агітувати П. перевірити і розвинути ідеї корейців, щоб ми змогли спертись на нові дані у вивченні китайської та індуської давньої медицини. П. зауважив, що брошуру написано на вкрай низькому науковому рівні.

— Тим паче ви маєте все це перевірити.

Невдовзі відбулась Всесоюзна конференція з чжень-цю терапії. П. приїхав звідти у веселому настрої. Найновіші досягнення корейської соціалістичної фізіології виявились черговим блефом.

З фотографій не було видно нічого, треба було озброїтись діалектико-матеріалістичними окулярами, щоб помітити четверту провідну систему (як це сталося свого часу з О. Лепешинською, що побачила, як безклітинна речовина перетворюється на клітинну).

Конференція закінчилась сміхом, але партія заборонила публікувати висновки: це могло посварити СРСР з Кім Ір Сеном. А тут вже не до сміху.

У цей час неподалік від нас з’явилась суворо засекречена біокібернетична лабораторія, яку очолювали Кій і Колесников.

Раніше вони належали до відділу Амосова. Я ще був студентом, коли мене з ними познайомили. У них з’явилась ідея знімати біоструми з якого-небудь органу здорової людини і передавати їх на відповідний орган хворого, після чого він зможе, наприклад, ворушити паралізованою ногою. У такий самий спосіб вдасться лікувати імпотенцію. У своїх мріях вони заходили й далі: вводити електроди в мозок і з допомогою радіосигналів керувати поведінкою людини. Якось я прочитав про подібні досліди американського вченого Дельґадо. Показав Кієві. Вони пішли у ЦК партії, показали статтю і пояснили, що американці зможуть знайти метод радіокерування масами людей і ми не повинні від них відставати. Секретар ЦК у справах науки дав відповідне розпорядження. Серйозні вчені нашого інституту намагались вгамувати запал молодих ентузіастів, скласти обачний план роботи, науково обґрунтований. Але Кій та Колесников з підтримкою ЦК так дуже тиснули, що обидва «вчені» отримали автономію у відділі біокібернетики. Вони почали інтриги проти Амосова, проти його працівників. Доходило навіть до боротьби за туалет. Нарешті Амосову вдалося вигнати їх з відділу. Вони створили самостійну лабораторію. Її робота була оповита таємницею. Навіть звичайні техніки майже не розмовляли з нами (наші лабораторії були поруч). Почались інтриги й проти нашої лабораторії. Нашому завідувачеві Антономову важко було з ними боротись: він не мав заслуг і чинів Амосова. Та й плести контрінтриги він не дуже вмів, хоча й намагався.

Над нами зібрались хмари.

У цей час до нас на роботу влаштувався молодий технік. Він був кандидатом в члени партії. Я був комсомольським діячем, і тому він попросив мене залагодити його дещо заплутані справи зі вступом у партію. Я обережно розпитав його і побачив, що це чесний, наївний хлопець.

Я прямо спитав у нього:

— А нащо тобі це треба?

— Не треба. Просто парторг в армії вмовив.

Я обережно нагадав йому про Сталіна, про Хрущова. Він зрозумів і попросив допомогти йому спекатися високої честі бути членом партії. Це виявилось нескладно (хоча незначні неприємності у нього все-таки пізніше були).

Якось в інституті розійшлася чутка: будуть перевіряти роботу лабораторії Кія і Колесникова. Антономов увійшов у комісію.

Виявилось, що лабораторія ця уклала угоду з Міністерством оборони і під чесне слово закупила безліч приладів на величезні суми. (Один з них потім перекочував до нас — суперсучасний спектроскоп, куплений за великі гроші у ФРН. Ми запитували у працівників лабораторії Колесникова, навіщо він їм був потрібен. Виявилось, що прилад купили на всяк випадок — була ідея з його допомогою досліджувати якісь випромінювання тіла. Які — ніхто не знав.)

Комісія встановила, що, користуючись засекреченістю, Кій і Колесников писали безглузді статті, переповнені військовими мріями. Ці статті читали тільки армійські чини. Розуміли вони тільки мрії, а всю наукову муру залишали для виконавців.

Після перевірки була проведена спільна профспілкова нарада нашої та їхньої лабораторії. Про висновки комісії нам не казали нічого.

На зборах обговорювались інтриги їхнього керівництва, усілякі підлості, які вони робили нам і амосовцям. Нас підтримали їхні рядові працівники.

На зборах був голова від партбюро інституту, людина явно не дурна і, здається, чесна. Наприкінці зборів він підсумував всі наші звинувачення і запропонував об’єднати лабораторії.

Потім сказав:

— Зараз проведемо закриті партійні збори. Комуністам залишитись.

Всі мало не розсміялись — залишились тільки ті, кого щойно громили (єдиний наш член партії давно вже перейшов в інший інститут; співробітники вмовляли мене вступити в партію, бо недобре, що в лабораторії немає жодного члена партії, але я відмовився).

Наш технік підійшов і подякував мені:

— Дякую, що зараз я не з ними.

Кія і Колесникова, а також парторга Бухаріна вигнали з лабораторії «за авантюризм у науці».

*

Я ближче зійшовся з декількома колишніми співробітниками Колесникова.

Один з них розповів мені про порядки, що в них панували.

Якось його викликали Колесников і Бухарін.

Колесников запитав: «Ось ти часто бачишся з цим жидом — X. Невже в тебе немає друзів серед росіян та українців?»

— А яке має значення його національність? Він цікавий учений.

— Євреї в науці завжди працюють тільки на себе. Наприклад, навіть у Ейнштейна не було своєї наукової школи. А Ландау?

Парторг тільки підтакував.

Колесников після війни служив у військах НКВД і брав участь у боротьбі з бандерівцями (у нас в країні офіційна пропаганда не розрізняє різних течій національного партизанського руху в Україні. Бандерівцями називають і тих, хто був з фашистами, і тих, хто боровся з фашистами, і тих, хто ні з ким не боровся і нікого не підтримував, зокрема, радянську владу).

П’яний, він розповідав про методи боротьби НКВД. Ось їм дали список партизанів певної місцевості. Вони вдираються у хату й питають:

— Іван вдома?

— Ні. Я брат його…

Брата розстрілюють, а в списку проти Івана ставлять хрестик — знищили ворога.

Бували випадки, коли «Івана» знищували по 3–4 рази.

Найпарадоксальніше, що цей Колесников зневажав радянську владу, комуністичну ідеологію, «бидло» — робітників і селян. Та жив він за своїм улюбленим прислів’ям: з вовками жити, по-вовчому вити.

Мій шеф, Антономов, людина певною мірою чесна, намагався переконати Колесникова, що методи його боротьби з конкурентами в науці не зовсім чистоплотні. Він завжди відповідав йому цим прислів’ям.

Незадовго до свого арешту я дізнався, що Колесников добре влаштувався в одному з біологічних інститутів, а Кій перейшов в інший відділ нашого інституту. Бо ж вони — вірні генеральній лінії партії люди.

У мене назбиралося багато спостережень про моральне обличчя вчених. Більшість з них і розумніші, і чесніші, ніж Колесников. Мені не хотілось би очорнювати радянську інтелігенцію. Але не випадково серед академіків не знайшлось нікого, хто підтримав би Сахарова, серед письменників — Солженіцина.

*

За останній час в Радянському Союзі серед інтелігенції зростає тенденція не брати участі в злочинствах держави. Чесні, мислячі вчені намагаються не брехати в науці, не допомагати розвиватись військовій промисловості. Чесні педагоги воліють викладати точні науки: там не треба брехати.

Моя дружина з цих же міркувань залюбки перейшла з Кабінету дошкільного виховання в Кабінет ігор та іграшок, тому що, здавалось, тут не буде брехні. Шахи і ляльки — поза ідеологією.

Але…

Солженіцин закликав «жити не брехнею». Цей принцип — один з принципів демократичного руху. Але у нашій Батьківщині майже неможливо дотримуватись цього принципу, жити згідно з ним практично.

Коли Таня вивчила теорію ігрового виховання і практику його в дитячих садках, то переконалась, що й іграми можна брехати.

Донедавна одним з принципів радянської педагогіки було обмеження військових іграшок: гвинтівок, танків, гармат і т. д. Але потім почали проповідувати «військово-патріотичне виховання», запроваджувати його не тільки в школі на уроках, а й проводити через ігри, іграшки. Для радянських ідеологів патріотизм став мало що не синонімом мілітаризму.

Проводять військові ігри «Зірниця» у всій країні і висміюють в той же час мілітаризацію шкіл в Китаї, численні військові іграшки в США.

Старі педагоги за інерцією бракують військові іграшки. Їх сварять за консерватизм, неправильне уявлення про виховання грою.

Маленьким дітям постійно підсовують «ідейно» насичені ігри: «Широка страна моя родная», «Жовтнева революція», «Герої війни». Розумні педагоги намагаються пояснити, що дітям такого маленького віку майже всі «ідеї» нецікаві і складні, що треба закладати елементи людської моралі, логіки, естетики, і тільки на цій базі вже можна в школі навчати історії країни, світу, говорити про ті чи інші політичні ідеї. Але такі висловлювання здаються владі ознакою в кращому випадку ідейної незрілості.

Неспроможність «жити не брехнею» приводить більшість до думки про втечу — у ліс, у село, за кордон, до Бога — кудись якомога далі з царства брехні, страху, ідіотизму.

Ця мрія радянського інтелігента висловлена у «Викупленні» Даніеля:

«„Ах, забыть бы все, что было — не было“, уйти, убежать за кибиткой кочевой […] Ах, мечта, милая сердцу! […]»

Ох, мріє, мила серцю! Ось так і зірвався би з місця російський інтелігент, ось так і пішов би, здіймаючи порох, лаковими чобітками, зморщеними у гармошку! Ох, Стеші, Груші й Параші! Не забути передплатити Еренбурга, холодильник за три дні купити треба — знову гроші позичати…

Отвечаю я цыганкам: «Мне-то по сердцу

К вольной воле заповедные пути,

Да не двинуться, не кинуться, не броситься,

Видно, крепко я привязан — не уйти».

…В самом деле, хорошо бы — а куда денешься?

Кругом профорги, парторги, мосторги — эх!»

Мишко майже плакав під гітару. Всі усміхалися сором’язливо й збентежено. А справді гарно було б — а куди дінешся? Навколо профорги, парторги, мосторги — ех!

У газеті «Известия» якось надрукували статтю про Електрона Павловича. Цей Електрон Павлович переїхав з європейської частини Союзу кудись у тайгу, щоб заховатись від цивілізації. Три — чотири місяці на рік він бродив по тайзі і стріляв хутрових звірів. Потім продавав хутро, оселявся у якоїсь удовички, брав з бібліотеки книжки і жив рослинним життям. Кореспондент газети, вислухавши сповідь Електрона Павловича, намагався довести аморальність його способу життя.

— Чому ви так мало працюєте?

— А мені багато не треба.

— Але ж у вдовички можуть бути діти від вас!..

— А я їй чесно кажу, що женитись не збираюсь, тому діти — її власна справа, хоче — будуть, не хоче — не будуть.

— Але ж вона сама їх не виростить! Доведеться державі взяти на себе їхнє виховання! Значить, ваші діти будуть виховуватись на гроші трудящих!..

Що відповів Електрон Павлович, не пам’ятаю.

Другим доказом кореспондента було те, що, мовляв, держава захищає кордони, а отже, й Електрона Павловича. Кореспондент твердив, що Електрон Павлович на це питання не зміг відповісти.

Коли з’явилась ця стаття, ми ще не помічали інтелігентської тенденції «тікати». І нам видавалось, що кореспондент «Известий» має рацію. Але на наших очах «втікачів» ставало все більше, та й у нас самих з’явилось бажання «тікати». Але куди?

Я хотів «утекти», заховатись у науку й філософію.

Після китайських точок мене перекинули вивчати криву руху цукру в крові. Наші біологи зібрали найрізноманітніші гіпотези про роботу печінки, підшлункової залози, нирок та інших частин тіла, пов’язаних із системою регуляції цукру в крові. Склали модель — спочатку на пальцях, у формі креслення, потім написали у вигляді математичних рівнянь. Треба було перевірити, чи відбивають ці рівняння, те як організм працює насправді. Для цього наші біологи «пили кров» (так вони висловлювались) з кроликів, креслили графіки, а математики на спеціальній аналоговій машині записували свої рівняння, а потім, на око маніпулюючи різними електронними схемами, отримували на екрані осцилографа криву, схожу на ту, що отримали біологи. Це й називалось моделюванням. Спершу мені здавалось, що це і є наука. Але що далі, то все більше розчаровувався. Виявилось, що машина дає змогу підтвердити правильність протилежних гіпотез роботи біологічних систем — досить підшукати відповідні параметри машини.

А потім найголовніше: наприкінці кожної своєї статті ми обіцяли, що медики зможуть лікувати діабет не наосліп, а точними математичними методами. Але поступово ми переконувались, що наші моделі ніяк не стосуються практики медицини.

Діабет лікують, виходячи з теоретичних біологічних уявлень про цукровий баланс в організмі або емпірично, на досвіді лікарів-практиків.

Ми ж — у кращому випадку — відтворювали теорії біологів формально. Якщо ці теорії гарні, то й наші формули (у кращому випадку) гарні, якщо теорії погані, то й моделі наші нікуди не годяться. А біологія зараз досі багато в чому тільки стає наукою. Якщо не вивчено зміст, то що відбивають формули? Ленін писав про «математичний ідеалізм», коли за формулами зникає матерія. Цей «математичний ідеалізм» пронизує біокібернетику в СРСР (та й не лише біо).

Кібернетика все більше перетворюється на «словесність». З’являється безліч білякібернетичних наук. Філософ Копнін якось в’їдливо сказав: «Бракує ще тільки валізології». Всезагальна ідеологічна брехня вливається у «кіберіаду». Мрія про Бога у багатьох чомусь трансформується у «математично-фізично-технократичну» примітивну міфологію і магію, віру в «чарівний прутик», кібернетичну магію формул, машин і заклинань.

Захоплення йогами і парапсихологією — це тільки крайній прояв мрії про «наукову містику». І навіть не зовсім крайній: з’явились уфісти (УФО, НЛО, або ж невпізнані літаючі об’єкти). Із запізненням (ми завжди відстаємо від моди) з’явились вони і в СРСР. З найвидатнішими «вченими-уфістами» я зустрічався. Цікаво, як прагнуть чудес навіть розумні люди, як це прагнення блокує науковий скепсис, обережність, логіку факту й висновку. Особливо багато уфістів серед… математиків, фізиків та астрономів, тобто людей «точного» мислення.

Одного разу до мене прийшов фізик, за сумісництвом парапсихолог і уфіст.

— Є шанси телепатично зв’язатися з літаючою тарілкою. Вони давно вже спостерігають за землянами і, очевидно, самі не хочуть втручатись у нашу історію. Ти розумієшся на політиці, ми тебе з ними зв’яжемо, і ти від імені Землі поговориш з ними.

Я з серйозним виглядом відповів:

— Передайте їм, щоб вони магнітними променями прикінчили охоронців у таборах і в тюрмах.

— Це ідея! Але вони, мабуть, гуманні і на таке не підуть.

— Добре, я подумаю. Може, хай просто присплять вертухаїв.

Смішно? Не дуже, бо мислення спрямоване туди ж навіть у академіків-кібернетиків, наприклад, у академіка Глушкова. Він проповідує ідею створення єдиної всесоюзної АСУ (Автоматична система управління). Машини замінять дурний уряд — ось підтекст цієї ідеї. Ще глибше — я, Глушков, буду правити соціалістичною, тобто кібернетичною державою. Досить вже ідіотів — вождів народу.

Глушков вважає (щиро, здається) себе за марксиста. І не розуміє абеткової істини: є економічні, історичні закони, є класи, соціальні групи, є психоідеологія цих груп та індивідів, є безліч інших «базових» і «надбудовних» факторів, і вони, а не розум добродіїв кібернетиків, вирішують долю суспільства. АСУ підкорятиметься не тільки розумові технократів, але й їхнім пристрастям, їхнім логічним прорахункам. АСУ буде плювати на конкретних, живих людей, а ті, в свою чергу, будуть дурити АСУ, страждати від АСУ, а може, й бунтувати проти неї, якщо кібернетично-соціалістичний рай стане надто вже пекельним.

«Кібернетичний» міф все більше витісняє у СРСР міф «соціалістичного раю». Прогрес це чи ні? Поклонялись каменям, потім предкам і тваринам, потім Афродітам і Зевсам, нарешті, Христу. Прийшли до висновку, що не треба поклонятись — і почали поклонятись прогресові, робітничому класові, вождям. Тепер — формулам, машинам. Спочатку було сходження догори — до Христа, далі сходження донизу — до «наукового язичництва», магії. Не випадково поклоніння формулам нерідко переплітається з традиційним окультизмом, що черпає ідеї із давньої магії, кабали й тому подібне.

Якось ми з дружиною познайомилися з професором ботаніки Клоковим. Привабило його парадоксальне мислення. Марксизм він відносив до розряду містики (до інших видів містики професор ставився радше позитивно). Діалектику пропонував замінити на поліалектику.

Я намагався з’ясувати, що означає термін оцей, але Клоков відповідав метафорами.

У ті часи постало питання про існування генетики в СРСР, і я запитав у Клокова, як він ставиться до лисенковізму.

— А що це таке?

— Напрям у ботаніці.

— Такого я не знаю.

Після моїх нагадувань «жартун» пригадав:

— Я не психіатр. Це якась хвороба, я на цьому не розуміюсь. От недавно в Академії наук захищав дисертацію один ботанік. Після його доповіді я пояснив тим, хто прийшов, що вивчав свого часу чорну й білу магію і вважаю, що доповідач справді сказав щось нове, але не в ботаніці, а в магії.

На початку наших суперечок ми з Танею тільки почали «пізнавати» історію радянської науки, тому професорові парадокси нас розважали.

Професор любив розповідати анекдоти з лисенківської практики, розмірковувати про важливість введення категорії мети у фізику, критикувати Ейнштейна з позицій теософії. Він непогано знав українську історію, поезію і прозу. Після зустрічі з ним я познайомився з деякими київськими теософами. Серед безглуздих теософсько-йогічних постатей цікаво було бачити й слухати мислячих, глибоких людей. Їх було небагато — розумних, але вони були спонукою для міркувань про проблеми, до того мені невідомі.

Тепер я можу назвати кількох цих знайомих, тим більше, що саме завдяки зустрічам з ними я добре вивчив дореволюційну містичну літературу, що дало змогу в еміграції розпізнати істинну ідеологію Хвильового — антропософію. Хоча якраз Штайнера не прочитав тоді. Олесь Бердник відмовив: «Ви знаете істину, але робите з неї протилежні висновки». Та Бердник є Бердник, не хочу про нього писати. Але, думаю, треба. У книзі я його конспірував. Дуже талановитий потенційно. І мав у собі якийсь справжній містичний потенціал і витрачав його на пустопорожні ефекти. (На жаль, схильність містиків до містифікацій — явище нормальне). Тому я був здивований, коли знелюджену Українську гельсінську групу очолив Бердник. І не був здивований, коли почали отримувати його документи. Якась така суміш чого завгодно з «Ляментаціями», що жоден журнал чи газета не взяли б. А нам потрібно було щось серйозне, для друку… Не був здивований і його капітуляцією, і участю в ганебному кагебівському фільмі, щось таке (забув точну назву) як «Оні прєдалі Родіну», ясна річ, з бандюркою, спів, і хвилі Дніпровські… Романтікі, мать… Шкода, бо під час погрому 40–50-х років тримався мужньо. Проблема усіх цих покаянь не в тому, що людина капітулювала, а в тому, як вона потім поводиться. Наш містик, слідом за антропософом, а також за Гамсахурдія, що капітулював свого часу, подався аж на Голову України — Духовної (хай йому Бог простить, але тоді це так було потрібно земним єдінонєдєлімцам) й грішної (а це вже — зась!).

Лідером радянських теософів на той час, за словами Бердника, була донька математика Букрєєва. На відміну від більшості теософів і йогів в неї не було нічого мармеладно-сахаринового. Вона мала розум гострий, різкий, була одним з нечисленних уламків старої, справжньої культури, тому я навіть познайомив її з Авдієвою (шкода, не знав тоді про антропософію Курбаса). Ми ходили з Іриною Дмитрівною на побачення в Букрєєвої з поеткою Н. Павлович, що читала нам свої віршики про те, що була коханкою Блока. Інших тем у неї не було, і смішно було бачити радянську містичну поетку поряд з Авдієвою, справжнім втіленням культури й духовності. Цікавішим було знайомство з астрофізиком-теософом Козирєвим, що розробив тоді свою теорію нелінійної механіки, ввівши у фізику спрямованість часу. Хоча «Правда» вустами всіляких Амбарцумянів й засудила Козирєва (свого часу він вже сидів, здається, завдяки тому самому Амбарцумяну), але він продовжував працювати, вже експериментально. Козирєв розповідав мені і про висновки зі своєї механіки, висновки, що стали зрозумілими, лише коли прочитав у Франції Штайнера й дізнався про нову математику Ґротандека, за основу якої покладено не число, а місце…

Від більшості теософів відштовхувало те, що вони приймали дійсність як сходинку, трамплін до теософського раю. Одного разу дружина Клокова, вислухавши мої гнівні тиради про переслідування української культури, розповіла притчу.

…Диявол побачив, як селяни обробляють землю. Позаздривши їхній згуртованості в праці, він накидав на поле каміння. Селяни, за напученням Ангела, що з’явився їм на полі, зібрали каміння і склали з нього храм Божий. Так люди навіть сатанинське Зло перетворюють на Добро.

Я злісно розсміявся (20 діячів української культури у цей час було засуджено до таборів, і тому в мене дуже зменшилось оптимістичних сподівань):

— Ви забули, що було далі… Збудувавши храм, селяни увійшли до нього і восхваляли піснями Бога. Але серед урочистого співу вони почули глумливий регіт Ангела — то був Сатана. Селяни кинулись до нього, стиснувши кулаки, але двері храму були зачинені… Вони збудували Храм-тюрму, «кришталевий палац» Достоєвського.

— Льоню, як ви можете жити з таким апокаліптичним песимізмом?

Вона розкрила таємницю їхньої «теософії»: їм потрібно сховатись від мерзенності нашого часу за ідеологічними галюцинаціями, і вони ховаються, використовуючи християнство, теософію, марксизм, кібернетику, будь-які досягнення людської думки як рожеві окуляри, через які вони дивляться на світ. У вухах у них також фільтри й трансформатори, що перетворюють зойки ближніх на «музику сфер».

Але не солодкавість, не патос-патока парадоксалістської філософії теософсько-ботанічного професора остаточно відштовхнули нас від нього.

Якось Клоков дав нам почитати свої вірші. Виявилось, що вчений давно вже пописує українські віршики під псевдонімом Доленґо. Віршики сю-сюрреалістичні, суміш соцреалізму й теософсько-українського пафосу. Але річ навіть не у художній фальші. Виявилось, що перед нами один з катів української культури 20–30-х років, партійний попутник, «приплентач», критик Доленґо.

Їх було декілька найзавзятіших катів — письменник Микитенко, критик Коряк і поет-критик Доленґо.

Микитенко, винищуючи українську літературу і літераторів, загинув на бойовому пості критика-донощика — покінчив із собою, учувши, що й за ним незабаром прийдуть. (Він на свою біду бився у 37-му році в Іспанії. Майже всі радянські учасники іспанської громадянської війни виявились «ворогами народу», навіть пожирач іспанських троцькістів сатирик Михаїл Кольцов.)

Коряк таємниче зник — мабуть, десь у сибірських таборах.

Найрозумнішим виявився Доленґо — він перетворився на ботаніка Клокова, зметикувавши, що ідеологом бути небезпечно, навіть «приплентачем».

Але й нова його професія виявилась сумнівною: після війни знову почались напади на генетику. Клоков ще раз встиг врятуватись, відійшовши подалі від «гарячих» точок науки.

Нині він може думати, що хоче (у вузькому колі знайомих). Полі-діалектика рятує його не лише від потреби думати про ближніх (він добре знав українського вченого, критика Євгена Сверстюка, який зараз перебуває у таборі), але й від можливих докорів сумління за власні злочини проти українського народу.

Слово «кат» недоречне ні до Василька, про якого йтиметься далі, ні навіть щодо Доленґо, але я розумію презирство Хвильового до останнього. Клоков працював у тому самому «Ботанічному журналі», що й Сверстюк, і ми не раз гуторили про всілякі матерії у вільний час. Коли ж звідкись я дістав еміграційну книгу про М. Куліша, я дізнався про критика Доленґо, і все не міг повірити, що це був оцей симпатичний, культурний дідуган, що саме тоді дав мені почитати свої поезії.

Я пишу про це тому, що мало хто хоче пам’ятати про минуле, особливо у нас, у СРСР.

«Батьківщина має знати своїх стукачів», — сказав герой Солжені-цина. Можна додати: «і катів».

Імена Микитенка й Коряка серед частини патріотично мислячої молоді були оповиті ореолом «мучеників України». Про професора Клокова, себто поета Доленґо майже ніхто не знає, а ті, хто знає його особисто, поважають його за антимарксистський критицизм.

Молодь у цьому не винна, вона шанує «мучеників», не знаючи їхньої історії. Дарма, звичайно. Серед «мучеників» чимало дурнів, а є й «мучителі». «Муки» — не заслуга, не показник розуму, чесності чи мужності.

Був якось у Києві вечір пам’яті художника Українського Відродження (1917–1933 роки) Петрицького. Сила-силенна молоді. Аплодують кожному натякові на мерзенні діяння сталінізму. Я б і сам аплодував, але поруч сидів учасник Відродження і коментував промови й ораторів.

Актор Василько говорив «крамоли» більше за всіх, тому й аплодували йому частіше. Він гнівно таврував байдужих і гонителів Петрицького.

А я вже знав, що він, колишній актор Геніального режисера Курба-са, не лише відрікся від нього, але й брав участь у цькуванні Курбаса, драматурга М. Куліша та інших.

Майже всі оратори, «друзі» Петрицького, були або ж байдужими глядачами його життєвої трагедії, або ж допомагали його гонителям. І поруч виступала, плачучи, дружина Петрицького, розчулена посмертним визнанням заслуг її чоловіка перед українською культурою.

Дивлячись на неї, я пригадав слова Івана Карамазова про матір, що простила катам своєї дитини. Не треба їм прощати хоч би тут, на землі, а то дуже вже їм легко буде жити, приглушуючи докори власної совісті. І навіть не в цьому найголовніше — їм легше почати нове коло злочинів, бо реабілітується морально їхня участь у «колі першому».

Показово, що майже ніхто з «інженерів людських душ» не покаявся публічно у співучасті в злочинах влади. Я можу пригадати тільки аварського поета Расула Гамзатова, який в «Моєму Дагестані» публічно розкаявся перед своїм народом і перед Шамілем, вождем кавказьких горців проти російських загарбників, в тому, що брав участь у наклепницькій кампанії проти Шаміля. Сосюра перед смертю не каявся, але прочитав публічно уривки зі своєї поеми «Мазепа», і у такий спосіб непрямо зрікся своїх прокультівських віршів.

У сталінські часи каявся багато хто — через страх, на тортурах, через любов до благоденства, через бажання не відставати від народу, що впевнено йшов до сяючих вершин.

Але не хочуть каятись через докори сумління. А тільки таке покаяння не ламає особистості, а звільняє її від тягаря власної провини, від залежності від «думок світу».

У кращому випадку покаяння заступає самогубство або алкоголізм.

*

Коли відчай від довколишньої байдужості до трагедії країни, революції, окремих людей став зовсім нестерпним, у самвидаві раптом з’явився виступ Івана Дзюби на вечорі, присвяченому В. Симоненко-ві, рано померлому поетові зародження українського опору.

Виявилось, що десь зовсім поруч (у буквальному сенсі: ми жили за декілька кварталів від його будинку) є людина, що так близько бере до серця те, що відбувається, навіть більше — відважно, вголос каже про те, що думає.

У нас вже так узвичаєно: живий самобутній талант — про нього не знають, або постійно цькують. Помер — і починають «вони» робити з нього ікону. Дзюба від імені справжніх Симоненкових шанувальників і друзів сказав: Василь — «не ваш», і «вам» не вдасться вбити його «любов’ю».

Я з товаришем пішов до Дзюби додому. Я побачив перед собою розумну, скромну людину, аполітичну за натурою. Останнє трохи засмутило, бо стало зрозуміло, що він лише чесний, сміливий літератор. А треба розповсюджувати самвидав, свідомо поширювати інформацію серед людей, потрібні «політики».

Таня поїхала до Москви і там випадково (не випадково, бо його тьотя працювала разом з нею в Міністерстві Освіти) познайомилась з Віктором Красіним.

Приїхала з Москви радісна: вдалося отримати від Красіна «Доктора Живаго» Пастернака. Ми дали натомість «Цитадель» Екзюпері, самвидавську, ясна річ.

Красін вчився у сталінські часи в університеті. Батька, професора, викладача Київського університету, розстріляли у 37-му році. Віктор з кількома друзями організував гурток з вивчення філософії Ганді. За це їх судили і відправили у табір.

Про свою першу зустріч з Красіним розкажу пізніше, а зараз перейду до інших двох зустрічей, які спонукали нас до боротьби. Одна річ — читати про злочини Сталіна і його поплічників, і зовсім інша — психологічний вплив очевидців.

Федір Андрійович Діденко, що відсидів сталінський термін аж біля Уссурійського краю за те, що хтось заявив, що Діденко змінив прізвище, познайомив нас з чекістом 20–30-х років Карлом Івановичем Шальме, латишем.

Виріс Шальме у купецькій родині. Під час громадянської війни втік від батьків, потрапив у Червону Армію, потім у ВЧК. За його словами, жодного разу не знищував невинних.

У 1937 році почали забирати його начальників, друзів, знайомих. Якось увечері дружина сказала йому: «Що це робиться? Вчора арештували Івана Івановича. Але ж він — справжній більшовик!»

— Якщо органи беруть, то знають, за що. Невинний — розберуться.

Він не встиг закінчити думки, як у двері постукали «характерним» стукотом.

Зайшли троє.

Шальме:

— На яких підставах?

Удар в морду.

— Ось підстава!!!

Перевернули всю квартиру. Побили посуд, порвали подушки. Вкрали всі гроші.

Карла Івановича забрали в Лук’янівську тюрму.

У камері сидіти ніяк, всі стоять. Співкамерники одразу ж запитали:

— За що?

— Не знаю, я не винен.

— Прізвище, ім’я, по батькові???

— Карл Іванович Шальме.

— Фашистський шпигун, 10 років таборів.

Шальме зрозумів: перед ним запеклі вороги радянської влади, треба мовчати, бо як дізнаються, що чекіст, — вб’ють.

Так промовчав він у таборі 20 років.

Дружина бідувала, бо на роботу нікуди не брали. Двоє дітей, завжди голодні.

Прийшли німці. Сусіди порадили: повідомити, що чоловіка забрали більшовики. Не пішла. Бідувала ще більше. Німці врешті-решт погнали дітей на роботу в Німеччину.

Після війни шукала дітей — не знайшла. Чекала чоловіка.

І ось вони обоє перед нами. Карл Іванович палко любить скрипку. Як він каже, є в нього власний Страдіваріус. Ми не дуже вірили у Страдіваріуса, але вірили, що страждання очистили Шальме, — недарма любить музику.

Карл Іванович попросив принести йому Шопенґауера. Я приніс «Афоризми і максими». За тиждень прийшов забрати. Шальме блаженствує над «Афоризмами», читає звідти найкращі думки — женоненависницькі, дітоненависницькі. Я намагаюсь заперечувати «Афоризми», але Карл Іванович наводить зі свого табірного життя сотні прикладів плюгавства людського. Дружина наводить свої приклади. Нам стає не по собі, але намагаємось виправдати його тим, що він пережив.

Щоразу, коли ми у нього в гостях, наші інтелектуальні суперечки обриваються — Карл Іванович вибігає на балкон і кричить на сусідів. То діти кричать, то порохняву струшують на його балкон. Дітей ми намагаємося виправдати, але переконуємось, що любов, туга за своїми згубленими дітьми не тільки не викликала любові до чужих, а породила ненависть до них.

У районі Києва, де вони живуть, — на Чоколівці, з’явилась група молодих хуліганів. Вони напиваються, ображають і б’ють перехожих, ночами залізають у квартири. В одній з квартир жив паралізований. Якось хулігани залізли туди через балкон і на очах у чоловіка почали цинічно чіплятись до його дружини.

Карл Іванович — заступник голови товариського суду Чоколівки. Він вмовляє всіх мешканців подати скаргу на хуліганів, але всі бояться. Міліція намагається щось зробити, але підстав для арешту чи штрафу немає, бо немає свідків. Всі бояться…

І треба ж було, щоб таке трапилось — після чергової дискусії ми з Танею та Карлом Івановичем побачили юнаків і дівчат, що розважались біля будинку. П’яних. Карл Іванович почав бурчати про розбещену молодь. Я заступився за них:

— Вони нікому нічого поганого не роблять.

Раптом один з гурту підійшов до нас і спитав Шальме:

— Ну, чого виліз, старий? Робить нічого?

Я попросив його звертатись до старшого на «ви» і не грубіянити.

— Ти, засранець, заткнись, я не з тобою говорю!

— Тут жінка, попрошу не висловлюватись.

Хлопець розвернувся і стукнув мене. Мені, щоб я впав, багато не треба. Коли я підвівся, навколо вже зібрався натовп. Я, не тямлячи себе від люті, накинувся на хулігана. Шальме обхопив мене і шепнув:

— Заспокойтесь. Ним міліція займеться.

Підбігла стара жінка, мати хулігана. Почала впрошувати його не бешкетувати. Син брутально вилаявся.

Нарешті все заспокоїлось, і ми розійшлись.

Шальме наступного дня почав впрошувати мене подати в суд. Я не хотів, бо після «легкої кавалерії» не відчував до міліції ніякісінької симпатії. Тоді Шальме взявся наполягати на тому, що це єдиний спосіб налякати цю групу, що тероризує мешканців.

Я згодився і написав скаргу.

Мене й дружину викликали до слідчого, записали свідчення. Слідчий був аж надто люб’язний, і я забув навіть, що це «лягавий».

Потім очна ставка з хуліганом. Жалюгідна, запобіглива усмішка, весь як побитий, мало не плаче. Я повторив свої свідчення, трохи пом’якшено. Хлопець підтвердив усе, окрім того, що він вилаяв свою матір:

— Я її люблю, я в неї єдиний син.

Дали підписати протокол. Підписав я не подивившись: не будуть же вони брехати!

Хлопець завагався і почав читати протокол допиту. Слідчий підганяв: «Годі, все й так ясно». Дочитавши, хлопець докірливо сказав:

— Я ж сказав, що я матір не лаяв.

Слідчий неохоче вписав його слова у протокол.

Коли я прийшов до Шальме, той почав пояснювати, що дав слідству невдалі свідчення. По-перше, треба було посвідчити, що було групове хуліганство. Бо інакше який же сенс подавати на нього в суд? Посадять його, а решта будуть на волі. Їх також треба полякати. По-друге, майор КДБ з цього ж будинку бачив усю сцену, і чув, як дзвенів метал. Він думає, що у когось з них був кастет.

Я спокійно пояснив, що групового хуліганства не було, «дзвін» металу також не переконує.

Суд. Виступаю я. Повторюю свої свідчення. Потім дружина. Шальме розвинув версію про групове хуліганство, розповів про те, що бачив кастет в руках одного з хуліганів. Стало ясно, що хлопцеві загрожує великий термін. Ми з дружиною почали пом’якшувати свідчення, від деяких тверджень відмовлялись, категорично заперечували кастет і групове хуліганство. Адвокат зрозуміла нашу тактику і почала змушувати признатись у тому, що ми майже все вигадали. Суддя, яка до цього кричала тільки на підсудного, почала кричати й на мене. Довелось прикрикнути й на неї: «Будьте ввічливіші, ви мене поки що не судите». Подіяло.

Смішна ситуація склалась через мої свідчення про «нецензурні слова».

Суддя:

— Які слова він сказав?

— Вилаявся.

— Ви написали, що нецензурно. Це так?

Я проводжу пом’якшувальну лінію:

— Просто вилаявся.

— Цензурно чи ні?

— Мені важко сказати.

— Ви ж математик, у вас вища освіта, а ви не можете визначити нецензурно, чи ні.

— Ви юрист. Дайте мені визначення «нецензурності».

Прокурор глибокодумно:

— Слова, які не друкуються у книжках.

Я, розізлившись, і стримуючи сміх:

— У книжках можна будь-яке слово знайти.

Прокурор:

— Так, ви маєте рацію.

Потім розгублено:

— Ну, як же нам вирішити?

Я: — Ну що, процитувати його слова?

Суддя: — Ні, не треба. Гм… А як ви самі думаєте — можна?

Я: — Будь ласка! Засранець.

Хвилина мовчання.

— Так, не зовсім цензурне.

Я: — Думаю, що це не таке вже й погане.

Адвокат: — Це слово поширене.

Далі була звинувачувальна промова прокурора. Почав він з останніх постанов партії. Потім пов’язав хуліганство з політичними злочинами і нарешті поставив вимогу: 7 років.

Ми здригнулись від жаху.

Адвокат доводила, що злочину зовсім немає, є прикре непорозуміння, і вимагала виправдати.

Суд вийшов радитись. Хлопець заплакав. Мати його підійшла до нас і вибачилась за його вчинок. Ми самі мало не розревлися: це ж з нашої вини він отримає від цих… 7 років.

Вирок сповіщав: один рік умовно. Ми полегшено зітхнули — здалось, що не так вже й страшно.

Вийшовши з будинку суду, ми із соромом дивились одне одному в очі. Адже ж бандити — слідчий, суддя, прокурор, Шальме.

Хуліган — ягня порівняно з ними. І ми були разом з бандитами проти ягняти…

Ми також зрозуміли, що і зараз легко відновити фальсифіковані процеси. Досить трьом мерзотникам домовитись між собою, і будь-кого неугодного владі легко посадити. Підтвердили б ми кастет, групове хуліганство, і хлопцеві дали б великий термін, тільки тому, що так «треба для блага населення».

Шальме я зустрів після 68-го року, коли вже на мене самого почала накочуватись загроза тюрми.

Він пізнав мене і дорікнув, що не приходжу.

Я пояснив, що тих, хто допомагає владі клепати фальсифіковані процеси, мені бачити не хочеться.

— Значить, хай хуліганять і вбивають?

— Ні. Але винна в цьому влада, ті, хто мучив вас і вашу дружину. Боротись треба передовсім з причиною хуліганства — кагебістами й міліцією, а потім вже з хуліганством.

Через півроку я дізнався, що Шальме — у психлікарні. Здається, параноя…

*

Ще більше вплинула на нас історія Авдієвої.

У 30-х роках, до війни вона товаришувала з Вірою Гнатівною Ґедройц. Віра Гнатівна — учениця знаменитого лікаря, дослідника Ру. Вчилась вона у Швейцарії, зустрічалась з есерами, меншовиками, більшовиками, з самим Леніним. Ру хотів залишити її у себе, але вона поїхала в Росію. Там завідувала царським госпіталем. Товаришувала з останньою імператрицею і до кінця життя зберігала до неї пошану й любов.

Під час громадянської війни Віру якось повели на розстріл — просто так, за дворянське походження. Врятував її начальник ЧК — він пізнав у ній лікаря, що переховував його від охранки в царському госпіталі.

Віра Гнатівна товаришувала з письменниками О. Толстим і М. Пришвіним, критиком Івановим-Разумніком. Писала спогади під псевдонімом Сергій Ґедройц. Вийшло три невеличких томи. Але тут, на нещастя, до неї звернувся з проханням письменник Костянтин Фєдін. Він захворів на туберкульоз легень і хотів поїхати лікуватись у Швейцарію. Вона написала до своїх швейцарських друзів і Фєдіна влаштували в санаторій. Його вилікували.

Готувався до друку 4-й том спогадів Віри Гнатівни. Фєдін прочитав, був незадоволений і… «заборонив».

За декілька років Віра Гнатівна отримала із Швейцарії запрошення очолити госпіталь Ру. У листі було сказано, що вона — найкращий хірург світу, і могла б, живучи у Швейцарії, багато зробити для розвитку науки.

Але Ґедройц не захотіла кидати Батьківщину, навіть таку, якою вона була в ті роки.

Вмираючи, вона попросила Авдієву та її чоловіка зберегти її листа. «Прийде час, коли любов до Росії не буде вважатися осуду гідною. І цей лист стане для Росії визнанням здобутків російської науки. Дайте мені слово, що збережете листа».

У 1938 році до Авдієвої прийшли. Знайшли листа Віри Гнатівни. Чоловіка Авдієвої забрали як «міжнародного шпигуна» — адже лист із Швейцарії, отже, міжнародний шпигун. Допитали чотирьох свідків. Тільки один дав погані свідчення — двірник. Якось узимку він розгрібав сніг. Чоловік Авдієвої, проходячи повз нього, сказав: «Яка тяжка у вас праця!» Двірник інтерпретував ці слова в НКВД як анти-радянську пропаганду.

На допитах чоловік Авдієвої тримався мужньо: жодного зізнання. Однокамерники назвали його «Христосиком»: безглуздо було мовчати на тортурах, всі радили признатись. «Христосиком» почали називати його і слідчі.

На допити слідчі приходили п’яні. Нудно, коли той, що під слідством, мовчить. Розважались тим, що кидали пляшки з-під горілки і вина в голову — хто попаде у «Христосика»?

Нарешті випустили: свідок тільки один, в’язень не признався. Попередили, щоб мовчав.

Прийшов додому, весь аж тремтів, змарнілий. Авдієва до нього — розповідай. Палець до уст і цілий день мовчав, показуючи на стіни, стелю, двері.

Вночі накрились ковдрою і… він розповів.

За тиждень Авдієва нагадала йому про клятву Вірі Гнатівні. «Христосик» благав забути. Змусила зателефонувати в НКВД (випускаючи, в НКВД пообіцяли повернути всі папери). Не дослухавши, слідчий закричав: «А,… твою мать Христову. Знов до нас захотілось?» Тут і Авдієва збагнула свою жорстокість.

10 років чоловік її потім вмирав від пролому черепа.

*

Скільки таких родин ми зустрічали за ці роки…

Спершу, після XX з’їзду, залишались гіркота й ненависть до таємної поліції за те, що знищили революцію. Але потім ненависть ставала глибшою, перетворилась на ненависть до всіх катів народу. Ті ж бо, революціонери, або самі переродились, або не зупинилися вчасно у своїй ненависті до експлуататорів, або співали в одних рядах зі своїми катами «Інтернаціонал», або… та мало які там були «або». «За що боролись, на те й напоролись».

За що загинули мільйони нереволюціонерів?

За те, що хотіли жити трохи краще, не хотіли лізти в рай, або хотіли, але не в такий, або взагалі нічого не хотіли від благодійників?

Ненависть до Сталіна породила майже патологічний інтерес до його життя. Перечитав усі його твори — нудно. Катехизмове мислення (знайома нам гра у запитання й відповіді у шкільних творах), до богослов’я не доріс.

Знайома, працівниця музею Леніна, розповіла про те, як їздила до Сталіна на дачу в 1953 році.

Вона обожнювала вождя, очі за ним виплакала. І ось завдання — підібрати матеріали для того, щоб перетворити київський музей Леніна на музей Леніна — Сталіна. Дача вразила аскетичним міщанством. («Що ж вони? — Не могли створити йому умов для життя, прикрасити високохудожніми картинами і скульптурами — та ж йому не до цього було!») Заштопані шкарпетки, діряві валянки, у яких тікав з каторги…

Гора платівок. Проглянула. На всіх написи — Його рукою. Двобальна система: «Добре, погано». «Добре» — народні пісні, хор Александрова. «Погано» — симфонічна музика.

Книжки. Всі з дарчими написами. «Дівчина і смерть» Горького. Прочитала знамените: «Це покраще за „Фауста“ Гете». Нижче під афоризмом вождя запис, нікому невідомий: «З цим цілком згоден. Климент Ворошилов».

Ця жінка сталіністка, але з певним естетичним смаком. Стало не по собі від духовного убожества кумирів. Втішила себе: «Коли ж вони могли розвивати свої смаки? Все життя у революції, в боротьбі».

Я прокоментував її розповідь каламбуром: «Недовчений Бог ослів». Образилась.

*

У 1965 році я поїхав до Москви, до Красіна. Він повідомив, що арештували якихось письменників, що публікувались за кордоном під псевдонімами. Один з них — Синявський, другий — Даніель. Красін знав зміст одного з творів Даніеля і переказав мені.

Я спробував дістати книжки арештованих. Став розпитувати у всіх знайомих москвичів. Один з них обіцяв дістати — він вчився у Синявського, слухав його лекції. Я запитав, що він про них думає.

— Дуже цікаво було.

Тут же зателефонував:

— Принеси мені щось Синявського.

Я ошалів від його нахабства:

— Куди ти телефонував?

— В обком комсомолу. Там мій приятель працює.

Дістати все-таки нічого не вдалося, навіть в обкомі.

По Києву розійшлася чутка про арешти серед української інтелігенції.

4 серпня 1965 року в кінотеатрі «Україна» демонстрували кінофільм режисера Параджанова «Тіні забутих предків» (за однойменною повістю Михайла Коцюбинського). Від імені киян творців фільму привітав Іван Дзюба.

Сказавши декілька слів привітання, Дзюба повернувся у зал до глядачів і повідомив, що арештовано двадцятьох діячів культури. Дзюба заявив, що насувається 37-й рік.

До Дзюби підбіг директор кінотеатру і почав виривати мікрофон. На допомогу Дзюбі прийшов Параджанов:

— Не заважайте йому говорити!

Коли стало ясно, що мікрофон чомусь не працює, в залі почали виступати молоді, підтримуючи Дзюбу.

Я дуже шкодував, що не був там, але багато знайомих, люди з різними поглядами, розповіли мені про цю подію приблизно те саме.

У березні 66-го ми дізнались, що відбувся суд над студентом Київського медичного інституту Я. В. Гевричем.

Він отримав 5 років таборів суворого режиму за «антирадянську націоналістичну пропаганду й агітацію».

Закордонне радіо повідомило, що Дзюбу арештували. Я прийшов До нього на роботу. Він сміявся — цілий день телефонують з усього Києва і навіть зі Львова, все перевіряють.

— Переплутали, мабуть, зі Світличним.

*

23 березня 66-го року я дізнався від одного товариша, пов’язаного з міліцією, що 25-го буде новий суд — над О. Мартиненком, І. Русі-ним і Є. Ф. Кузнецовой).

Повідомив Дзюбі. Він не повірив, бо рідних і свідків у справі на суд ще не викликали. Довго довелось переконувати, що відомості достовірні.

Вранці’25-го біля будинку суду зібралось чоловік 15. З деким я вже був знайомий раніше. Були поети Л. Костенко, І. Драч, Л. Заба-шта (дружина чиновного поета А. Малишка), критик Є. Сверстюк, письменник-фантаст О. Бердник, дружина Івана Світличного, українського перекладача й критика, якого також арештували у 65-му році, але чомусь не приставили на суд.

Біля дверей суду стояла міліція і нікого не пускала. Почалася дискусія — по якому праву не пускають до залу, адже за законом суд відкритий.

Міліція не могла хоч щось пояснити. Посилались на постанову суду.

П’ятеро-шестеро осіб пішли до Прокурора республіки. У приймальні сиділо багато людей. Вийшла стара жінка, плаче: секретар до прокурора не пропустила, тому що бабця не змогла до пуття пояснити, навіщо їй треба до аж такого високого начальства. Секретар вийшла слідом за нею, вичитуючи їй за безголовість. Побачила нас і запитала, в якій ми справі.

Дзюба пояснив, що ми із Спілки письменників і що нам треба потрапити на суд над нашими товаришами. Секретар широким жестом запросила до себе, без черги: письменники як-не-як, інженери людських душ.

— Ваші товариші по-звірськи вбили когось?

Всміхається співчутливо.

— Ні.

— А!? Зґвалтування малолітньої??

— Ні.

— Тоді що ж?

Далі ласкаво всміхається…

— Стаття 62-а Кримінального кодексу.

Почала шукати статтю. Усмішка змінилась на холод, гнів.

— Антирадянська пропаганда й агітація?!

Стали їй пояснювати, що звинувачення брехливе, бо таке вже було в ЗО-х і 40-х роках, що за законом суд за цією статтею не може бути закритий, що ми маємо право бути на ньому присутніми.

Секретар попросила на якийсь час вийти — вона зателефонує до начальства.

До мене підійшла Забашта і почала дорікати мені за мою російську мову. Я терпляче пояснив, що жив у Киргизії, Одесі і Києві, у місцях, де майже не чути української мови, і тому мені важко розмовляти по-українськи.

— Але ж ви українець?

— Так.

— Значить, ви маєте говорити рідною мовою!

— Але ж не в цьому найголовніше, найголовніше у боротьбі з переслідуванням за думку.

Суперечка обірвалась, бо нас викликала секретарка. Вона пояснила, що суд за законом закритий, що прокурор зайнятий, і що треба піти або до Макогона, або до Гапона — обласного начальства з питань прокурорського нагляду.

Прізвище «Гапон» викликало невеселий сміх. Ліна Костенко саркастично нагадала «Процес» Кафки.

Вийшли ні з чим. У мене знову вчепилась Забашта.

Підійшли до будинку суду. Міліціонери стояли тільки біля дверей до залів, де проводяться судові розгляди. Скориставшись цим, ми рвонули на сходи, що вели до обласного прокурора. Підбігли двоє міліціонерів.

— Громадяни, ви куди?

— До прокурора.

— Тут присутствен! місця.

Від словосполучення «присутствен! місця» повіяло сивою давниною, царськими часами.

Я прокоментував:

— Ну от, швидко вже міліція буде називатись жандармерією, а КДБ — охранкою.

Дзюба заявив міліціонерам, що нам сказали, що вхід до обласного прокурора завжди вільний.

Міліціонери потупцювали і заявили, що викинуть надвір:

— Є вказівка вас не пускати.

При цьому чомусь показав на мене.

— Ay вказівці є моя фотографія? Звідки ви знаєте, що саме мене не можна пускати?

— Всіх вас заборонено пускати.

Ми все-таки прорвались до прокурора.

Дзюба запитав:

— Чому нас не пускають? Що за вказівка не пропускати нас до прокурора?

— Як це не пускають? Навіщо ви обманюєте? До нас всіх мають пускати.

У двері заглянув міліціонер.

— Та ось він каже, що була вказівка не пускати. Так же ж?

Міліціонер підтвердив.

— Мабуть, вказівка від іншого відомства. Чого ви хочете?

— Нас не пускають на суд за 62-ю статтею. На яких підставах суд закритий?

— Згідно з законом.

— Але в законі сказано, що суд закритий тільки у трьох випадках: якщо є небезпека розголосити державну таємницю, якщо суд над підлітком, якщо справа про сексуальну розпусту. Чому ж закрили цей суд?

— У законі сказано, що рішення про закритість суду приймає суд.

— Але тільки на підставі закону, тобто лише у трьох випадках. На яких же підставах…

— На підставі закону…

— Але ж у законі…

— На підставі судової постанови.

— Але ж…

Зациклились.

Дзюба запитав:

— Отже, суд закритий?

— Так.

Знову по колу: закон — судова постанова — закон.

Зненацька істеричний крик Л. Забашти:

— А чому ви розмовляєте з нами російською?

— Я росіянка.

— Але ж ви на Україні. А Ленін сказав…

Дзюба прошепотів до мене:

— Господи, оце з такими дурепами (каюся, Дзюба, здається такої вульгарної термінології не використовує) доводиться мати справу…

Я кивнув головою — її хвилює, якою мовою розгортається абсурд «Процесу», а нас — доля живих людей.

Розгорілась дискусія про ленінську українізацію адміністративного апарату.

Нарешті нас попросили вийти.

Вийшли всі і підійшли до входу в будинок суду. Міліція вже не пускала в саме приміщення.

Підійшов поет Драч і почав розповідати зміст кінофільму «Перед судом історії». Це фільм про знаменитого «крайнього правого» монархіста Шульгіна, що був лідером правих у Державній Думі, потім одним з діячів Добровольчої армії Денікіна, потім учасником антирадянських змов. Шульгіна грає… сам Шульгін.

У фільмі відбувається суперечка між білою ідеєю Шульгіна і червоною — старого більшовика.

У ході суперечки показують епізоди історії, і Шульгін під тиском історичних фактів поступово здається.

Але як! Наприклад, визнаючи, що Ленін врятував Росію, він сумує за тим, що втратили Фінляндію, Польщу. На поверхні фільму — капітуляція білої ідеї перед червоною, а по суті — визнання білогвардійцем Шульгіним заслуг більшовиків перед білою ідеєю.

Після Другої світової війни Шульгін повернувся у СРСР і почав проповідувати правоту більшовиків, залишаючись прихильником єдиної і неділимої Росії, православ’я і т. д. Він не зрадив своїх поглядів, зрадили свої — наступники більшовиків. Оскільки проти основної, білої ідеї фільму почали протестувати українські інтелігенти, то в Україні фільм майже не йшов, а в Росії його також невдовзі зняли з прокату.

Іра Якір побувала у Шульгіна 1970 року і запитала його:

— Ви досі за монархію?

— Я за моно…

Один з діячів партії кадетів Мейснер, повернувшись у СРСР з еміграції, описав у книзі «Міражі й реальність», як енкаведисти допитували заступника Денікіна, генерала Шиллінґа. Гёнерал на запитання: «А що ж ви відчули, коли побачили нас на вулицях Праги?» відповів:

— Побачив генералів і офіцерів із золотими погонами, солдатів, по формі одягнених, перехрестився і подумав — стоїть Росія!

І Шульгін, і Шиллінг побачили те, що є, — «стоїть Росія», «єдина й неділима», з «золотими погонами» офіцери, з солдатами, «по формі одягнутими», і прийняли це: для їхньої «білої ідеї» цього досить — зникла анархія в армії, жидівське засилля, а те, що гинуть мільйони людей — дрібниця.

(Мейснер у захваті описує щастя повернення білих в Росію і замовчує обман тих, що повернулись, — адже майже всіх їх посадили у табори.)

Дзюба та інші товариші далі вимагали, щоб нас допустили у судову залу. Міліціонери пояснювали, що зал малий і весь переповнений.

Нарешті оголосили:

— П’ять чоловік можуть зайти.

Почали сперечатись, кому заходити. Довго шукали Сверстюка.

Пішло четверо, п’ятого не пустили.

Ліна Костенко взялась записувати слова підсудних, судці, прокурора й адвокатів.

До неї підійшли міліціонери і забрали блокнот.

Не довго думаючи вона кинула підсудним букет квітів. Коли букет летів, всі міліціонери й судові чиновники злякано пригнулись… бомба…

Пригрозили вигнати.

Решта стояли біля будинку суду. Прокотилась чутка, що прийде «сам» А. Малишко, а може, і Гончар, також чиновний, ліберальний письменник. Звичайно ж, не прийшли.

Український «патріотизм» Малишка проявляла його дружина, Забашта.

О. Мартиненко отримав 3 роки, Русін — рік, Кузнецова — 4 роки суворого режиму.

Стало відомо подробиці цього та інших процесів. Виявляється, коли читали вирок, назвали суд «відкритим». Багато хто каявся, визнавав провину і навіть виказував товаришів.

Я запитав у Дзюби: чому так погано тримаються… Згадали про значно гіршу поведінку декабристів. На пальцях можна було перерахувати тих, хто тримався мужньо. Решта говорили одне про одного все, що завгодно, вигороджуючи себе.

Дзюба сказав, що погано тримаються ті, у кого під ногами немає твердого ідейного ґрунту, хто протестував насамперед емоційно.

*

Після суду мої контакти з українськими патріотами поглибились і розширились.

Прочитав кілька самвидавівських статей.

З’явились перші українські листи-протести проти незаконних арештів. Один з них був підписаний відомим авіаконструктором О. Антоновим.

Я написав подібного листа і вирішив зібрати підписи серед російської та єврейської інтелігенції.

Показав двом вченим. Вони схвалили, але порадили, щоб першими підписали академік Глушков і професор Амосов, («тоді легко зібрати підписи менш відомих вчених»). Пішов до Дзюби і домовився, що разом підемо до Глушкова. Зателефонували в Президію Академії наук УРСР, бо Глушков — віце-президент Академії, член ЦК КПУ і після обіду здебільшого в інституті не буває.

Глушков появився за годину. На жаль, з Дзюбою ми розминулись, довелося йти самому.

Глушков, побачивши мене, сухо заявив, що зайнятий:

— Ви у якому питанні?

— Знову судять за переконання. Я хотів би, щоб ви підписали листа протесту.

— Добре, давайте прочитаю. Але у вас тільки п’ять хвилин на розмову.

Прочитав.

— Так, ви маєте рацію: суд над Синявським і Даніелем боляче вдарив по престижу країни. Але я про це вже говорив у ЦК. Вони згодні зі мною. Треба було судити за кримінальщину.

— ??? — Як? До чого тут кримінальщина?

— Мені казали, що вони займались валютними операціями. Про які київські процеси ви пишете?

— Тиждень тому був суд над українськими патріотами.

— А, це ті, що хуліганили в кінотеатрі.

— Вони не хуліганили.

— Там Дзюба якийсь виступав, а його молодчики не випускали з кінотеатру тих, хто перелякався. Вони з кулаками на боягузів накидались. Трястись від страху погано, але що ж це за борці за свободу, коли вони забороняють свободу боятись?

— Я знаю цих «дзюбиних молодчиків». Це худенькі інтелігентні хлопці й дівчата, вони не тільки не хочуть, але й не вміють битись.

— А ви там були?

— Ні.

— Що ж ви за математик, якщо спираєтесь не на факти?

— А ви там були?

— Ні, але мені розповідав працівник Президії, він все це бачив.

— А мені розповідали з десяток людей, серед них і ті, хто ненавидить і боїться українських патріотів. Ви ж член партії і маєте знати, що класове становище може спотворювати сприйняття фактів. Мої факти достовірніші, бо і свідків більше, і серед свідків — вороги українських патріотів.

— Ми обидва там не були, і тому не варто далі сперечатись. Ви знаєте, що таке ОУН?

— Організація українських націоналістів.

— Так, бандерівців. Вони разом з фашистами знищували тисячі росіян та євреїв.

— Ні, не всі йшли з фашистами. Більшість українських селян виступили проти Сталіна тільки тому, що пам’ятали голод на Україні. Побачивши Гітлера, вони повстали і проти фашистів.

— Ви не знаєте історії або ж підтасовуєте її. Голод був і на Дону (я сам звідти і бачив голод), і на Кубані, і в Сибіру. У цьому голоді куркулі винні.

— Так, але на кордонах України стояли війська і не пускали голодуючих в Росію.

— Звідки ви. це знаєте?

— Мені розповідали про це ті, хто проводив колективізацію.

— У мене більше немає часу. Про українські процеси я дізнаюсь усі деталі і викличу вас, якщо буде треба.

Після Глушкова пішов до Амосова.

Попередньо показав листа його співробітникам.

— Не йди — він одразу ж у КДБ зателефонує. Він же ж член Верховної Ради.

— А якщо я прийду з Ліною Костенко?

— Може, й підпише: він прагне слави в гуманітарної й технічної інтелігенції.

— Хто з вас підпише?

Поглядають одне на одного. Нарешті найсміливіший каже:

— Якщо підпише Амосов, то і ми всі підпишемо. А так — страшно.

Щоб пояснити, що таке Амосов, вони розповіли один випадок.

Співробітниця відділу біокібернетики проводила досліди у барокамері. Почалась пожежа. Двері барокамери заклинило. Зателефонувала, мабуть, по телефону — не працює. Так і згоріла. (Я знав її…)

Почалось слідство. Звинуватили в недбальстві Е. Голованя. Еміль пішов до Амосова: «Ми ж усі винні, і ви також. Я просив у вас домогтись, щоб перемонтували всі прилади, ви були зайняті… і ось…»

— У мене депутатська недоторканість. Виплутуйтесь самі.

Голованя врятувало те, що слідчий встановив «алібі».

— Ось це і є прогресивний, «лівий» Амосов.

Така характеристика з боку улюбленців Амосова переконала мене в тому, що ризикувати не варто.

Прикро вражений, я повернувся до тих, хто порадив здобути підписи босів науки. Вислухавши, Антономов запротестував:

— Мерзотники. Та що, у нас гідності немає, чи як? Нащо нам страхуватись? Підпишемо й без них…

Отже, два підписи вже є, не такі вже, правда, поважні.

Дуже смутна картина постала переді мною, коли я зустрівся з іншими. Зібрав лише… 7 підписів.

Наступного дня один з тих, що підписались, признався, що його дружина влаштувала скандал через те, що він підписав.

— Але підпис я все-таки залишу.

Обличчя в нього було винувате. Совість — з одного боку, дружина — з іншого. Що мені робити? Бачу, боїться до смерті. Значить, тільки 6 підписів.

— Гаразд, я спалю листа, бо все одно підписів мало.

Він згодився з моїм рішенням — мало…

Розповів про свою «підписантську Одіссею» Дзюбі. Він дуже шкодував, що не пішов до Глушкова поговорити про дзюбиних молодчиків. З тим, що мало підписів, зі мною не погодився: річ не в кількості. КДБ має знати, що не всі мовчатимуть.

Ті, що приїхали з Москви, привезли уривки стенограми процесу над Синявським і Даніелем.

Відчуття кафкіани зростало.

Кафка на цей час став дуже популярний серед молоді. Декілька його творів було опублікувано в журналах. Вийшов том Кафки з «Процесом», накладом 9 тисяч примірників, з них 6 тисяч пішло за кордон.

Вразило, як глибоко Кафка відображає абсурд нашого світу, такого знайомого — радянського в кафкіанській «маячні». Було дуже смішно читати наших критиків про співця «відчуження» в загниваючій феодально-капіталістичній Австро-Угорщині»: якщо ми пізнаємо у цьому відчуженні своє, то який же світ у нас, за «соціалізму»?

Філософські праці про відчуження росли, як гриби. Спершу писали про те, що це ранній Маркс, ще не марксист. Потім писали, що, мовляв, буржуазні філософи кажуть, що ранній Маркс — гуманіст, а пізній — антигуманіст.

Розкопали в «Капіталі» місця, які ясно свідчили про те, що й у пізнього Маркса є ідеї про відчуження, але тільки більш зрілі.

Знайомий філософ розповідав — виявляється, що попередні переклади «Капіталу» низького рівня, вони майже не передають слів про теорію відчуження. Зараз роблять новий переклад.

Він же повідомив, що є багато підготовчих рукописів до «Капіталу». Виявилось, що Маркс на початку роботи писав філософську частину, філософське риштування «Капіталу». З самого ж «Капіталу» філософію майже всю він забрав, залишилась наука. Оповідач був у захваті від цього «риштування»:

— Для сучасної філософії частина, що не ввійшла до «Капіталу», цінніша за сам «Капітал».

Обіцяв дістати почитати… Де воно зараз, риштування «Капіталу»?

Теорія відчуження все більше пов’язувалась із сучасною західною художньою літературою.

Опублікували «Носорогів» Йонеско, потім «Чекаючи на Ґодо» Беккета.

Всі мої друзі, і я також, були захоплені театром абсурду. Це ж і є справжній реалізм. Абсурдності XX століття не можна передати з допомогою критичного реалізму.

З’явились «П’єси» Сартра. Моїм друзям вони не дуже сподобались, мені ж деякі видались чудовими[3].

До «П’єс» опублікували «Слова» Сартра, а також декілька творів Камю. Він вплинув на нас більше.

Коли я наситився новими для мене художніми напрямами, став помічати нові негативні явища як у своїй свідомості й уподобаннях, так і в людях довкола.

Збільшився песимізм, скептицизм, нігілізм і цинізм. Помітив, що у мене з’явився такий собі мазохізм. Естетичними, високохудожніми стали для мене твори, де герої знущаються з себе й зі своїх ідей, де ідеал перетворюється на свою протилежність, де за святими словами таїться огидна дійсність, де герої гинуть без жодного героїзму, а якщо і є героїзм, то абсурдний. Улюбленим словом у філософії стало «лайно», радянський варіант біблійного слова «суєта».

Трохи підтримували пісні Олександра Галича й Висоцького. У Висоцького сподобалось кілька пісень — політичних, або таких, що передавали атмосферу духовного розкладу суспільства. Галича прийняв усього.

На перший погляд, Галич відображав основне — песимізм інтелігенції в країні. Саме це спершу й привернуло до нього. Але, слухаючи його день за днем, по-мазохістськи насолоджуючись трагедією абсурду нашої революції, знущанням над усіма «святими словами», я знову прийшов до віри в найпростіше, людське, в те, що так любив у Ремарка й у Генріха Бьоля: живу людину, її любов, товариські взаємини, шматок хліба, у прекрасне в людині, в природі, в мистецтві.

У Висоцького відштовхувало падіння у світ блатних, блатний жаргон задля жаргону.

Коли Галич використовує жаргон і мотиви блатних пісень, то він відбиває те, що вся країна переповнена таборами й тюрмами, вся країна під поліцейським наглядом і ставлення кожного до міліції й КДБ близьке до ставлення злодія до міліціонера. Насправді й це лише поверхневий шар пісень Галича.

Глибше — філософське значення блатних мотивів. Кримінальник, що сидить у тюрмі чи в таборі, якщо він не просто покидьок, мріє про найважливіші для людини речі, про елементарно людське, на яке надбудовується витончена культура, високодуховне: воля (свобода), повага до себе і товаришів, до жінки. Кримінальник у таборі не тільки поза правами, але й поза умовностями офіційної брехні. У таборі все оголене — ось пригноблені, ось гнобителі, ось стукачі (не хотілося б перебільшувати позитивів табірного життя — і там є брехня, умовності, рабська праця, але легше відійти від соціального фальшу, знайти друзів, які не продадуть. Саме тут падіння людини — падіння без маски. Зате, якщо ти людина, всі твої чесноти виставлені назовні, твоє людське просвічується через найнезначніші вчинки).

Захоплення абсурдом, літературним модерном, зрозуміло, поєднувалось із захопленням сюрреалізмом й абстрактним живописом.

Мені особисто сюрреалізм подобався мало через мою надмірно раціональну свідомість, але Лінке й Шагал просто заворожували — такі вони були близькі.

У Лінке «Покрівлі кричать», крик муки поляків підчас війни, переданий через крик зруйнованих варшавських будинків.

У Шагала — непесимістичний сюрреалізм, і тому Шаґал також став духовною опорою.

Абстракціонізму я не сприймав. Коли щось і подобається, то на суто сенсорному, недуховному рівні, як подобаються відблиски сонця на листі, на воді, як подобається химерне коріння дерев.

Скептицизм і нігілізм, що зростали, відчай, призвели до того, що любов до Євангелія перейшла на Екклезіаста, а потім на Одкровення святого Йоана. До останнього, щоправда, цікавість була недовгочасна — щось вже патологічне бачилось мені в ньому тоді.

Врятувало мене від цілковитого занурення душі в апокаліптичне бачення світу, від цинізму і нігілізму те, що мені, вдалося нарешті знайти тему, що пов’язувала мої філософські й математичні зацікавлення.

Якось на семінарі Антономов розповідав про критерії самоорганізації, які запропонував американський кібернетик Ферстер. Антономов розвинув ці ідеї. Виступив я і сказав про надмірний схематизм, формалізм, беззмістовність запропонованих критеріїв. Підчас полеміки довелось висунути свою програму досліджень організації, своє визначення організації. Вихідною для мене була теза, що коли хоча б елементи філософії можна розвинути до рівня науки, то така філософія має право на існування. Інакше це схоластика, а не філософія.

Дискусія з Антономовим тривала з місяць. І поступово мені вдалося сформулювати свої основні тези про організацію та інформацію.

Основним недоліком багатьох кібернетичних теорій є те, що догори ногами стоїть співвідношення математичної і змістової частин теорії. «Нормальні» природничі науки рухались від опису до змістової теорії явища, і тільки при досить розвинутій змістовій теорії з’являлась формалізація, математизація теорії, яка у свою чергу дозволяла поглиблювати уявлення про явище.

Математична теорія інформації була розроблена на основі технічних систем зв’язку і описує в основному кількісний аспект інформаційних процесів. Я не бачив, щоб жодне застосування теорії інформації для вивчення живих систем дало якісь плоди.

Пов’язавши поняття інформації й організації, спираючись на теорію відображення, на яку натякнув Дідро й трохи розвинув Ленін, а потім філософи-кібернетики, мені вдалося подивитись на інформаційні процеси під іншим кутом зору.

Після наших філософських суперечок мені вдалося трохи формалізувати, математизувати частину своїх філософських ідей про організацію та інформацію. Вдалось, зокрема, вивести нову формулу кількості інформації, що за змістом принципово відрізнялась від класичної, але в суто математичному аспекті виявлялась її узагальненням.

Виходячи з цієї формули, вдалося математизувати ще ряд змістових моделей організації та інформаційних процесів.

Антономов дуже зацікавився моєю роботою, бо тематика його зацікавлень була близька до моїх.

Домовились удвох написати напівфілософську, напівматематичну роботу з теорії організації й інформації (обидві теорії зіллялись в нас у щось цілісне).

Якраз у той час я познайомився з генетиком Маліновським, сином філософа Олександра Богданова. Між іншим, він розповів про книгу Богданова «Тектологія…» Виявилось, що після революції Богданов розвивав «Всезагальну організаційну науку, або ж тектологію». Минув майже рік, поки вдалося дістати цю книжку. Філософська частина ме. ні не сподобалась, бо була надто механістична.

Але зате Богданов передбачив деякі постулати кібернетики. Дещо здалось важливим і для моєї роботи.

І ще один важливий для себе висновок зробив я з його книги. Якщо філософ досить оригінальний і розумний, то якою б далекою не була від тебе його філософія, завжди можна знайти в ній те, що стане поштовхом для власної думки.

Очевидно, я розпитував Маліновського про дружбу-ворожнечу Богданова з Леніним. Запам’яталась деталь. «Батько завжди дивувався ось з чого. І в шахах, і в політиці Ленін програвав, коли ситуація була детермінована, й можна було знайти оптимальну логічну розв’язку. В хаотичній ситуації, ймовірнісній, в тактиці — вигравав». Уже на Заході, коли я вивчав нацистсько-фашистські зародки в самому ленінізмі, побачив у фантастиці Богданова Леніна, «Денні», і ті самі зародки у… марсіанських комуністів.

Спершу моя робота просувалась дуже добре. Дискусії з Антономо-вим, доповіді, стаття.

Але потім трапилось перше непорозуміння з Антономовим. Він, не спитавши мене, запросив журналіста. Той запропонував написати про мене, про мої дослідження в розділі «Трибуна молодих вчених». Я спалахнув і різко відповів журналістові, що науково-популярні журнали профанують науку. Той розгубився. Довелось вибачитись і вже спокійніше пояснити, що роботу я не довів до кінця і тому її поки що не можна популяризувати. Журналіст пішов.

Антономов заявив мені, що жодну тему не можна розробити до кінця і моя «чесність» призведе тільки до того, що я взагалі нічого писати не буду. Другим доказом було благо лабораторії: вихід у популярні журнали допомагає здобути значення у суспільстві, бо статті в спеціальних журналах читають тільки вузькі фахівці. Я в’їдливо пригадав йому Амосова, який постійно заманює журналістів, зневажаючи їх. Коли у відділі біокібернетики чекають журналіста, то в ту кімнату, в якій він розмовлятиме з кимось із співробітників Амосова, переносять найскладніші, найбільш вражаючі машини, щоб вплинути на фантазію журналіста: ось, мовляв, який у нас рівень техніки, не те, що в «простих» біологів. Антономов сміявся разом зі мною, але намагався довести, що в нього інший, неблефовий підхід до газетярів.

*

Через декілька місяців з’явилась журналістка з «Науки та життя». Вона десь відкопала відомості про «чудо на Саперній слобідці» і хотіла, щоб це чудо прокоментували кібернетики (в обивателів кібернетик означає найвищий рівень вченості; математик викликає пошану тим, що може розв’язувати страшенно складні задачі, але він не чудодій, а якийсь відірваний від життя дивак). Я розпитав журналістку про її погляди на «чудеса». Виявилось, що вона вірить у всі містичні дива, знає безліч усіляких чарівників у Київській області.

Декілька співробітників інституту написали коментар до «чуда». Я заперечував телекінез, але писав, що наука не повинна заплющувати очі на незрозумілі їй явища, якщо ці явища — не витвір бурхливої фантазії.

У цей час на сторінках газет і журналів розгорілась суперечка між «телепатами» й «антителепатами». Аргументи з обох боків були схоластичні. Обидві сторони відштовхувались від прецедентів і аналогій. І, звичайно ж, обидві спирались на діалектичний матеріалізм. Впадала у вічі ненауковість мислення і одних, і інших. Одні хотіли чуда, інші не хотіли. Не обережне, шанобливе ставлення до явищ, а власне бажання було в основі бачення явищ.

Те саме у суперечках про проблеми «Чи є життя на Марсі?» або «Чи були пришельці на Землі?».

Ці дискусії переконали мене в тому, що навіть у природничих науках бракує тверезого скептицизму. Його замінила віра.

У нас люблять говорити про те, що діалектика, діалектичне мислення — база для зльоту наукової думки. Але дивний факт: з кінця 30-х років у СРСР в науці не було створено жодного принципово нового напряму, який можна було б порівняти з кібернетикою чи структурним аналізом. У 20-х роках — задовго до західного структуралізму — з’явився Пропп, у 30-х роках — праці Виготського й Узнадзе з психології.

Те саме в мистецтві, у літературознавстві й т. д.

У 20-х роках — Бахтін, театр абсурду (Введенський, Хармс). У Генетиці — Вавілов і Кольцов. Ціолковський!.. І не перерахуєш того, що або виникло, або було продовжене радянськими вченими у 20-х роках.

Остаточна ж перемога «діалектичного матеріалізму» призвела до механістичного, волюнтаристського неоламаркізму Лисенка, до механістичної, волюнтаристської «діалектики» Сталіна, до плоско-раціоналістичної теорії соціалізму. Жодної свіжої ідеї у філософії (я не кажу про тих філософів, які лише прикриваються марксистською фразеологією, чи про молодомарксистів, що з’явились після XX з’їзду).

Якось ще на 4-му курсі я запитав одного викладача філософії, в чому причини цього явища. Він відповів, що наша офіційна філософія насправді метафізична і що діалектики більше у західних вчених.

Постає питання — а як же тоді успіхи у космосі, фізиці й математиці? Адже в цих галузях рівень радянської науки не нижчий від західного.

Причин на це багато.

Ломоносов жив у відсталій варварській країні. Якби його не навчали західні вчені, то, очевидно, він би не став великим ученим. Наші найбільші фізики вчились у великих дореволюційних і західних фізиків. Адже й перед революцією без будь-якої діалектичної бази були Менделєєв, Бутлеров, Лобачевський.

Успіхи космонавтики були підготовані дореволюційними працями містично, гілозоїстськи настроєного Ціолковського. Технічний бік успіхів у космосі пояснюється перевагами державної власності, яка дозволяє концентрувати всю економіку, фокусувати її розвиток в одному напрямку. Відстала порівняно з німецькою військовою промисловістю радянська за декілька років стала передовою навіть за «мудрого керівництва Сталіна». Але й Петрові І вдалося перетворити варварську відсталу країну на могутню і таку саму варварську країну знову-таки завдяки втручанню держави в економіку, завдяки концентрації сил.

Причиною успіхів теоретичної фізики й математики було те, що математика базується саме на формальній логіці. Діалектика входить у неї у знятому, формалізованому вигляді. Але хто впровадив діалектику в математику? «Буржуазні» вчені Ньютон і Ляйбніц, Кант і Лобачевський, Рассел. А що діалектичного внесли в математику математики-марксисти? Дехто з них знущався з досягнень математичної логіки, що вийшла за межі аристотелево! логіки. Це був їхній єдиний оригінальний внесок у філософію математики.

Теоретична фізика ближча до природи і тому має бути більш діалектичною, ніж Математика. Але в основі теоретичної фізики лежить все та сама математика, тобто формальна логіка. Діалектику співвідношення експерименту й теорії найбільше розробили саме західні фізики.

Теорія відносності і квантова теорія, їхня діалектика — заслуга західних вчених, «буржуазних» фізиків.

*

Мої наукові та філософські зацікавлення майже цілком збігалися з темою роботи в Інституті, і через це 1966–1967-й роки стали для мене щасливими. Але з середини 67-го року я наштовхнувся на математичні складнощі — ніяк не міг довести теореми, важливої для моєї дисертації з математики.

Я бився над нею близько півроку. Антономов нервував, намагався вмовити мене опублікувати те, що вже було отримане в теорії організації та інформації. Але мені видавалось, що недобросовісно публікувати начерки, а не порівняно цілісну річ. Стосунки з Антономовим погіршувались.

Все-таки я почав готуватись до захисту дисертації. Здав кандидатський іспит з філософії. Для цього потрібно було написати реферат на будь-яку тему.

Коли філософ, що приймав іспити, прочитав мій реферат, він запропонував мені захищати дисертацію з філософії. Я розповів йому про свої плани — розробити проблему сенсу життя, відштовхуючись від теорії розвитку, теорії відображення і деяких кібернетичних ідей. Він був фізик за освітою і тому не вважав, що може оцінювати мої погляди на проблеми етики. В Інституті філософії є «прогресивні» молоді філософи, що займаються схожими проблемами. Він назвав прізвища трьох з них. Тепер можна їх назвати: це були Пронюк, Попович і Лісовий. Одного з них я знав раніше, він займався самвидавом, щоправда, не політичним.

Цим «прогресивним» молодим філософам я й прочитав свої тези. Вони зацікавились, але сказали, що це не наука, а філософія.

— Чому в тебе немає посилань на Фройда?

Я відповів, що не вважаю Фройда за серйозного вченого.

— А Павлова, якого ти цитуєш?

— Він, звичайно, завдав шкоди психології, але в нейрофізіології його заслуги беззаперечні.

Погодились.

— У тебе дуже багато посилань на Енгельса. Невже немає нічого новішого?

— Наприклад?

— Вітгенштайн? Читав?

— Так, але проблеми, які він розглядає, і його підхід до філософії мені не цікаві.

Вони почали доводити, що марксизм — одне з містичних вчень.

Я, звичайно, сперечався, але в душі сміявся: самвидавівець доводить офіційним радянським філософам розумність марксизму. Парадокси ідеології, що розкладається, нагадують часи, коли папи римські були атеїстами. Сміятися сміявся, але невдовзі виявилось, що вони теж самвидавники. Ще більше сміявся, коли в 76-му до мене таємно (від своєї партії) прийшов член ЦК чи навіть Політбюро Французької компартії, філософ Асультер (привела його французька учениця Мамардашвілі), переконував, аби я не вірив у єврокомунізм його партії: «Наша партія — звичайна сталіністська, італійська — єзуїтська, іспанська — вже не комуністична». Я в свою чергу прохав допомогти зустрітися з Берлінгуером і передав прізвищ 10 політв’язнів, на той час найбільш загрожених. «Мені легше зв’язати Вас з Папою, бо вчився колись з ним». Перейшли до філософії. До моїх зацікавлень сенсом буття. Він знову відіслав мене до Папи: «Це релігійне питання. Ви не марксист», на що я йому: «А ви — логічний позитивіст» — дуже наша дискусія нагадувала ту, в Інституті філософії. До Папи я не потрапив, але відтоді моє самовизначення «неомарксист» набуло додаткового значення «немарксист».

Через декілька років після зустрічі з цими молодими київськими логічними позитивістами я познайомився з найвидатнішим радянським філософом В. Дсмусом, до якого заходив за рекомендацією Авдіє-вої. Асмус докладно розповів про цькування Пастернака і навіть провів до його могили. Він розпитував мене про самвидав, про демократичний рух, про ставлення до марксизму. Я виклав свої погляди. Він здивувався:

— Дивно, що серед молоді залишились марксисти.

Виявилось, що Асмус завжди вважав себе за неокантіанця, але оскільки в марксизмі є спільні з кантіанством елементи, то він може, майже не кривлячи душею, писати «марксистські» праці. Розумніші з партійних філософів підозрюють його у єресі, але довести цього не можуть:

— Їх же не цікавить зміст. Аби тільки цитати з Маркса, Енгельса й Леніна були.

Вже після 68-го року була в мене цікава розмова з одним київським позитивістом.

Становище сучасної радянської філософії він показав таким чином.

— Зараз у нас є всі напрямки філософії — від релігійних до марксистських. Серед них є незначна частина партійних філософів, тобто не філософів, а цитувальників, що тільки стежать за останніми вказівками. Їх всі зневажають, але майже не бояться: вони нічого не розуміють.

«Б’ють тільки молодомарксистів. Так вам і треба — може, хоч тепер щось зрозумієте. А б’ють вас тому, що це єдина філософія, революційна за своїм змістом. Решта всі можуть бунтувати, але бунт не випливає з їхньої філософії».

Я подякував йому за такі приємні для нас, молодо- і неомарксистів, слова.

Під час хрущовської «відлиги» мій знайомий мав доступ до архівів Леніна. Як він казав, там зберігається чимало неопублікованих Ленінових праць, зокрема, філософських («неграмотних, звичайно», — додав).

Зустрічав я також «марксистів-сартристів», теософів. Найчислен-ніші логічні позитивісти, бо їх підтримують вчені і сам процес зростання ролі науки, математики, зокрема.

Ховаються «сартристи» дуже просто. Якщо я хочу розвинути ту чи іншу думку Сартра, я маю вклонитись основоположникам (досить однієї цитати) і почати громити Сартра. І необов’язково при цьому лицемірити — будь-який тямущий послідовник Сартра у чомусь з ним незгодний. Про це він і пише, розвиваючи паралельно інші Сартрові ідеї. Зовні такий розвиток виглядає як заперечення цих ідей.

Це один з методів філософської «езопівської» мови. Інший «езопів» метод — тарабарські філософські слова, зрозуміти які здатні небагато фахівців. Є й інші «методи».

Але, як засвідчує досвід, окрім першого методу, «езоп» не завжди спрацьовує: партійні філософи, не вловлюючи крамоли у змісті (через невміння мислити самостійно), чують крамолу у стилі викладу, мові.

У всіх соціально-гуманітарних науках є «зони мовчання», тобто теми, про які не заведено писати. Такою темою упродовж довгого часу були статеві стосунки. Про секс писали під заголовками «про любов і дружбу», причому розглядалися тільки рівність чоловіка й жінки, материнство, виховання дітей, допомога жінці з боку чоловіка. Про самі ж статеві стосунки сором’язливо мовчали: незручно якось признатись, що не лише буржуазія займається цією гріховною справою. Сексуальне святенництво було продовженням ідеологічного, тотальна ідеологізація призвела до ідеологізації статі, і люди метаються між сексуальним розладом і неврозом чистоти. Обидві крайності доповнюють одна одну й взаємоперетворюються. Початок перебудови ознаменувався знаменитою відповіддю комсомолочки американській дівчині: «У нас сексу нема». Але з розвитком гласності, майже через декілька місяців увесь (!) клас московських дівчаток повідомив, що вони мріють стати валютними путанами. Як могло бути інакше, коли… Де було можливе отаке. Біолог, вже мати. Розмовляємо про Фройда. І раптом — непорозуміння. Виявляється, я випадково відкрив їй Америку, що діти народжуються від знайомої їй сексуальної гри. А я ж тільки-но прочитав про африканське плем’я, що не пов’язувало сексуальних забав з дітонародженням.

Коли я вивчав гіпноз, я попросив відомого у Києві сексолога підшукати серед своїх пацієнтів сомнамбул і запропонувати їм взяти участь у моїх експериментах. Один пацієнт захопився телепатією і з рік ходив на експерименти. Коли ми краще познайомились, він розповів мені, чим займались вони з сексологом. Більшість хворих були істерички й невротички, які страждали від вимушеної невинності. «Ти піклуєшся про пролетарів і селян, а ми про — баб, — гордо пояснив мені цей пацієнт. — Ми даємо їм те, чим суспільство не забезпечує». Така філантропія розсмішила мене. Мотиви цих філантропів аж ніяк не гуманні, але що я міг сказати? Толстой не має рації частково й тому, що не бачить, що зло також може принести добро, не дуже велике й не дуже чисте, але добро. На жаль, і добро може принести зло. Це не означає, що мотиви людської діяльності однакові. Життя таке складне, що прямих шляхів до добра і зла немає, і кожен мусить шукати свій шлях, керуючись своїм розумом і сумлінням, історичним досвідом, заповітами Христа й Будди і теорією Маркса.

Одна знайома призналася мені, що вона п’ять років страждає від того, що її чоловік не може… їй було так соромно, що вона не могла пояснити. Обережно розпитавши її, я довідався, що вона навіть не знає про статевий акт. Коли вона нарешті зрозуміла свою родинну драму, я порадив їй або примусити чоловіка вилікуватись, або зрадити його, або розлучитись з ним. «Але він такий розумний і чистий, — вигукнула вона. — Він подумає, що я гидка й брудна».

— Не Такий він уже розумний і чистий, якщо не потурбувався про тебе і не прочитав хоча б відповідних книжок, — відповів я. (Але такі книжки тоді було майже неможливо дістати. Дозволялось писати тільки про платонічну «любов і дружбу».) — Ти нормальна жінка з нормальними потребами. Ми обоє науковці і могли б обговорити цю проблему з твоїм чоловіком з наукового погляду.

Трагедія революції залишила у суспільстві глибокі сліди, і майже в кожній родині я бачив сексуальну, вікову, професійну, кримінальну або алкогольну драму. Багато людей, не конче близьких знайомих, відкривали мені інтимні трагедії. Навіть дівчата, які соромились говорити про свої проблеми з подругами, зі мною були відверті. Господи, скільки істеричок, неврастенічок і дуреп! Але чоловіки ще гірші. Якщо жінка міщанка, то вона дурепа. Проте у чоловіків більше фальшу в їхній гонитві за «гарним життям» і більше брешуть і собі, й іншим. Типова родинна драма: він у подушку проклинає радянську владу, але пояснює, що на його плечах дружина й діти. Вона зневажає його за боягузтво і мріє про відважного принца. У радянському суспільстві Єва частіше незадоволена Адамом і своїм життям, чи воно сите, чи вбоге. Коли вона падає, то падає нижче, ніж Адам, і її статеве життя брудніше й більш рафіноване порівняно до бруду, що на його поверхні. Проте, коли жінка усвідомлює себе як людину, вона швидше позбавляється ілюзій гордині, брехні.

Родинні драми чомусь завжди виростали з або перетворювались на сексуальні. Я довго не міг зрозуміти, в чому річ. Очі мені відкрив Б., алкоголік, який смертельно боявся жінок. Почалися п’яні одкровення про Фройда і продимлені пісні Булата Окуджави. І Фройд, і Окуджава були настільки пов’язані з п’яною маячнею Б., що вони стали мені осоружні. Я почав сприймати Окуджавин світлий, чудовий смуток як духовний розклад, радянський декаданс. Навіть магнітофон став огидний.

Я прочитав Фройда, щоб зрозуміти драму Б., але збагнув небагато. У дитинстві Б. усвідомив, що з суто фізіологічних причин жінки для нього недоступні. Його шкільні друзі також довідались і сміялися з нього. Йому довелося змінити школу і приховувати свою ваду від товаришів і рідних. Але глузування звучало в душі. Б. почав усе більше пити. Як це завжди буває, пиятика тільки посилила першопричину. Утворилось замкнене коло, в якому причини й наслідки злилися в одне ціле. Я спробував розірвати це коло, відшукавши найслабшу ланку, і вмовив Б. поїхати до санаторію, щоб вилікуватись від алкоголізму. Там він зіткнувся із грубістю лікарів і кпинами хворих. Він утік. А до мене ставився з ненавистю, страхом і надією, які стали новими ланками у ланцюзі. Знайома вирішила розірвати коло в іншому місці, довівши Б., що він потрібен жінкам. Вийшло ще гірше.

З іншими «зонами мовчання» в мене був пов’язаний один кумедний випадок.

Одного разу мені зателефонували з парткому і попросили зайти до них і розповісти про семінар, яким я керував.

Я подумав, що хтось доніс про мої «методи» пропагандиста.

У парткомі запитали, чому ми проводимо семінар не за загальним планом. Я пояснив, що не можна ж щороку розглядати одні й ті самі проблеми: це відштовхує від семінару.

Стандартні теми ми вивчали в інститутах, на семінарах попередніх років.

Саме через це я вибрав теми, які, по суті, не вивчаються, але цікаві для вчених — проблеми етики й естетики: «…адже ж ми боремось за всебічний розвиток людей».

Остання демагогічна фраза заспокоїла партійних наглядачів за ідеологією.

Вони запропонували мені виступити на нараді пропагандистів Академії наук, розповісти про мої принципи і методи пропагандистської роботи.

Я обдумав тему свого виступу. Брехати не хотілось, і небезпечно — вони можуть дізнатись про те, що я інакше проводжу семінари, ніж розповідаю про це. Але й не хотілось відмовлятись від семінару.

Нарада проводилась у будинку райкому партії. Керувала секретар райкому. Темою були форми пропагандистської роботи.

Пропагандисти розповідали про відсоток відвідування, про підвищення ідейності вчених після політзанять та інші нісенітниці. Нудно, як і на всіх інших офіційних нарадах.

Запросили мене.

Я почав з того, що після розкриття культу, після занудних лекцій з філософії в інститутах у молодих вчених виробилась зневага до філософії й політики. І з цим стикається кожен пропагандист (зал дружно закивав). Треба змінити форми пропагандистської роботи. І я, мовляв, у своїй роботі виходжу з таких позицій:

1. Треба, щоб було вільне відвідування. Хто не хоче, хай не ходить. Спершу це призводить до того, що люди відсіваються, а потім, навпаки, — якщо семінар цікавий, відсоток тих, хто приходить, збільшується.

2. Не можна і вченим, і людям з середньою або навіть з початковою освітою давати одну й ту саму програму політосвіти. Не можна з року в рік давати все ту саму програму.

(Було смішно й соромно говорити банальні речі, але ці кретини сприймали все це як щось сміливе й оригінальне.)

3. Потрібно шукати нові теми, як пов’язані з професійними зацікавленнями, так і віддалені від них.

4. Потрібні не доповіді, а дискусії.

5. Якщо ставиться тема «В чому сутність мистецтва?», то вона майже неминуче провалиться, бо це тема для професіоналів. Її можна сформулювати як питання: «Чи є мистецтво у марсіан?». По суті, та сама тема, але сформульована гостро, незвично, вона викликає дискусію і дозволить зазирнути в саму суть проблеми.

Тут я поглянув на керівника. Вона розпливалась у захваті від «новаторських» ідей. Я посміливішав і вирішив підкинути «крамолу».

— На жаль, всі пропагандисти стикаються із «зонами мовчання», з темами, про які не заведено говорити або можна говорити лише загальниками. Наприклад, «національне питання».

Тут я просто шкірою відчув, як жахнувся зал, секретар райкому навіть пригнулась: всі чекали, що знову прозвучать слова Дзюби. Але це не входило в мої наміри — кого тут пропагандувати за Україну? Може, троє-четверо мовчки підтримають. Треба рятувати семінар.

Я вів далі:

— З національного питання повторюють тільки слова Леніна. Ленін, як відомо, обстоював українізацію України. Але часи змінились. Треба критикувати Леніна чи розвивати його ідеї? Нам, пропагандистам, постійно ставлять це і подібні запитання.

Напруга у залі зросла.

Даю відбій.

— Мабуть, потрібні спеціальні семінари з національного питання для пропагандистів, треба зруйнувати «зону мовчання».

Секретар райкому знов стала посміхатись — небезпека крамольної промови минула. Перед ними — наївна, але віддана справі партії людина. (Одним з мотивів вторгнення у «заборонену зону» було бажання здобути матеріал про фактичні установки ЦК КПУ з національного питання, адже на таких семінарах кажуть набагато більше правди, і для самвидаву я мав би якісь нові факти великодержавного націоналізму КПРС.)

Після наради секретар райкому пристрасно дякувала мені за «сміливий, свіжий виступ» і запропонувала написати розгорнуту статтю про «нові методи пропагандистської роботи».

Якщо вони знайдуть інших «творчих пропагандистів», то видадуть Цілий збірник статей на цю тему. Я погодився.

За тиждень-другий до мене зателефонували з парткому і попросили прислати автобіографію для ЦК партії. По секрету вони повідомили, що ЦК бажає видати мені премію, почесну грамоту і вивісити мою фотографію на міській дошці пошани як кращого пропагандиста Києва.

Коли я розповів всю цю історію Дзюбі та іншим «неблагонадійним», всі дружно реготали. Ми з дружиною уявляли, як КДБ приходить з обшуком, а я показую їм на почесну грамоту ЦК — кого ви, мовляв, обшукуєте, падлюки!

Але ми недооцінили КДБ. Вони повідомили у ЦК, хто я такий, і більше ніколи про почесну грамоту я не чув.

Я робив й інші спроби «легалізувати крамолу», хоча й глузливо ставився до «легалістів». Але тоді мені здавалось, що легальна крамола «Нового мира» дає для розвитку думки в СРСР більше користі, ніж весь самвидав.

Подальші події засвідчили, що сподівання на езопівську літературу, на легально-офіційну опозицію безґрунтовні.

Влада дуже хоче оживити свою мертву ідеологію, але не здатна на це, бо сама вона — мертва. Оживити ж її з допомогою молоді і боїться (а що, як з цього вийде щось «ухильницьке»!), і не може, бо творча молодь не з нею.

Яскравий приклад боротьби бажань і страхів влади — випадок з дискусійним клубом в Києві, який розігнали після двох дискусій: про мораль і прогрес, про мораль і науку. Там не було крамоли, але страх у них завжди перемагає, у всіх сферах. Офіційний радянський марксизм — це найбоягузливіша ідеологія. І навіть не ідеологія, а фразеологія. Як пропагандистові, мені часто доводилось зустрічатися з діячами комсомолу й партії.

Першим цікавим діячем був член парткому Інституту кібернетики. Перед культурною революцією він проповідував маоїзм. У його розповідях було багато цікавих речей, що свідчили на користь КПК. Коли у Китаї почалась культурна революція, я запитав його, який вона має сенс. Той спробував пояснити, але не міг, бо інформації було мало. Покаянний лист Го Мо-жо переконав його в тому, що КПК йде сталінським шляхом душіння культури. Він визнав, що програв.

Був у нас в Інституті китаєць, який завжди пишався своєю нацією. Коли почалась культурна революція, він весь знітився і почав усім пояснювати, що він не китаєць, а уйгур.

Якось на комсомольських зборах я пересварився з одним з партійних діячів інституту через його демагогію і навіть обізвав «провокатором». Він запропонував зустрітись і поговорити. Я згодився. Ми почали зустрічатись.

Його основна теза: «Жовтнева революція — революція хамів. Треба вигнати з керівництва тупиць. До влади повинна прийти технічна інтелігенція. Годі нам „кухарчиних дітей“».

З приводу хамської революції я нагадав слова російського письменника Мережковського про «грядущого хама».

— Ну й що. Він правильно передбачив.

— Але потім Мережковський кинувся в обійми хамів Муссоліні й Гітлера!

На це він відповів, що не заперечує того, що думка Мережковсько-го про робітничо-селянську революцію слушна.

Приблизно за місяць він сказав, що говорив про мене з партійними тузами Академії, і запропонував мені вступити в партію.

— Ти вмієш тріпатись їхньою мовою, знаєш всі догми, і тому ми зможемо зробити тобі кар’єру. Такі як ти потрібні для боротьби з бюрократами. Не виключено, що вдасться поступово захопити владу у ЦК, викинути звідти дурнів і замінити розумними людьми.

На місяці розтягнулась подальша дискусія. Я доводив, що влада технократів буде нічим не краща за бюрократичну, що це утопія — мріяти про те, що чесна людина зможе стати членом ЦК, не ставши негідником.

Я давав йому весь самвидав, який у мене був. І нарешті він здався.

— Гаразд, що мені робити?

— Один з принципів демократії — самостійне мислення. Знайди собі діяльність до душі у самвидаві.

Він почав нудитись і відтоді став віддалятись і від мене, і від партійної роботи.

Їм так хочеться не думати самим, так хочеться вождів, нехай і «демократичних», але фюрерів.

Інший партійний бос був ще цікавіший.

Свого часу він на доручення ЦК ЛКСМУ був одним з керівників культпросвітроботи. Але після того як розігнали «Клуб творчої молоді» (з якого вийшла більшість визначних київських патріотів-опозиціонерів), він локалізував діяльність у межах свого інституту. Проводив цікаві культурно-політичні заходи.

Познайомившись з ним, я почав використовувати його зв’язки У партійних і комсомольських колах — щоб поліпшити роботу в нашому інституті.

Він дуже цікавився Дзюбою, Світличним та іншими учасниками українського руху. Я давав йому самвидав, він приносив рідкісні та малодоступні книжки.

Потім ми декілька років не бачились і зустрілись у 69-му році, коли я вже не працював.

Він був дуже п’яний, але мене впізнав і одразу ж став лаятись.

— Такі як ти, Дзюба і Світличний, потрібні Україні. ЦК КПУ охороняє Дзюбу і Світличного від арешту, а ви лізете на рожен. Я можу познайомити тебе з секретарем ЦК Овчаренком. Він мій приятель. Ти пообіцяй, що не будеш здіймати галасу, і він влаштує тебе на вигіднішу роботу.

Я послався на те, що Овчаренко — негідник. І взагалі я не збирався відмовлятись від своїх поглядів.

Він став насміхатись з марксистських ілюзій.

— Я керую трьома сотнями комуністів. Це барани. Їм треба батіг, сильна рука. При владі мають бути математики, фізики, техніки. Тільки так Україна стане самостійною.

Батіг і сильну руку я прокоментував як гітлерівську ідею.

— А що, Гітлер хіба дурень був? Не все, що він говорив, дурне.

Суперечка стала безглузда.

— Ну що ж, прощай, утопісте. Ми ж вам допомогти хочемо.

Це було перше знайомство з партійним націоналістом-технократом. Згодом мені розповідали про такого ж партійного боса, тільки з маоїстським ухилом.

*

Якось Антономов зібрав усю нашу лабораторію і повідомив, що дирекція інституту вважає, що наші роботи неактуальні (тут вона мала рацію), і збирається лабораторію розпустити. Але є вихід. Президії Академії наук УРСР доручили розгорнути дослідження з космічної медицини, біології і психології.

Президія запропонувала нашому інституту взяти цю роботу. Глушков не має бажання цим займатись і тому хоче обмежити участь інституту в цій темі однією нашою лабораторією.

Антономов прочитав приблизний план роботи. Це був план для цілого інституту, і до нього було включено завдання, які явно не можна було виконати при сучасному рівні науки.

Я в’їдливо кинув:

— Треба Станіслава Лема запросити в лабораторію — в нього ідей багато.

Антономов пояснив, що є інший вихід — перейти в Інститут фізіології і зайнятись медициною.

Отже, тут — психологія, там — фізіологія.

Голосом незначної більшості обрали психологію.

Тематика виявилась таємна. Подали заяви у відділ кадрів на допуск. Антономов дав мені дуже похвальну характеристику. Але допуску не дали. Антономов запропонував працювати «негром», тобто виконувати ті чи інші завдання, не знаючи їхнього конкретного змісту.

Почався період перебудування роботи лабораторії, вивчення літератури з психології сприйняття, пам’яті, емоцій, уваги, волі і т. д.

Я запропонував взяти на роботу психолога.

Антономов запротестував:

— Ви ж знаєте, психологи нічого не розуміють і не вміють. Ви цілком справитесь з роллю психолога, ви ж математик.

Перше завдання Космічного центру було написати книжку про основи психології людини, про інженерну психологію і т. д. Розподілили розділи між усіма. Мені дістались сприйняття, пам’ять і увага. Часу на роботу було багато, і, як це буває звичайно, ми взялися вивчати питання за тиждень до здачі. Не бувши фахівцями з психології і не уявляючи, що важливо для космонавтики, з гори досліджень і теорій ми вибрали потрібне навмання, кожен на свій смак.

Здали. Прийшло нове завдання — майже те саме, але з вимогою математизувати, поглибити і розвинути попередню роботу.

Поглиблювали у такий самий спосіб — тобто виписували з книжок. Розвивали тим, що на ходу вигадували гіпотези і видавали їх за теорії.

Математизувати я не хотів. Довелось знов гостро сперечатися з Антономовим. Він погодився, що все це несерйозно, але треба рятувати лабораторію. Я відповів, що не можу ж я брати формули з неба, кожна нова формула має отримуватись після кропіткого психологічного дослідження. Він порадив якось приліпити мою формулу інформації. Від брехні аж нудило, але аргумент «добра лабораторії» подіяв — я приліпив свою формулу. Центр залишився задоволеним.

Нарешті спустили нове завдання — дослідити проблему складності тієї чи іншої роботи оператора (шофера, льотчика, космонавта і т. д.). Я намагався використати свої попередні роботи з інформації. Мій товариш за моїми рекомендаціями зробив прилад для експериментів за «складністю». У самому Центрі мали провести експерименти залежно від «складності» умов роботи (знижений тиск, нестача кисню, невагомість і таке інше). Я придумав формулу «складності», Що годилась тільки для декількох обмежених дій оператора.

Майже всі розуміли, що ми допомагаємо медикам і біологам Космічного центру обдурювати Академію, яка обманює ЦК, який обманює народ…

З Центру прийшло нове завдання — придумати біологічну чи психологічну задачу, для якої була б потрібна електронно-обчислювальна машина в космічній ракеті. І це тільки для того, щоб у космос злетіла перша ЕОМ, радянська (американці все-таки і тут випередили, не знаю, з якою метою)!

Завдяки зв’язкам лабораторії з Центром відомі стали деякі подробиці подвигів радянських космонавтів. Виявилось, що загибель трьох космонавтів — на совісті уряду: він наполягав на визначеному терміні запуску ракети, коли запуск ще не підготували, не перевірили надійності системи. Вчені заперечували, але ж наука у нас партійна, і тому мета реклами вища за наукову мету.

Дізнавшись ці подробиці досягнень радянської космонавтики, я почав говорити Антономову, що ми не тільки допомагаємо брехати, а й беремо участь у підготовці загибелі нових космонавтів. Антономов захищався мляво, бо знав про все набагато краще за мене — у нього був допуск, а мені розповідали далеко не все.

Стало відомо про нараду керівників космічних досліджень. Обговорювали питання про причини відставання у космонавтиці. Один із вчених сказав про відставання в електроніці та в інших технічних науках — не можна переганяти американців тільки в одній галузі, якщо інші відстають. Концентрація сил на одній ділянці дає тільки короткотривалий успіх — якщо інші відстають. Ще один вчений сказав, що причина відставання — втручання неосвічених людей в управління космонавтикою (всі розуміли, що він мав на увазі Центральний Комітет).

Стенограму наради послали у ЦК. Реакції жодної.

Одного разу до нас приїхали товариші з Центру перевіряти роботу і обговорити усілякі проблеми «біологічної і психологічної» космонавтики. Майже всі були в роз’їзді. Волею-неволею довелось розмовляти зі мною. Я попередив, що допуску в мене немає.

— Чому?

— Політична неблагонадійність.

Розпитали, поспівчували, полаяли за наївність.

— Все одно ж нічого не зможете зробити.

Вони розповіли про свої експерименти. Мене буквально приголомшила розповідь про один з них.

Добровольці у піддослідні для дослідів з «космонавтики» отримують величезні суми, тому охочих хоч відбавляй. Одна жінка сиділа у спеціальній камері 70 днів. На 68-й (чи 69-й) вона побачила, що стеля починає опускатись. Вона, зрозуміло, перелякалась. Всі її реакції були зафіксовані електроенцефалографами, електрокардіографами та іншими приладами.

— Навіщо треба такий експеримент? — запитав я.

— Як навіщо? Щоб вивчити реакцію на небезпеку. Коли Леонов і Беляев провели свій експеримент у космосі, вони страшенно боялись.

— Але ж перед будь-яким експериментом пропонують декілька альтернативних робочих гіпотез. Експеримент відкидає частину з них. У вас були такі гіпотези? Що ви перевіряли?

— Нічого. Просто ми вивчали реакцію.

— Гаразд, але ж у неї міг початись невроз або серце могло розірватись від жаху.

— Ми перевіряли її серце. А крім того, наука без жертв не буває.

Перейшли до проблеми керування емоціями. Виявилось, що страх, і дуже великий, є у всіх космонавтів. Частина з них чесно в цьому признається, частина набиває собі ціну своєю сміливістю.

Але емоції страху заважають управляти кораблем.

Як зняти страх?

Я сказав, що західна психологія (наскільки я її знаю) поки що не може розв’язати цю проблему, але в раджа-йозі є підхожі методи керування підсвідомістю. Порекомендував літературу.

Де йога, там і телепатія.

Вони розповіли про те, що американський космонавт на ракеті проводив вдалі експерименти по телепатичному зв’язку із Землею.

Потім вони спитали: «А можна, щоб наша ракета підлетіла до американської, приклеїла міну і спокійно полетіла назад? Американці при цьому щоб нічого не помітили?»

Безглуздість і огидність «мрії» вчених-медиків мене приголомшили. Але я спокійно пояснив, що якщо телепатичний зв’язок і можливий, то такого рівня зв’язку, який їм треба, можливо, досягнуть за сотні років. Вони пообіцяли поклопотатись про створення засекреченої телепатичної лабораторії.

Наприкінці розмови я не витримав і почав дорікати їм за те, що вони хочуть працювати на війну.

— Але ж якщо ми не будемо зміцнювати свою могутність, то американці нас обженуть!

— Але й американські вчені так міркують. Озброєння з обох боків буде зростати, і не може ж зброя довго лежати без діла. Врешті-решт її застосують.

— Не можна ж перед ними здатись?

— Треба все зробити для взаємного роззброєння. Зараз у обох сторін так багато зброї, що, коли навіть у нас буде вдвічі більше, ніж у них, ми не переможемо, загинуть обидві сторони і нейтрали, хіба що папуаси залишаться.

Вони докоряли мені за утопізм.

— Але ж на Заході частина вчених бойкотує військові дослідження. Чому в нас цього немає? Тому що ми за мир?

За декілька місяців нам з товаришем запропонували створити парапсихологічну лабораторію при морському відомстві. Ми зрозуміли, що треба вибирати — цікава робота чи совість.

На дискусії з телепатії в одній з установ я заявив, що займався телепатією багато років і переконався в тому, що телепатичних явищ немає.

Київські телепати розцінили мою заяву як зраду, але потім зрозуміли мотиви і також припинили експерименти. Згодом закрились Ленінградська, Московська, Новосибірська лабораторії. Вже потім стало відомо, що їх замінили на державні, військово-кагебівські.

З досвіду з біокібернетикою і телепатією я переконався, що не можна тікати в науку: все одно або береш участь у брехні, або в поліцейсько-мілітаристській промисловості.

Моя дружина намагалась «жити не брехнею», заглибившись у вивчення психології й педагогіки дитячих ігор. Але й тут доводилось брехати чи виховувати у «військово-патріотичному дусі».

Ми спостерігали, як збільшується кількість тих, що «тікають» від громадської й офіційної діяльності, з військової промисловості, від науково-технічної брехні.

Дехто міняв роботу на чеснішу, потрібну людям. Але це допомагало мало — скрізь брехня.

Мій шкільний товариш кинув роботу інженера і пішов у робітники: і зарплата більша, і не треба сваритись з робітниками, змушувати їх працювати, і відповідальності менше, і красти можна (правда, він сам так майже і не крав, ставши робітником). Розповідав про порядки на заводі і підсумовував:

— Треба порядок, треба Сталін чи Гітлер.

Я довго розпитував його, чого він хоче. Виявилось, що його задовольнив би і ліберальний капіталізм — аби тільки не бордель Хрущова і Брежнєва. Він технік за мисленням і хоче брати участь в розвитку більш-менш розумної економіки.

Розповідав він про ще одне явище. Розігнали артілі — маленькі кооперативні підприємства, що виробляли дрібні товари. Артільники пішли у колгоспи і створили спеціальні майстерні. Продуктивність праці таких майстерень була настільки висока, що вони стали заробляти величезні гроші. Але такі суми одній особі за законом отримувати не можна. Тоді почали записувати фіктивних робітників. Такий робітник з’являвся в артілі двічі на місяць — по зарплату, розписувався, наприклад, за те, що отримав 300–400 рублів, а насправді отримував 50–100 рублів. Решта йшла справжнім робітникам. Колгосп також вигравав від цього — він отримував великі прибутки, іноді навіть такі, що перевищували прибутки усього колгоспу.

При цьому помітили й цікаве національно-психологічне явище. Якщо фіктивним робітником був українець чи росіянин, то рано чи пізно він попадався (найчастіше через пиятику: важко не напитись на дармові гроші) і видавав «працедавців». Якщо ж це був єврей, то гарантія безпеки для артілі була набагато більша, і видавали євреї рідше.

Про таке ж національне явище розповідали мені валютники в Московській і Київській тюрмі.

Розчарування у тому, що можна чесно, творчо працювати наштовхувало на подальші роздуми про сутність нашої держави. Сам-видавівська література давала історичний матеріал для цих роздумів, показувала психологію суспільства, різноманітних його прошарків.

*

Пригадується величезне щастя «Ракового корпусу» — щастя естетичне й моральне.

Перші сторінки були важкі і змусили відкласти книжку. Я намагався зрозуміти, чому важко читати. Мова. Вона здалась мені якоюсь неросійською. Але чим — не збагнути. Читав далі, помітив, що це відчуття неправильної мови зникло, мова взагалі зникла, залишилось життя і думка. І тільки наприкінці книги я зрозумів свою першу реакцію. Ми такі вже пересичені белетристикою, що правильні, гладенькі фрази із стандартними словами легко входять у свідомість і так само легко з неї виходять — як вода через пісок. «Кострубатість» мови «Ракового корпусу» зачіпає, «шкрябає» свідомість і змушує вслуховуватись, зосереджувати увагу на кожній фразі.

Чи не те саме у Достоєвського: важко збудовані фрази ще складніші для сприйняття, але саме це створює напружену увагу, і потім, коли вже з цією складністю частково справишся, Достоєвський втягує у страшний і світлий світ своїх героїв-ідей заворожує майже магнетично настільки, що зникає не лише мова, а й ідеї (вони приходять потім, як власні) — залишається життя героїв-ідей.

Я не філолог і тому не хочу робити аналізу твору. Розповідаю тільки про свою реакцію. Художня глибина «Ракового корпусу» спершу заступила думку Солженіцина. Радісно було, що нарешті відродилась велика російська література і досягнула висоти Гоголя, Достоєвського, Толстого.

І ще один аспект, суто художній, вразив. До Солженіцина натуралізм здавався мені чимось нехудожнім і навіть у деяких випадках патологічним, він начебто готував свого антипода — декаданс.

І ось «натуралізм», але особливий, притчевий, тому, може, що вся історія наша — величезна притча, що включає в себе Христові та всі, всі інші притчі.

Потім я зустрів людину, що знала лікарню, яку описав Солженіцин. Вона указала мені, що впізнала лікарів і багато чого іншого — настільки це все списано з дійсності, яку пережив Солженіцин. Висновок з цього той чоловік зробив негативний: «фотографія».

Безглуздий, звичайно, висновок. До того як прочитав книжку, я й собі думав те саме про натуралізм. Але його «ненатуралістична», невдала, як на мене, п’єса «Свічка на вітрі» виявляє, що у Солженіцина особливе бачення світу: він не віддається волі фантазії, а через явища, деталі побаченого в реальності проникає в духовний зміст цілого світу. У цьому, як мені здається, і є суть притчі. Підтвердження цього для мене — це й інші невдачі Солженіцина — Сталін в «Крузі першому», Ленін у «Леніні в Цюріху». У цих творах є й, правда, інша причина невдачі — ненависть. Ненависть, як і інші сильні емоції, справжньому художнику, мабуть, потрібні, але вони мають не затемнювати бачення, а пройти крізь «магічний кристал» художника, інакше це крик, або гротеск, або щось інше, але не художнє. Гротеск може бути художній, але він не властивий Генію Солженіцина.

Мені важко про це писати, бо тут потрібні особливі слова, щоб докладно й виразно висловити відчуття творчості Солженіцина. Таких слів я не знаю і не знаходив навіть у професійних літературознавців-критиків. Всі вони ковзають по поверхні Солженіцина, та й дорікати їм за це не можна: спробуй-но підступись до загадки генія.

Багато суперечок у нашому колі викликали жіночі образи «Ракового корпусу», особливо Вега. Мені тоді здавалось, що тут Солженіцин нижчий від свого генія.

Коли сидиш у в’язниці, то образ жінки переслідує тебе. Але не цілісний образ, а роздвоєний — щось далеке, таємничо-прекрасне, сліпуче-піднесене, пов’язане з усім дорогим для тебе в собі й навколо тебе, і… баба, самка, позбавлена будь-яких рис, окрім одної. І не випадково Вега — Вега, тобто Зоря, та ще й з якоюсь особливою звуковою мелодією таємниці.

Зараз мені не здається, що Вега — невдача. Так, вона позбавлена рис, які роблять її живою жінкою. Це мрія зека, і її Солженіцин передав глибоко.

Велике значення для мого духовного розвитку мала думка Шулу-біна: «Саме для Росії, з нашими розкаяннями, сповідями й бунтами, з Достоєвським, Толстим і Кропоткіним, один лише правильний є соціалізм: моральний». (Пізніше про есерівський етичний соціалізм я дізнався від К. Олицької.)

Думка, вирвана з контексту, зразу ж померкла, бо не нова. Саме в контексті повісті вона стала для мене новою, точніше, продовжила те, що мені дав Толстой. Одна з причин поразки Жовтня — моральна. Нехтування загальнолюдськими цінностями, що випливало з абсолютизації класовості, відносності моралі, призвело до етичного релятивізму в теорії і нелюдяності на практиці.

Взагалі цей розділ у повісті для мене такий самий важливий через його думку, як і розділ суперечки Івана з Альошею (в трактирі) у «Братах Карамазових» Достоєвського.

Через місяці після того як прочитав «Раковий корпус», раптом зринули у свідомості слова Шулубіна про Беконових ідолів. І до читання Солженіцина я розумів значення міфів у радянському суспільстві. Але Солженіцин дуже підштовхнув думку в цей бік. Після Шулубіна я став уважніший до міфів та їхнього значення в нашому житті, їхнього значення у трагедії всіх революцій.

У «Новом мире» з’явилась стаття Кардіна про деякі легенди Жовтневої революції, зокрема, про знаменитий вистріл «Аврори», якого насправді не було, як не було, по суті, штурму Зимового палацу — його взяли голіруч. На Кардіна напали за розвінчання легенд.

Але це все безневинні легенди. Міфи про партію, вождів, про кращий у світі лад, про фашиста Троцького, гестапівського агента Тіто, народи-зрадники, прогресивних царів, про полководця Суворова, Єрмолова-напівдекабриста (душителя Кавказу), про зрадників (?) Шаміля і Мазепу, й тисячі інших великих і малих міфів — це ідоли й міфи небезневинні.

«Ідоли театру — це авторитетні чужі думки, якими людина любить керуватись, витлумачуючи те, чого вона сама не пережила»… Спливають у пам’яті ідоли — один за одним: Марр, що зчавив мовознавство до марризму, і Сталін, що знищив мовознавство зовсім, разом з марристами; Лисенко, Павлов, класики марксизму-ленінізму-сталінізму; Маяковський, Пушкін і Шевченко як поліцейські кийки в літературі — одні ідоли. І річ не в тих, хто став ідолом. Єрмілов, що цькував Маяковського, використовував його як ідола — фільтр думки й форми. Геніальний Павлов, Кобзар України, талановитий Марр і нікчемний Т. Лисенко перетворюються на ідолів, якщо заведено їм поклонятись. Сама діалектика перетворюється на словесну еквілібристику, що приховує волюнтаризм і механіцизм, метафізику і схоластику. Революційна партія стала жандармом і духовним наглядачем тому, що спробувала монополізувати владу, знищити діалектику суспільства; знищуючи свою протилежність. Діалектика історії відомстила добродіям діалектикам.

Толстой вивчав методи боротьби бюрократії (церковної) з віровчителем.

Треба оголосити, що всі ідеї віровчителя не підлягають критиці, що вони абсолютно істинні. Тоді будь-яке слово віровчителя непогрішне, і можна висунути на перший план помилку або другорядне слово, відсунувши основне, замовчуючи його.

Потрібно між паствою і віровчителем поставити спеціалістів з витлумачення премудрості, недоступної простолюду. Інтерпретатори-богослови або пропагандисти, філософи і секретарі з ідеології, політруки, маніпулюючи священним текстом, без зусиль скажуть, що з любові до ближнього треба його палити на вогнищі, а «змичка робітників і селян» означає насильне перетворення селянина на колективізованого кріпака, переслідування уніатів і баптистів — свободу совісті, антисемітизм і депортація народів — інтернаціоналізм, двічі по два — що завгодно і т. д. і т. д.

Читаючи про ідолів у Солженіцина, бачиш, що все це вже було — у Толстого, у Бекона, а далі, в глибинах історії, — міфи, що затуманюють очі, спотворюють досвід.

«Істина має бути конкретна» — цей догмат марксизму з допомогою метафізичної «діалектики» перетворено на схоластичний. Сьогодні це відмова від якогось принципу марксизму («дійсність змінилась»), завтра ж — ігнорування факту, бо він заперечує «генеральну лінію партії».

Всезагальна брехня використовує правду і брехню, абсолютне і відносне, Геній Маркса і нікчемність Хрущова, щирість молоді і корисливість буржуа, всі пороки й чесноти людей. А над і під усім цим — страх. «В сірих хмарах — нависле небо страху».

Держава брехні, страху, дрібнобуржуазної вигоди — логічний розвиток татаро-монгольського іга, прогресивних параноїків Івана Грозного й Петра Великого, одержавленої церкви, автократії, опричнини.

Після «Ракового корпусу» прочитали «Великодній хресний хід» і «Крихітні оповідання».

Тут відкрився майже не побачений в «Раковому корпусі» бік думки Солженіцина — християнство.

І воно виявило себе навіть у мові — у слові і в побудові фраз. Фальш слова подоланий словами і зворотами, що відійшли, здавалось би, назавжди. Притчевість стала ще більш усвідомленою.

«Воістину: обернуться коли-небудь і розтопчуть нас всіх!» — це про хуліганів-атеїстів.

І наскільки все знову точно, натуралістично…

Ми зовсім нещодавно, перед тим, як прочитали оповідання, бачили з дружиною хресний хід у Києві, біля Володимирського собору, — Ще гидкіші картини знущання молодих хуліганів над віруючими.

А якось ще раніше я потрапив на збори баптистів, здається, прокоф’ївців.

*

Один з працівників лабораторії, Н., розповів про свою нову знайому, баптистку. Він зневажливо відкидав християнство, щоб показати, як він знає істинну філософію. А вона почала напам’ять читати йому Маркса — такого, про якого він і не чув, — все «немарксистське».

— І все говорить мені про молодого Маркса. Як ти думаєш, бреше чи не бреше в цитатах?

Я підтвердив достовірність цитат (така вже духовна атмосфера в країні, що й вороги Маркса не можуть обійтися без «цитаток», священних текстів «Капіталу»).

Н. сказав, що баптистка запросила його на богослужіння в лісі, за Дарницею.

Я поїхав. Мені до цього випадку думалось, що сектанти — темні, забиті люди, більш неграмотні, аніж віруючі офіційної, православної церкви. А тут раптом Маркс, та ще молодий, про якого й не всі офіційні філософи знають, і що ще дивовижніше — розуміння цього, набагато складнішого Маркса (хоча б через рештки геґелівсько-феєрбахівської мови).

Вийшов з електрички і, ледве зайшовши глибше в ліс, побачив міліцію, що залягла в кущах.

Але куди йти далі? Десь поблизу, якщо міліція тут. Почув спів.

Підійшов. Сила людей — прості селянські обличчя, немовлята на руках. Промайнуть і тонкі інтелігентні риси. Не видно пісної благо-видності, немає також такого типового виразу забитості.

На деревах плакати — якісь релігійні фрази.

Співають. Здивувало, що мелодії світські, навіть із знайомих радянських пісень. У словах нічого особливого, знайомі християнські ідеї про любо$, братерство, спочуття.

Трохи віддалік гурт молоді. Сміються, курять. Підійшов до них: хотілось курити, а баптисти не курять.

Прислухався до розмови:

— У них тут має бути викладач з Політехнічного (один з найбільших в Україні вузів). Ховається…

Мат спокійним голосом. Серед молоді — дівчата. Я інстинктивно здригнувся: мат при дівчатах. Але дівчата, мабуть, не почули.

Один з гурту — сивий, з інтелігентним нервовим обличчям. До нього звертаються на «Ви», але сам він тримається по-простацьки. З розмови починаю розуміти, що це студенти на чолі з викладачем. Мабуть, на доручення обкому.

Викладач грайливо:

— Не курять, не п’ють, і взагалі… Нудно. Ось є секти, там одразу після молитви — по кущах парочками. Ось туди б я й вступив.

Хлопці дружно іржуть, дівчата трохи збентежено хіхікають. Спершу я навіть з симпатією їх слухаю — нормальні, веселі хлопці й дівчата, свої. А ті — якісь чужі, незрозумілі. Дико у XX столітті вірувати в Бога, хреститись, бурмотіти молитви.

Бентежить мене тільки мат і цинізм.

Але я вже давно емансипувався у сфері сексу і сам посміююсь із залишків власного моралізму.

Але ось глава атеїстів наблизився до віруючих. За ним паства атеїстів. Починають потрохи жартувати з благоглупості сектантів, цілком добродушно.

Але й добродушність чомусь зачіпає сектантів. Вони кажуть:

— Чому ви нам заважаєте? Не куріть тут, ліс великий, відійдіть. Ми вас не чіпаємо.

Добродушні жарти переходять у насмішки. Появляються брудні натяки про ту чи іншу богомолку.

Розбиваються на групки, сперечаються.

Я послухав — нудно. І ті, й інші просто не слухають аргументів одне одного. Але у віруючих — жалість до атеїстів і ображені почуття, а в атеїстів і почуттів немає, окрім нав’язливої сексуалізації аргументів.

Побачивши, що я перестав курити (соромно стало, що я разом з цими), підійшла дівчина з тонкими, одухотвореними рисами. Спитала, хто я, чого я тут, чи вірую. Відповів. Вона розповіла про себе. Вчиться в технікумі. Рік тому захворіла, глибоко вражена тяжкою смертю матері. Всі її залишили, мучилась одна. Прийшли баптисти, допомагали на господарстві, втішали духовно.

— Гарно в них і дружно. Всі пам’ятають одне про одного, піклуються. Я співаю в хорі, малюю плакатики.

— Але ж нудно, мабуть, це все так несучасно, примітивно.

— Так, буває нудно. Але ж це від мене залежить. У нас багато цікавих книжок, і в хорі цікаво, багато молоді.

— А чому мелодії світські? Адже старовинні церковні мелодії ближчі до духу релігії і гарнішими вони здаються.

— Мені ці більше подобаються. І слова гарні. Мій товариш сам складає і музику, і слова.

Раптом всі стали півколом.

Вийшов молодий хлопець, «брат» з Одеси.

Говорив він нервовим, схвильованим голосом.

Виявилось, що по тюрмах сидить дуже багато «братів» і «сестер». Звертались до Мікояна і Косигіна. Мікоян обіцяв випустити, якщо ті не винні. Далі були гнівні слова на грані звинувачення влади. Але причепитись було важко: звинувачення було між словами і в тоні.

Виступив другий.

— Швидко новий навчальний рік. Наші молодші сестри й брати підуть до школи. Там їх чекають образи, знущання, залякування. Помолімось, щоб Бог послав їм витримку, сили.

Я ніколи до цього не чув про переслідування за віру. І раптом…

Знову відновився діалог. Атеїсти ще більше розперезались. До пастиря атеїстів підійшла стара жінка. Вона ласкаво пояснила йому, що вони нічого поганого не роблять, навпаки, борються з пияцтвом і розпустою. Потім прочитала свої вірші — дуже примітивні, але зміст зворушливий. Я не люблю сентиментальності, але на тлі «безбожних» аргументів якимись особливо близькими видались ці вірші.

Викладач також відповів віршами. Рубаний вірш а ля Маяковсь-кий — «агитатор и горлопан». Щось примітивно-атеїстичне, за змістом — гірше від віршів Дем’яна Бедного.

Вона запитала, чиї вірші.

— Мої.

І тут я не витримав:

— А ви хто такий?

Він бачив, що я курю, і тому по-дружньому відповів:

— Я російський поет. Володимир Сталь.

Ненависть до цієї самовдоволеної свині так і бризнула з мене, і я, заїкаючись і плутаючись у словах, почав каламбурити:

— Воно й видно, що сталініст. А я — «россійскій» математик і кажу вам, що ви всі — негідники й хами. Чого ви тут?

Він розгубився. А мені стало соромно за пафос, заїкання, за невдалий каламбур.

Віруючі налякано дивились на несподіваного «захисника». Адже вони старались не дражнити звіра, а я спровокував скандал. Я зрозумів це і швидко пішов на станцію.

Дізнавшись від мене про це все, моя знайома, біолог Юлія Олександрівна Первова, активна учасниця клубу «Алых парусов», опікунка Ніни Миколаївни Ґрін, розповіла свою історію.

На доручення парткому вона якось їздила в інший ліс атеїзувати іншу групу сектантів. Їй нарозповідали про бузувірство, фанатизм секти. Побачила вона таку саму картину, що й я.

Почала м’яко агітувати, але наткнулась на спокійну впевненість у своїй правоті, просту переконливість віри, побачила безсилість своєї вченості перед моральними аргументами цих простих і «забобонних» людей.

Почала ходити на кожні збори. Побачивши її терплячість і шанобливе ставлення до них, стали запрошувати до себе додому — на чай.

Вона полюбила кількох, вони — її.

Коли одну родину почали переслідувати, вона допомогла влаштуватись на роботу, доглядала дітей.

Я попросив познайомити мене з ними, але якось не вийшло. Мабуть, боялись, що наведу на них КДБ. Вже після всіх арештів 72 року Таня заприязнилася з родиною Вінсів та інших баптистів. Вони перестали нас боятись.

*

«Крихітні оповідання» (чи «Крихітки») покорили нас новими гранями генія Солженіцина.

Я вихований у дусі класової ненависті і ніколи, мабуть, її не позбудусь. Тому мене найбільше зачепило «Озеро Сегден». Все таке знайоме, нічого нового у змісті, але як добре сказано про «слуг народу»:

«Лютый князь, злодей косоглазый, захватил озеро, вон дача его, купальни его. Злоденята ловят рыбу, бьют. уток с лодки». Але без останніх слів оповідання це неповне:

«Озеро пустынное. Милое озеро.

Родина…»

І вся страшна історія Родіни-Батьківщини постає перед тобою. Слова й фрази казки переливаються у слова «сучасні» — дача, купальні, і бачиш, що злі хани, князі, царі й наші вожді — тотожні.

Дивно, що зараз все валять на ідеологію. Адже в татаро-монгольських ханів, православних государів і «більшовицьких» пастирів народу ідеології різні, а суть дуже схожа.

Коли читаєш історію держави Російської, «возз’єднання» України з Росією і самвидав про табірну Росію, Росію ГУЛАГу, то так і рветься з тебе крик:

«Милое озеро. Родина милая».

Ось автор дивиться на тих, хто робить ранкову гімнастику. І здається, що моляться — кланяються, ритуально рухають руками, зосереджені. І здогад — поклоняються тілу. Але чому не духу?

Ось воно, те, що давно вже мерехтіло у свідомості, а тут розкрите лаконічно і прозоро: головний порок нашої цивілізації — її буржуазність.

Солженіцин навряд чи погодиться з таким розумінням його. Але геній тому й геній, що зображає життя набагато глибше й ширше, ніж говорить його власна свідомість, його ідеологія. І кожен бачить у великих творах те, що він сам бачить у житті або що міг побачити. Не лише окремий читач, але й кожна епоха по-своєму розуміє Євангеліє, «Фауста», «Кобзаря».

Достоєвський у свідомості своїй політично був справді «архіреакціонер» — антисеміт, антиполяк, прибічник реакційно-слов’янофільського загарбання нових земель в ім’я спасіння слов’ян і т. д. Але ж не це, не політична свідомість — головне у нього. Як митець він показав Росію над прірвою, у пасквілі на революціонерів, у «Бісах» передбачив бісівщину сталініани. І це лише мала частка його прозрінь.

Навіть у найреакційніших його ідеях було зерно правди гуманізму. Лише поверховість художнього мислення, партійні окуляри-міфи перешкодили революційним демократам і їхнім послідовникам побачити цю правду.

Ще перед «Раковим корпусом» з’явилась у журналі «Москва» «Повість про пережите» Дьякова. Вона була частково опублікована раніше з присвятою Хрущову, гуманістові, що, мовляв, відновив ленінські норми і реабілітував справжніх комуністів.

Дьяков писав про табір, наводив нові страшні факти садизму табірного начальства. Але було щось патологічне у підході «істинного комуніста» до табірної тематики.

Довкола стільки справжніх ворогів — власовців, бандерівців і білогвардійців, і серед них ми — істинні, твердокам’яні, віддані, невинні. Що ж, табір і має бути суворим (значить, і садизм наглядачів повинен бути!), але тільки до винних.

Ось серед зеків проводять передплату на державну позику. Вороги — не хочуть. А ми, істинні, радіємо: значить, в нас вірять, вважають, що ми — радянські люди. В одного «істинного» немає грошей, він переживає з цього приводу.

Ось колишній воєначальник громадянської війни, командир корпусу Тодоров дістав десь «Короткий курс ВКП(б)» і тішиться. Він читає про XI з’їзд партії і мало не плаче від розчулення: ось на цьому з’їзді Ленін похвалив книгу Тодорова.

Один з героїв спогадів Дьякова, білогвардійський офіцер, якось слухаючи «істинних», сказав, що комуністи, як карасі на сковорідці: їх смажать, а вони підстрибують від радості.

Ці «істинні» нічим принципово не відрізняються від своїх катів, вони, може, і ще гірші, бо тільки люди зі звихнутою свідомістю можуть захоплюватись книжкою, яку написав їхній кат, книжкою, що явно бреше про них же, про їхню революцію, про їхню ідеологію.

Ми прочитали цю книгу щирого, чесного сталініста і жахнулись: як міф може спотворити всі людські почуття, не кажучи вже про ідеології! (В Парижі ми пережили зустріч з цією перверзією ще гостріше, коли потоваришували з Артуром Лондоном та його дружиною. Почувши моє характеристику Ж. Марше — «падлєц», дружина страшно катованого колись чеського комуніста зчинила такий галас, що здавалось — це ми його катували, це ми його зрікалися. Нечисте сумління, параноя, шизофренія чи якась містика комуністичних стигматів?) Нічого людського, окрім ідеї-ідола: мучать їх і справжніх ворогів, а вони виправдовують садизм до побратимів по нещастю. Жертва ближча до ката, ніж до іншої жертви, лише тому, що кат називає себе тим же словом, що й сама жертва!

Повість у «Москві» вийшла без присвяти Хрущову-волюнтарис-тові. Дьяков, мабуть, вирішив, що він не мав рації щодо партії, і виправився разом з «генеральною лінією», він же «істинний», і помилки партії — його помилки.

Те саме явище — незламна віра в слово і в дуже «гнучку» «генеральну лінію» описана і в іншій самвидавівській речі, у «Крутому маршруті» Євгенії Ґінзбурґ. Вона, сталіністка, їхала на каторгу в «столипінському вагоні». Завели нових жінок-в’язнів. Всі так і ахнули — півголови поголено. Хтось сказав, що в царські часи жандарми були гуманніші. «Істинні» обурились — антирадянщина! Адже тоді повністю голили, а тепер половину — значить, гуманніші. (До речі, обидві сторони не мають рації щодо цього факту — і в часи царизму, бувало, голили півголови! Мені казали про це каторжани, що побували і в «реакційній» каторзі, і в «гуманній», «радянській»).

Зав’язалась суперечка між «істинними» і ворогами. Істинні не витримали антирадянщини і, заглушуючи ворогів (ось звідки пішло глушіння закордонного радіо!), заспівали… «Широка страна моя родная». «Я другой такой страны не знаю, где так вольно дышит человек». Вони їдуть на каторгу, в каторжному вагоні, і радіють… як карасі на сковорідці… зі своєї свободи.

*

Не «істинному» цього зрозуміти не можна. Тихонов сказав: «Гвинти би робити з цих людей». Ось воно. Це ж не люди, а залізо. Зверху — «залізні» Дзержинський і Єжов, а внизу «твердокам’яні», «незломні» «гвинтики». Це слова соцреалізму, «істинної» філософії, це вони самі так себе називали! І дуже чітко визначили свою нелюдськість: зверху й донизу супермени.

Людське для них — «абстрактний буржуазний гуманізм», «інтелігентське болото, гниль», «буржуазні забобони». Це «болото» «вагається», «сумнівається», «жаліє», «рефлексує», і — о святий Сталіне! — воно здатне любити жінку, класово чужу. А «гвинтики» (термін Сталіна), карбуючи «пролетарський крок» у лавах («Кто там шагает правой? Левой! Левой!»), «пруть напролом» до «сяючих вершин», тобто в табори, психушки, щоб там зневажати і ненавидіти «інтелігентів» — отих-от в «окулярах».

Тичина писав: «Загостренням, сталинням» — проти ворога (сталинням — неологізм від Сталіна і сталі).

Їх лякає тільки одне. «Ужас из железа выжал стон — по большевикам прошло рыданье».

Не те що стогін, а страховинні крики під тортурами своїх товаришів-чекістів, але не крики болю чи ненависті до товаришів-катів, а гніву й презирства до… себе й своїх однодумців. Ридали над своїми нескоєними злочинами проти Йосифа Віссаріоновича і мудрої партії, над своєю зрадою революції, народу, над своєю шпигунською діяльністю. Залізо виявилось плаксивим, обпльовувало саме себе, зраджувало все на світі.

А «гнилий», «дрібнобуржуазно, абстрактно гуманістичний» поетик-жидик Осип Мандельштам б’є по морді п’яного ката і «лівого» есера Блюмкіна, пише вірші проти оберката Сталіна і вмирає в таборі, читаючи віршики якогось Петрарки.

І скільки ж їх, таких протистоянь духу буде проти «міфу про залізо»?!

*

Українець, інтелігент з «рефлексією», режисер Лесь Курбас. Він за революцію, поки вона несе визволення Україні і трудящим. Революція перероджується у контрреволюцію, за нею, тобто за «генеральною лінією», по-рабськи йдуть слідом «як скеля непорушні» (Тичина), а «м’якотілий» Курбас раптом стає непокірним, «негнучким» і… гине на Соловках, не зрадивши, не продавши нікого і не зрікшись жодної зі своїх ідей.

Курбас створив новаторський театр «Березіль». Більше, ніж театр, — це був початок «Академії» української культури. Як режисер він не копіював ні класика наукового театру Станіславського, ні новатора Меєрхольда. Курбас висловлював український дух у його трагічній революційності, в нових естетичних формах.

Що ближчає голод і знищення революції, української культури, то далі відходить він від революційно-контрреволюційної партії. А геніальний Тичина, «скеля», навпаки, гартується «сталинням» і перетворюється спочатку на приплентача, а потім на політичного покидька і поетичного нікчему.

Історія Курбаса розкрила нам очі на Україну, на значення «рефлексії», сумнівів, культури для сили духу.

Поступово я почав усвідомлювати себе як українця.

*

Пригадується Одеський університет, 3-й курс (1959 рік). Черговий спалах партійного «українофільства», вмовляють викладачів читати лекції українською. Але всі вони інтернаціоналісти і вперто тримаються за мову, якою «разговаривал Ленин».

Лише один парторг факультету Лібман намагається говорити ламаною українською мовою. Я підводжусь і глузливо прошу не псувати прекрасну українську мову.

Мені було цілком і повністю плювати на рідну мову, але «інтернаціоналізм» мій не витримав, щоб якийсь жид вчив нас української мови, що вже відмирала під натиском мови майбутньої, комуністичної Землі.

Але навіть у ті мої антисемітсько-інтернаціоналістські роки щось українське жевріло в мені — «Лісова Пісня» Лесі Українки, «Кобзар», пафос, сльози на очах від українських пісень.

Але зовсім ледь-ледь, з кожним роком відмираючи.

У Києві я довідався про молодого Тичину, того самого, примітивними віршами якого нас мучили в школі. Відкрилось щось наскільки глибоке в українській культурі, якийсь загадковий оптимізм, несльозлива ніжність, глибоко релігійна думка, суто українська.

Виявилось, що в Україні було дві вершини поезії — Шевченко й Тичина, два полюси українського духу, що зливаються десь біля джерел і на вершинах.

На інші мови це неможливо перекласти — вірші Шевченка й Тичини. Хіба що музику їхню й думку.

Збірка «Сонячні кларнети», опублікована на початку 20-х років, — вершина генія Тичини, далі він падає, спочатку опускається до не завжди вдалої формальної витонченості й словотворчості, а потім до естетично-політичного самозаперечення — до нуля, а може й нижче, перетворюючись у мінус-Тичину, на антикультуру-соцреалізм.

Пригадується смішний епізод. Якось я сказав другові про те, що моїм улюбленим віршем до школи був «А я у гай ходила». Він пригадав: «А, Тичина!»

Я був вражений тим, що у мого друга зовсім немає відчуття стилю, мови поета. Адже нікчемний Тичина не міг би написати такого вірша. Побились об заклад. Я програв його і ніяк — доки не прочитав «Сонячних кларнетів» — не міг зрозуміти, як Тичині вдався хоч один вірш.

У цьому епізоді віддзеркалюється вся прірва між молодим і зрілим Тичиною.

Постає питання про психологічні й соціальні причини деградації Генія Тичини, таланту Шолохова та Суркова й тисяч інших поетів і прозаїків.

Український поет і критик Василь Стус, що зараз перебуває на засланні, написав роботу «Сходження на Голгофу». Стус показав поетапне падіння Тичини, вказав на соціальні й деякі психологічні причини цього падіння. Стус пише, що слава Генія, змушеного бути пігмеєм, блазнем при дворі кривавого короля, була заборонена. Слава ж пігмея, що став паразитувати на тілі генія, була забезпечена величезним пропагандистським трестом… Поетів геній обернувся проти нього прокляттям, став йому за найбільшого ворога, з яким треба було постійно боротися, щоб не виявити свій найбільший «гріх» перед добою. Проте психологічне дослідження цієї проблеми ще чекає своєї черги.

Тичина, драматург Микола Куліш, українські художники 20-х років лише трохи розкрили переді мною потенційне багатство української культури, але сам я усвідомлював себе росіянином, так само, як і моя сестра.

Невдовзі після процесів 66-го року в самвидаві вийшла праця Івана Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація?». До цього нам з Танею здавалось, що в національній політиці, окрім антисемітизму й депортації малих народів, КПРС проводить правильну, «ленінську» політику. І зненацька дізнаємось, що Ленін говорив про потребу «українізації українських міст», що не тільки дозволено самовизначатись, але й треба розвивати українську культуру. Дзюба розповів нам також про те, як знищили «українізаторів» в КПУ. Дзюба навів безліч прикладів свідомих і несвідомих проявів великоросійського шовінізму.

Багато що вразило (наприклад, фраза: «Нещодавно святкували навіть 450-річчя «добровільного приєднання» Казані, тієї самої, яку дощенту вирізав Іван Грозний»).

Дещо спочатку видавалось нам перебільшенням, наприклад, що, розмовляючи по-українськи, можна почути у відповідь пропозицію говорити «по-чєловєчєскі» (тобто по-російськи).

Але ось я сам почав розмовляти рідною мовою під впливом Дзюби-ної книги. Говорити було важко, бо мову я знав, але активний словник був дуже бідний. До того ж, коли всі розмовляють по-російськи, то майже ні з ким розмовляти, практикуватись у мові.

І ось одного разу в бібліотеці Академії наук я попросив українською молодика подати мені книжку. І почув у відповідь: «А по-людськи ти вмієш розмовляти?»

Кров шугнула мені в голову. Ось тут я і став українцем остаточно, як стають євреями радянські євреї під впливом «космополітської» чи «антисіоністської» пропаганди.

За якийсь час я почув таку саму фразу вдруге, але не образився, бо на той час з’явилась національна гордість.

Моя дружина, напів’єврейка-напівросіянка, прочитавши Дзюбу, зрозуміла, що, доки є антисемітизм, вона все-таки єврейка, хоча єврейську культуру знала лише з творів Шолом Алейхема, Переца Маркіша, яких вона любила, як і я, українець, як любила російських, французьких, англійських письменників.

В одному з українських міст вчителька історії, єврейка, розповідала своїм учням правду про все, що відбувається в країні — про процеси, про брехню соцреалізму, про деградацію суспільства і т. д. Проте, коли учні запитали її про національне питання, вона відіслала їх до офіційних джерел: «Це нецікаво. Тут все зрозуміло».

За декілька місяців вона прочитала Дзюбу. На черговому уроці вибачилась перед учнями:

— Я нічого не розуміла в національному питанні.

І переповіла їм Дзюбину працю.

Було це в Києві. І була ця вчителька, хоч і не історії, Світланою П., дружиною Мирона П. Нашу дружбу з ними в книзі я приховав, хоча ДБ й знало. Саме вони познайомили нас з Майєю Каганською, Майя свою чергу з Вадимом Скуратівським й багатьма іншими людьми.

29 вересня 66-го року мене запросили на мітинг у Бабиному Яру.

Ледве знайшли місце, де зібрались люди. Величезна юрба, чоловік 400–500, увесь час під’їжджають і від’їжджають таксі.

Навколо — гори сміття, попелу (хтось сказав, що це попіл тих, кого спалили німці, я здивувався з такого безглуздя, але щось, що нагадувало трагедію Бабиного Яру, справді було у цих купах попелу).

Навколо міліція. Стоять спокійно, дивляться.

Люди поставали купками, розмовляють про щось. Стоїть і плаче стара жінка: тут розстріляли її дітей.

Один з гуртів почав збільшуватись. Мені сказали, що виступає Віктор Некрасов. Поки я пробився до нього, він вже закінчив говорити. Некрасов говорив про те, що влада не хоче ставити пам’ятник жертвам Бабиного Яру. Після Некрасова виступив Дзюба. Натовп навколо нього був такий великий, що до мене долинали тільки окремі слова.

Один старенький, почувши українську мову, розхвилювався (українська мова в Бабиному Яру свідчила для нього про те, що виступає антисеміт; це обивательське уявлення не було тоді винятком: київські євреї пам’ятали «єврейський погром» 1947–1952 років, коли Корнійчук та інші маститі українські письменники таврували «космополітизм»).

— Що він каже? Хто він такий, по якому праву? Хай краще відповість, чому пам’ятника немає?

Я, ледве стримуючись, відповів:

— Він про пам’ятник говорить.

Той здивовано спитав:

— Гаразд, ви скажіть, чому немає пам’ятника?

Я вже злісно кинув:

— Антисемітська держава не може ставити пам’ятник євреям.

Мій співрозмовник позадкував і почав відходити.

Я навздогін кинув зі злом:

— А це друга причина, чому пам’ятника немає — тому що ви боїтесь.

Виступ Дзюби у Бабиному Яру опубліковано на Заході, тому не буду його переказувати. Суть його — у протесті проти антисемітизму, Дзюба говорить про те, що влада намагається посіяти ворожнечу між українцями і євреями, про необхідність єднання всіх народів Союзу в боротьбі за свої національні права.

Після Дзюби виступив письменник Антоненко-Давидович, що відсидів у таборах за Сталіна за український буржуазний націоналізм. Антоненко-Давидович розповів, як декілька українських письменників домоглись заборони антисемітської книги Кичка «Іудаїзм без прикрас». — Хрущов хотів українськими руками переслідувати євреїв. Наприкінці Антоненко-Давидович сумно додав, що книжка Кичка все-таки продається у магазинах, незважаючи на формальну заборону.

До Дзюби підійшла якась стара жінка й закричала:

— Мене тут розстріляли. Я два дні лежала під трупами, а потім вибралась. Моя квартира поруч, з вікна видно Яр. Я не можу тут жити, мені страшно тут. Вже стільки років я добиваюсь нової квартири, пишу до влади. Допоможіть мені.

Потім розповіла, що вона — одна з декількох людей, які врятувались, і бачили те, що відбувалося. Вона ходила у Спілку письменників, просила записати її свідчення. Не захотіли.

— Запишіть і напишіть ви.

Вони обійнялись. Жінка записала Дзюбину адресу.

Я пізніше запитував у Дзюби, чи приходила вона до нього. Ні…

На горбок вискочив молодий хлопець-єврей. Він почав з того, що антисемітизм — один з видів антигуманізму. І оскільки боротьба проти людини часто починається з боротьби проти євреїв, то євреї мають бути першими в боротьбі за гуманізм, а не думати тільки про себе.

Як приклад справжнього, а не словесного гуманізму він навів «чарівну казку країни чарівника Андерсена» — про те, як король і королева Данії, а за ними весь датський народ одягнули жовті зірки — після того, як фашисти наказали євреям одягнути «моґендовід». Німці розгубились — такого вони не сподівались. Євреїв вдалося вивезти морем з Данії.

Про цей випадок я тоді почув вперше, згодом він став надбанням широких кіл.

Хтось намагався зняти виступи кіноапаратом. Але міліціонери засвітили плівку, як тільки та людина відійшла від Бабиного Яру.

Після мітингу Дзюба й Сверстюк поїхали покласти вінок на могилу М. Грушевського, видатного українського історика, Президента Української народної республіки часів Центральної Ради. 29 вересня його день народження.

Через декілька днів до Сверстюка на роботу (він був редактором «Українського ботанічного журналу» — після того, як його вигнали з Інституту педагогіки за виступ проти дискримінації української культури) прийшов полковник КДБ.

— Куди ви їздили 29-го вересня після Бабиного Яру?

— На Байковий цвинтар, щоб покласти квіти на могилу Грушевського.

Кагебіст почав розповідати про контрреволюційну діяльність Грушевського і тому подібні нісенітниці.

Сверстюк спокійно вийняв зі столу газету «Літературна Україна»:

— Прочитайте, що тут пишуть про наукові заслуги Грушевського.

— Та як вони посміли!..

Розмова завершилась.’Після цього справді більше ніхто в радянській пресі не писав жодного доброго слова про Грушевського.

Дзюба розповів мені ще одну цікаву деталь його виступу в Бабиному Яру.

До нього підійшов хтось у цивільному, представився працівником карного розшуку і тихо шепнув:

— Тут багато кагебістів. Бережіться.

*

Я все частіше зустрічався з усілякими українськими патріотами. Про декого з них розповім пізніше, а зараз спинюся на «культурниках» і «хуторянах». Культурники — художники, музиканти, літератори, артисти, режисери та інші представники мистецтва. Вони розвивають українську культуру, збирають фольклор, організовують хори, відроджують старовинні обряди.

Одного разу мене завели у приватний музей скульптора Івана Гончара. Гончар у себе вдома зібрав величезну колекцію предметів народного мистецтва й старовинний посуд запорізьких козаків, рушники, картини, ікони, писанки, козацьку зброю і т. д.

Місця в нього мало, тому він ледве розміщає вдома лише частину своєї колекції.

Коли заходить гість, то йому ставлять магнітофонні записи народних українських пісень, козацьких дум.

На столі — книга відгуків. Я бачив уже три томи. Записи не лише українців, а й німців, японців, росіян, євреїв, кримських татар; записи багатьма мовами.

На мене багато що справило враження чогось нового, чого немає в офіційних музеях.

Хірург Ераст Біняшевський зібрав декілька тисяч писанок. Писанки — яйця, які покривають різноманітними візерунками і приурочують до Великодня. Але звичай цей ще з давніх, дохристиянських часів і пов’язаний з українськими міфами. (Писанки — один з найориґінальніших і найпрекрасніших витворів українського народу.)

Не тільки в кожній області, але й у кожному селі колись була своя традиція розписування яєць, свої малюнки. Але у Східній Україні зараз писанок все менше, і їхня естетична цінність зменшується, бо малюнок поступово стає міщанським і соцреалістичним. У Західній Україні писанкарське мистецтво також підупадає, але все-таки можна знайти високохудожні, а серед них і давні за мотивами.

Біняшевський домігся, щоб видали альбом «Писанок». Більшість тиражу пішло за кордон: валюта треба, та й пропаганда розквіту українського мистецтва за радянської влади потрібна.

Біняшевський мріяв про другий альбом, який доповнив би перший новими різновидами писанок, але навряд, чи йому це вдасться: КДБ перейшло в наступ і проти «культурників».

Формально до культурників приєднуються «хуторяни», або «галушечники» (аналог російських «квасних патріотів»). Їхній патріотизм полягає в носінні «форми» українця (козацькі вуса, вишита сорочка) і в співанні українських пісень. Вони бояться і не люблять таких, як Сверстюк, Мороз, — навіщо дражнити владу, накликати на Україну гнів Москви. Багато з них, українських лібералів, ненавидять інші народи. Ненависть часто породжується через комплекс неповноцінності й страх.

Одна з «хуторянок» І. С. — нащадок знатних українських родин, мало що не з Рюриковичів, перших київських князів. Вона — символ стародавньої України для багатьох патріотів, навіть «культурників» (ми, українці, — народ сентиментальний).

Одного разу, невдовзі після судів 66-го року, І. С. розповіла нам зворушливий випадок.

Її, Антоненка-Давидовича, літератора Оксану Іваненко і ще декількох старих письменників запросив міністр торгівлі УРСР. Антоненко-Давидович не пішов.

Міністр виголосив революційну промову:

— Товариші! Приїжджає у Тбілісі іноземець і їсть грузинський шашлик, у Вірменії п’є коньяк, а в Києві він їсть те саме, що й у Москві. Але ж є українська національна кухня! Пропонуйте, що можна зробити в цій справі.

Зворушені «українізатором» травлення патріоти почали виступати так само революційно.

Оксана Іваненко розкритикувала назви кондитерських виробів:

— Що це таке: «Дайте мені 300 грамів «Чапаева» або 200 грамів «Мечты»?

Дехто пішов і далі:

— Ресторан «Поплавок»! Невже немає підходящої української назви?

Було внесено пропозиції збудувати ресторан «Вітряк», «Хата» і ще якісь. (Дещо потім здійснили і навіть непогано.) І. С. запропонували навчити шеф-кухаря ресторану «Столичний» рецептів української кухні. Вона сяяла від радощів: нарешті домоглись від влади поступок.

Я дивився на неї і думав:

— Якою ціною? Цього року двадцять чоловік пішло в тюрми й табори. А для заспокоєння «патріотів» шпурнули кістку — часткову «українізацію» ресторанів. І вони вдоволені — перемога!

Спершу І. С. ставилась до мене непогано. Коли я почав говорити по-українськи, раптом розгнівалась.

Я почав зауважувати, що деякі шановані мною патріоти мене уникають. Я трохи пометикував, здогадався і прямо запитав І. Світ-личного:

— Це І. С. щось погане про мене сказала?

Він ухилився від прямої відповіді.

— Але ж ви її знаєте. Чи можна тому, що вона каже, довіряти?

Він підтвердив, що не можна.

Потім вже дізнався, що, за її словами, я — агент КДБ і намагаюсь втертись у довіру до українців:

— Та й дружина у нього єврейка!

Головна риса «хуторян» і шовіністів — глупота й усілякі комплекси. КДБ вміє використати ці риси і витискати з них потрібне. Не випадково саме «хуторяни» й шовіністи найчастіше видають своїх друзів кагебістам. Не уникнула цього й І. С. в 1972 році.

Одна моя знайома, єврейка, якось роздивлялась картини українських художників. Двоє «патріотів», вирішивши, що вона росіянка, почали розмову:

— Скільки разів гетьман Сагайдачний палив Москву?

— Сім.

Далі пішли докази грузинського походження Петра І та інша «критика» нікчемності росіян.

Одного з них я знав доволі добре. Після 68-го року його не стало ні видно, ні чутно.

Я зачепив тут лише одну причину політичного мовчання чи зради — лібералізм (хуторяни — окремий випадок): боягузливе мислення і практична бездіяльність або непослідовність, незавершеність дії.

Але тісніше я зіткнувся з іншим явищем — із роллю невіри, песимізму в розвитку політичного індиферентизму, конформізму і навіть зради.

*

Все почалось у нас із суперечок навколо Достоєвського, зокрема — «Бісів».

Ще в 26-річному віці я не міг читати Достоєвського: сентиментальність, емоційна і сюжетна плутанина, важкі й незграбні переходи — все це відштовхувало.

Любов до Достоєвського прийшла раптово, якось одразу. Кафка, Йонеско, сюрреалісти підготували ґрунт для сприйняття Достоєвського.

Я почав ковтати твори Достоєвського один за одним, як наркоман. Захоплення Достоєвським охопило і найближчих друзів.

Спершу всі суперечки зводились до обміну захопленими фразами, до аналізу тих чи інших ідей.

Головні ідеї, навколо яких розгорались суперечки: «біси» революції і контрреволюції; «якщо Бога немає, то, значить, все дозволено»; віддаю квиток в царство Боже, якщо треба простити катів, якщо до царства Божого треба пройти по муках тисяч людей; якщо «кришталевий палац» майбутнього, майбутнє сучасного суспільства будуватиметься хоча б на одній «сльозинці», то відкидаю, не хочу приймати таке майбутнє.

Якщо ці ідеї, на перший погляд, і утопічні, то цілком гуманні.

Але коли почав читати «Щоденник письменника», побачив ту саму реакційність, про яку писав Ленін. Була вона і в художніх творах, але приглушував її геній письменника, образи «принижених і ображених», гуманізм Достоєвського.

У «Бісах» винні у всьому — «біси» Верховенські, жидки, ляшки, дурний лібералізм і за всім цим «Інтернаціоналка», тобто іноземці. В інших творах — католицизм, що породжує матеріалізм, Бернарів, соціалізм. Цьому всьому протистоїть Богом вибрана російська людина, вона ж вселюдина (улюблена ідея радянського шовінізму: російський націоналізм є інтернаціоналізм).

Таких реакційних ідей у Достоєвського я став помічати все більше і показувати друзям. Це викликало гнівні звинувачення в опошленому сприйнятті мистецтва, у марксистському недоумстві, в математичному засушуванні сприйняття.

Я заперечував, кажучи, що треба все-таки розрізняти ідеологію письменника і його художнє бачення світу. Я люблю Достоєвського як глибокого мислителя-художника, але не політика. Як політичний ідеолог він суперечить власному християнству.

Але одразу постає питання: як від гуманістичних принципів, від співчуття до «принижених та ображених» Достоєвський прийшов до антисемітизму, почав підтримувати лицемірно-слов’янофільську політику царизму, товаришувати з такими, як Катков, князь Мещерський і Победоносцев, — опорою того ладу, який породжує приниження і голод?

Відповідь на це дає сам Достоєвський, розбираючи «шигальовщину»: з вимоги абсолютної свободи випливає абсолютний деспотизм.

Те саме і в «достоєвщині», тобто системі політичних поглядів Достоєвського. Достоєвський, як і його антипод Шигальов, — моральний максималіст, тільки основні моральні цінності у них різні. Максималізм Достоєвського також призводить до поглядів, що протилежні початковим.

Не можна, аби будь-яке страждання особистості виникало через боротьбу за краще суспільство. Але ж неможливо, щоб яка завгодно діяльність не зачіпала інтересів інших людей, не завдавала їм страждань. Ставши на позиції етичного максималізму, ми або прирікаємо себе на байдужість, безплідність (в Одкровенні святого Йоана сказано про байдужих: «Ти ні холодний, ні гарячий, якби ти був холодний чи гарячий!»), або переходимо на позиції підтримки тієї чи іншої антилюдської ідеології.

Мої друзі опротестовували цей аргумент тим, що я нав’язую всім ідеологію. Я попросив запропонувати альтернативу. Запропонували толстовство і відмову від будь-якої ідеології. Я вважав, що у толстовців не любов до ближнього, тобто активні спроби допомогти людям, а доброта, тобто всього-на-всього некоєння зла (сам Толстой був вищий за своє толстовство і тому активно боровся проти смертної кари, проти антигуманістичної науки, техніки, промисловості і т. д.). а некоєння зла — така сама байдужість.

Достоєвський якраз і заперечує відмову від будь-якої ідеології: «Якщо Бога немає, то, значить, все дозволено». Під Богом ми мали на увазі духовну основу для життя, для моралі. Якщо немає сенсу життя, то не тільки все дозволено, а й взагалі все в житті безглузде, абсурдне.

Упродовж року-двох мій головний супротивник і справді прийшов до того, що «все було, є і буде лайно».

Цей друг-ворог — людина незвичайної сили духу; та мало кому вдається втриматись у духовній атмосфері абсолютного песимізму, абсурду і не скотитись до якоїсь ідеології відчаю і підтримки тієї чи іншої антигуманно!’ позиції, що випливає з цієї ідеології.

Я стверджував, що на цьому вони й закінчать.

Обидві сторони використовували аргументи Достоєвського. Кожна суперечка пізно вночі закінчувалась тим, що всі обмінювались фразами з нього. Я на прощання кидав: «Якщо Бога нема…»

Ця думка видавалась мені особливо важливою не лише з теоретичних міркувань. Я бачив підтвердження її у повсякденному житті.

З кожним роком зростала злочинність. У пресі спочатку про це мовчали, а потім почали писати про., злочинність на Заході. Серед книжок і статей про злочинність у США були дуже цікаві — фактами й аналізом.

Велике враження справила книжка Трумена Капоте «Звичайне вбивство». Мене вразило те, що процеси розвитку злочинності в СРСР і США якісно тотожні. Збігались навіть деталі. Наприклад, у США вийшли на дорогу двоє солдатів і почали розстрілювати тих, хто проїжджав — під Києвом трапилось те саме. І там, і в нас вони це робили, тому що… жити нудно. «Життя — лайно», — каже сержант Йорк у Капоте, пояснюючи причину своїх злочинів. Ці слова — простонародне висловлення думки Достоєвського.

Безкорисність, беземоційність, взагалі відсутність явної мотивації злочину — це та нова якість, що з’явилась у наш час.

У Києві двоє хлопців, школярів, прийшли до однокласниці, зв’язали її, обклали папером і підпалили. Не поспішаючи, покурюючи, вони дочекались її смерті і, навіть не замітаючи слідів, пішли собі. Це третя якість «прогресу» у злочинності — байдужість до покари: їм своє життя так само байдуже, як і чуже. Я розпитував тих, хто ознайомлювався з психіатричним обстеженням цих хлопців. Виявилось — психічно нормальні.

Я почав збирати матеріал для статті про злочинність і причини, що її породжують. Познайомився для цього з визначним фахівцем з жіночої злочинності — доктором Н.

Н. дала прочитати протокол допитів малолітніх повій.

Один з них особливо «випукло» виявляє специфіку «модерної» злочинності.

Дівчина приїхала з села вчитись у місто, в технікум. На наступний день навчання однокурсник запропонував їй «переспати». Вона відмовилась. Через тиждень, після великої пиятики вона йому віддалась. Через день він привів товариша, і вдвох з товаришем вони з нею переспали. Потім по 5, 6, 7, і т. д. чоловік щодня. Слава про її «витримку» розійшлась по технікуму, потім по містечку. Пішло по 12–15 чоловік.

Приїхала до міста футбольна команда, і всі гуртом відвідали рекордсменку.

Нарешті в неї почали боліти статеві органи.

Якось у лісі до неї причепився цілий гурт — 10–12 осіб. Вона попросила:

— Мені боляче, не треба.

Хлопці стали насміхатись:

— Що, слабо?!

Підійшов ще один гурт, трохи менший, і виручив, відбив дівчину. Вона запропонувала вдовольнити їх іншими способами — і відтоді вже нікому не відмовляла.

Почались розлади нервової системи, все більше боліли статеві органи.

Прийшла в лікарню. Лікарі послали в міліцію.

Слідчий запитав її:

— А навіщо тобі це було треба? Невже так смачно?

— Не дуже.

Н. пояснила, що ця дівчина психічно нормальна, зовсім не німфоманка.

Тут впадає у вічі не лише «з нудьги», а й те, що за всі шість місяців цієї епопеї не знайшлось жодної людини, яка б нею зацікавилась не сексуально і допомогла б облишити розпусту, що загрожувала здоров’ю. Весь технікум, все містечко знало — або мовчали, або «користувались».

І ще елемент «об заклад», елемент рекорду, немає значення, якого: хто далі плюне, хто більше з’їсть, хто більше… Це також від духовної порожнечі — спорт рекордів.

Я запитав у Н., чому зростає злочинність у СРСР.

— Розумієте, у нас же немає статистики і наукового статистичного аналізу злочинності, навіть у мене, спеціаліста. Але за моїми спостереженнями у розпусту найчастіше кидаються дівчата без батька чи матері.

— Це несерйозне пояснення. Сирітство може пояснити тільки незначний відсоток злочинності, тим більше, що у цих випадках сирітство лише один з чинників, і не головний. Мають бути більш загальні причини. Ви марксистка і тому не можете не шукати соціальних причин. На них, зокрема, вказує якісна тотожність зростання злочинності у США і в СРСР.

— Причини у них і у нас різні. Я не думаю, що соціальні причини пояснюють радянську злочинність.

Приблизно через півроку після наших суперечок з’явилась стаття у «Новом мире». Розглядались різні теорії злочинності у західних вчених. Кожен розділ-«теорія» починався з відповідної цитати Достоєвського із «Злочину й кари». Автор доводив, що жодна з теорій не пояснює загального в злочинності, обмежуючись окремим.

Мене здивувало, що основної ж думки Достоєвського, тобто «Якщо Бога немає, то все дозволено», автор не навів. Як мені здається, оце ось «Бога немає» і є основна причина зростання злочинності у всьому світі. Ніцше писав колись про те, що Бог помер, але звістка про це не дійшла до наших вух. До жменьки інтелігентів вона дійшла вже в його часи. Зараз же ця звістка просочилась у народні глибини. Бог помер, а нічого гідного Бога не створено.

У нас у СРСР для мас упродовж якогось часу Бога заміняла ідея «будівництва комунізму». Тепер в неї або зовсім не вірять, або вірять за звичкою, цілком суміщаючи її із своїм аж ніяк не соціалістичним життям.

Є, звичайно, й інші причини. Фальш моральних закликів керівників, розрив у розподілі благ, дрібнобуржуазна психологія, хамська культура, тобто напівосвіченість. Злочинність дітей верхівки — «з жиру казяться»; внизу — заздрість до верхівки, протест проти гніту, рабської, беззмістовної праці, брак серйозних захоплень, якими можна заповнити дозвілля.

Зростання алкоголізму, наркоманії, психічних захворювань — ще один фактор.

Але всі вони спрацьовують на одному спільному тлі, на загальній основі — немає основ для моральних табу.

Я часто сперечався з тими, що молодші за нас, про те, що можна, чого не можна. Довести, що якесь табу має сенс, майже неможливо. Декого рятує моральна інтуїція. Але вона закладається в ранньому дитинстві. Коли навіть вона і є, то напівосвіченість дає змогу розумові зруйнувати табу, що спирається на моральну інтуїцію.

Основа для моралі більшості — поліція замість Бога, тобто страх перед покарою. Але цього страху замало. Коли юнак потрапляє у табір за легкий злочин, скоєний випадково чи напідпитку, то з табору він найчастіше виходить вже свідомим злочинцем. Тому рецидивістів стає більше. Табір, тюрма — це школа злочинів, розпусти — щонайдикішої, наркоманії і т. д.

Зростання злочинності правило мені за найголовніший аргумент — і щоб відстояти конечну потребу мати ідейну позицію, брати активну участь у самвидаві, і проти захисників існуючого ладу. Для останніх я підкреслював тотожність процесів розвитку злочинності у СРСР і на Заході, що свідчить про глибшу спільність радянської і капіталістичної системи, — спільність, яка підтверджує, що це два різновиди одного суспільства.

*

Розчарування у можливості чесно й плідно працювати в науці, протест проти того, що відбувається, спогади про часи сталінізму — все це призвело до того, що я вирішив зайнятись систематичним вивченням історії, зокрема, історії партії, аналізом причин загибелі революції, аналізом сучасного Заходу і стану справ у СРСР, а в перспективі — розробити програму дій.

Для всіх цих завдань треба було мати тісні зв’язки з українським і московським самвидавом, друкувати й обмінюватись самвидавівськими текстами.

Мені зовсім не хотілось незабаром потрапити у КДБ. Здавалось, що непомітна праця у самвидаві буде продуктивніша й триваліша.

У травні 1967 року ми отримали з Москви «Лист до IV Всесоюзного з’їзду Спілки радянських письменників» Солженіцина.

Величезна емоційна сила, точно знайдені аргументи і слова, сам стиль справили на всіх, хто читав, враження сліпучого світла, що пробилось через щільну завісу партійної демагогії і словоблудства. Мене особисто вразило поєднання блискучої, незаперечної логіки з пристрасністю. На багатьох цей лист справив враження більше, ніж художні твори.

Невдовзі з’явились відгуки на цього листа. Вісімдесят четверо письменників послали колективного листа до з’їзду на підтримку Олександра Ісайовича.

Прийшов до Києва і чудовий лист до з’їзду Георгія Владімова.

З’явилась надія, що інтелігенція, хоча б гуманітарна, прокинулась і більше не мовчатиме. Не розвіяв цієї надії і сам письменницький з’їзд. Зрозуміло ж було, що ніхто не дозволить зачитати й обговорювати листа на з’їзді, тому мовчанка «інженерів людських душ» здавалась природною.

*

На річницю 50-річчя Жовтня ми довідались про те, що у містечку Прилуки відбувся робітничий бунт. У листопаді я познайомився з жінкою, брат якої працював на одному з прилуцьких заводів. Сама вона була в Прилуках 6–8 листопада. Зі слів брата й знайомих вона докладно розповіла про бунт.

На одному з заводів працював хлопець, який нещодавно повернувся з армії. Дотепний, добрий, всі знайомі його любили.

Одного разу він пішов на танці. Туди звичайно приходять п’яні хулігани, часто починаються бійки, «підрізають» ножами кого попало. Одна така хуліганська компанія почала чіплятись до дівчат. Хлопець цей втрутився. Був надзвичайно сильний, фігура його викликала страх, — отож, він, беззбройний, змусив хуліганів заховати ножі. Хулігани обмежились матом і погрозами.

Наспіла міліція. Хулігани хутенько зникли. Хлопець, не відчуваючи за собою ніякої провини, залишився. Міліціонери скрутили йому руки, затягнули в машину і повезли у відділення. Там вони били його як тільки хотіли. Проламали череп. Над ранок він помер від побоїв.

Міліцейський лікар встановив, що смерть — від розриву серця.

Труп видали родичам. Ніхто не повірив версії міліції, бо на тілі видно було явні сліди побоїв, голова спотворена.

Весь завод вийшов провести труну на цвинтар. Похоронна процесія проходила повз міліцейську дільницю, де відбулося вбивство.

На свою біду, з дверей дільниці вийшов начальник. Чи то він посміхнувся, чи то не так подивився на процесію — у таких випадках це не має значення, однієї його появи виявилось досить. Якась жінка закричала: «Геть радянських есесівців!» Її підтримали інші жінки, за ними — чоловіки. Натовп кинувся у дільницю, розбив усе, що потрапляло під руки, побив міліціонерів.

Робітники інших заводів також приєднались до бунтівників. Міська влада послала проти бунтарів невелику військову частину, що була розміщена в місті. Натовп робітників почали обливати з брандспойтів, арештували п’ятьох осіб. Робітники підпалили пожежні машини, які військові використовували для того, щоб розганяти натовп.

Три дні страйкували усі підприємства (на одному з заводів знайшовся єдиний штрейкбрехер, та й той приходив і стояв біля верстата, нічого не роблячи: він боявся і робітників, і адміністрації).

Міське начальство втекло. Робітники намагались захопити тюрму, де сиділо п’ятеро арештованих, але побоялись її штурмувати (характерно, що коли увірвались на міліцейську дільницю, то зброю міліціонерів знищили, а не взяли з собою).

Робітники послали листа у ЦК партії з вимогою видати вбивць народові, випустити арештованих і звільнити увесь партійно-радянський апарат міста. Якщо ж влада вишле війська, то прилучани підірвуть газопровід, що проходить через місто.

Якщо вимоги виконають неправдиво, лише на словах, а потім почнуться арешти, то Прилуки знову повстануть (робітники нагадали Брежнєву те, що було гордістю міста: свого часу прилучани голіруч вигнали фашистів з Прилук).

У відповідь на листа прилетів якийсь генерал з Москви. Він виступив перед натовпом, на очах у всіх зірвав погони з начальника міліції і топтав їх ногами (актори всі вони у нас, слуги народу!). Він наказав випустити арештованих, розігнав міське начальство, але вбивцю видати не погодився — це був би самосуд. «У нас є суворі закони для вбивць, і тому ми покараємо його за законом».

Вислухавши цю розповідь, я звернувся до Дзюби: у нього і в його друзів були зв’язки з багатьма українськими містами, а я не можу туди поїхати, бо нікого не знаю в місті.

В описанні подій для самвидаву потрібна була точність — адже найменша помилка потім загрожує і авторові репортажу, і читачам — звинуватять у «наклепі».

Але, на жаль, поїздку до Прилук організувати не вдалося.

Від декількох партійних керівників я чув розповідь про ці події — все в цілому збігалося з тим, що описано вище, але не так деталізовано.

Наприкінці листопада 1967 року по самвидавному ланцюжку прийшла звістка, що 12 грудня буде п’ятдесятиріччя Солженіцина. Усі мої знайомі почали складати привітальні листи й телеграми. Хотілося по-справжньому, не банально висловити любов до письменника, який повернув російську літературу на її попереднє високе місце, до людини великого сумління, яка мужньо й чесно порушила болючі проблеми країни. Один мій друг одержав від Солженіцина дуже теплу відповідь з допискою для тих, хто прислав привітання. Відповідь була великою потіхою для всіх нас. Ми раділи, що культура знову існує, і що їм не вдасться ще раз знищити її.

СЕРЕД «АТЩЄПЄНЦЕВ»

Я — випадок. Я із закону випав.

І. Світличний. «Випадковий сонет»

Новий, 1968 рік почався щасливо. Слухаючи по радіо новорічне «Звернення до народу» вождя (чи то Брежнєва, чи то Косигіна, чи то ще когось), ми весело сміялися з нього: земля вже під ними хитається, з Чехословаччини вже долинає запах весни.

Ми майже нічого не знали про події, що відбувались перед весною — лише уривки. Зараз я міг би використати весь матеріал, що є на Заході про події в ЧРСР 1967–1968 років. Але для аналізу еволюції поглядів інтелігенції є сенс писати лише про те, що ми знали на той час, що впливало на учасників демократичного руху в Києві (москвичі знали набагато більше). Я не хочу навіть перевіряти точності тих чи інших відомостей, які тоді були в нас. (Адже в СРСР на людей, на їхню поведінку й погляди часто дуже впливає неточна інформація. Це неминуче, навіть якщо намагаєшся використовувати тільки достовірну інформацію: так мало доступу до неї, так мало змоги перевірити відомості.)

Поляк, який приїхав до Києва, розповів про те, що їхня молодь та інтелігенція почали виступати з демократичними вимогами. Тиск був такий сильний, що Гомулка мусив вдатися до старого, випробуваного засобу — до антисемітської пропаганди серед робітників. І це дало якісь плоди, частково ізолювавши інтелігенцію («жидів» чи «жидовствуючих поляків»).

Під натиском інтелігенції й словацьких патріотів частина комуністів керівництва КПЧ виступила проти диктатури Новотного, скинула його з посади керівника партії і замінила Дубчеком. Новотний залишився президентом (в «соціалістичних» країнах керівник партії має більше значення, ніж президент чи прем’єр-міністр, тобто представник частини населення має більшу владу, ніж формальний представник усього народу. У ЧРСР в 68-му році цей антидемократизм допоміг демократизації).

Генерал Шейна спробував здійснити військовий переворот проти ЦК партії, але офіцери й солдати не підтримали його, і він був змушений тікати… в США. Не в СРСР, бо Шейна розумів, що бита карта не зацікавить Брежнєва і той може продати його Дубчекові. Про Шейну ми прочитали в чехословацькій газеті, яка випадково до нас потрапила.

Про всі новини Празької весни я щоранку розповідав у лабораторії. Всі з цікавістю стежили за подіями.

Вранці, дізнавшись про Шейну, я привітав усіх з перемогою Дубчека:

— Шейна забив кілок у могилу Новотного, він довів, що сталіністи продають комунізм на кожному кроці. Новотному президентом не бути.

І пізніші події це підтвердили. Застрелився зв’язаний із Шейною заступник міністра оборони. Новотний втратив будь-яку владу спочатку фактично, потім юридично.

Але радісне відчуття весни затьмарювали чутки про процес над Галансковим, Ґінзбурґом, Лашковою і Добровольським. Ми отримали листа від Лариси Богораз і Павла Литвинова «До світової громадськості». В цьому листі йшлося про протизаконність, сфальсифікованість процесу.

У той же час до нас дійшли чутки, що провокатором виявився один наш старий товариш, київський знайомий Павло Радзієвський. Я знав його непогано і не повірив чуткам. Вирішив докладніше дізнатися про процес і зокрема про Радзієвського.

У Москві одразу ж поїхав до Красіна. Той був схвильований і чехословацькими подіями, і судом.

Красін дав почитати чехословацькі газети: про скасування попередньої цензури, про зростання ролі профспілок, про робітничі ради і т. д.

Красін, який ледве міг терпіти навіть мій марксизм, замислено прокоментував статті:

— Що ж, здається, Дубчекові вдасться довести, що комунізм може існувати й на практиці.

Дав він мені почитати декілька самвидавівських статей і книжок.

Я жадібно прочитав «Фантастичні повісті» Андрія Синявського. Пригадались газетні статті, присвячені його творам. Вразила нахабна брехня суддів та «громадських» обвинувачів — письменника Васільє-ва (колишній гебіст) і критика Зої Кедріної, а також численних журналістів.

Основний метод звинувачення — приписувати авторам слова негативних сатиричних героїв.

Наприклад, у «Графоманах» герой з манією переслідування, якого заїдає заздрість до таланту, злісно відгукується про Чехова. Цю злість приписали самому Синявському. Були ще абсурдніші «звинувачення».

Вдалося прочитати «Відкуплення» Даніеля. Головна думка «Відку-плення» виявилась дуже близькою: провина, гріх лежить не лише на катах і стукачах, а й на тих, що залишались осторонь і навіть на невинних жертвах. І друга думка-символ: відставний кагебіст зберігає свій мундир — ще покличуть, ще знадобиться.

І третя: саме хрущовці, ліберали якраз і не бачать своєї провини, вони скидають її на інших, навіть на тих, хто винний так само як і вони, — вдаючись до чуток, здогадів і т. п.

Була ще одна книга у трьох частинах: «Одкровення Віктора Вєльського».

Автор стверджує, що оскільки Христос — ідеальна людина, то Його історія — це історія кожної людини. У кожного є своя блага вість і своя Голгофа.

Він, Вєльський, виховувався в родині професора, фахівця з середньовічного мистецтва. Вступив за Сталіна на філософський факультет. Там він мусив стати стукачем, доносив на безневинних людей («Вєльському» вдалося намалювати тонку психологічну картину умов, що породжують стукачів). До стукацтва його переповнювали страх, комплекс неповноцінності. Ставши стукачем, відчув себе сильним, щасливчиком — ніяких докорів сумління, навпаки, почуття звільнення від тягаря інтелігентських табу — «все дозволено»…

Після смерті Сталіна у Вєльського з’явились докори сумління, почуття провини. Він шукає виходу. Знайшов — тікати у світ свободи. Прикидається відданим, ідейним журналістом, потрапляє до світу свободи, і… блага вість — втеча на Захід — виявляється невідповідною. Це «не наша» свобода, треба жити у вільній Росії. Він повертається із Західного Берліна до Москви. Рідна мати, щоб влаштувати молодшого сина в Москві, вирішує забрати у Віктора квартиру, а щоб це зробити, садить його в божевільню.

Увесь цей «Апокаліпсис» — безумство, що розвивається стилістично й логічно, фрази стають незв’язними, думки плутаються. Художня цінність книжки невелика, зате психологічний аналіз страху інтелігента, а потім стукача, втікача, що кається, і нарешті, людини, що божеволіє — дуже глибокий і страшний у своїй достовірності.

Дружина Красіна сказала мені, що вона знає автора, — він вийшов з божевільні і вилікувався від «психології», став самовдоволеним жевжиком і хамом.

Начитавшись самвидаву, я попросив розповісти історію Радзієв-ського.

Красін розказав, що Радзієвський вийшов з Лефортівської тюрми, просидівши там три місяці, і став розхвалювати КДБ і лаяти однодумців. Саме завдяки Радзієвському попався Добровольський, а потім Ґінзбург, Галансков і Лашкова. Красін навів приклади деяких свідчень Радзієвського про товаришів. Всі докази провокаторства Радзієвсько-го мене не переконали: дуже вже багато логічних аргументів і мало фактів, та й Павла я все ж досить добре знав, щоб не повірити так швидко.

Я поїхав до Павла і, вдаючи, що я ні про що не знаю, став розпитувати про слідство.

Павло докладно розповів про те, як попався, як поводився на допитах, як Павло Якір звинуватив його у стукацтві.

Добровольський приніс Павлові декілька самвидавівських статей.

— Надрукуй на «Ері».

— Тут нічого нема небезпечного? Я не ручаюсь за тих, хто друкуватиме.

— Ні. Тут матеріали засідання старих більшовиків. (Статті були в течці з прізвищем «Добровольський».)

Павло, йдучи на роботу, побіжно проглянув статті, одна видалася небезпечною, решта — ні. Їх він і віддав надрукувати на «Ері».

За тиждень до нього прийшли, знайшли течку із прізвищем Добровольський, взяли Добровольського й Павла, потім решту.

Павло підозрював, що провокатором був Добровольський («а може, він просто божевільний, у нього не все гаразд з головою»).

З розповіді про допити в тюрмі я побачив, що Павло справді зробив кілька незначних помилок, якими слідство могло скористатись. Але ж усі підсудні, навіть ті, хто мав якийсь досвід «бесід» з КДБ, помилялись у своїй тактиці на слідстві.

Добровольський, наприклад, передав записку Галанскову, у якій просив того взяти провину на себе, бо Добровольському, мовляв, не можна зараз сідати. Галансков, «князь Мишкін» демократичного руху, із доброти душевної взяв зв’язки Добровольського з НТС на себе і тим допоміг КДБ склепати процес. На суді він відмовився від своїх свідчень, та було пізно, йому самому дали 7 років таборів, Ґінзбурґу — 5, Добровольському — 2 роки, Лашковій — один рік.

І не допомогли блискучі виступи адвокатів, які заперечили всі істотні звинувачення проти Ґінзбурґа, Галанскова та Лашкової (докладно на процесі я не спиняюсь, увесь матеріал про слідство, суд та відгуки преси і громадськості Павло Литвинов зібрав у книзі «Процес чотирьох», яку видало в 1971 року видавництво «Фонд імені Герцена» в Амстердамі).

Коли Радзієвського випустили, то він усім розповідав про те, як поводився на слідстві, про свої враження від слідчих («Ввічливі, посміхаються на допиті. Тільки одного разу наглядач кричав на мене. Вони змінилися від сталінських часів»). Це наївний підхід, але він не дає підстави звинувачувати в зраді.

Я попросив Радзієвського познайомити мене з Якіром. Ми зайшли у декілька будинків. В одних не хотіли нас приймати, в інших казали, що з Якіром не знайомі. Я вже вирішив було звернутись до Красіна, але Якір сам зателефонував і призначив мені зустріч.

Спочатку Петро Якір явно підозрював мене у якійсь недобрій грі, але наприкінці розмови пом’якшав, перестав мене підозрювати у зв’язках з КДБ, але щодо Радзієвського його сумніви не розвіялись.

Наприкінці розмови спитав:

— Аз ким у Москві ви знайомі?

— З Красіним.

— А, з християн. Ви також?

— Ні. Марксист.

— Член?

— Ні.

— Ну, я теж трошки марксист.

Уже збираючися йти, я спитав його, чому Бухарін, Йона Якір, Тухачевський та інші так ганебно поводились на допитах і суді.

Якір нагадав про тортури. Навів «гіпотези» про спецхімікалії, гіпноз (в 36–37 роках таємниче зник славнозвісний гіпнотизер Орнальдо).

Щодо гіпнозу я засумнівався: під гіпнозом не можна зламати людину, якщо вона не зламалась без гіпнозу.

Коли в лютому я знову заїхав до Красіна, то застав у нього Павла Литвинова. Приємно було, що нащадки старих більшовиків (як і частина старих більшовиків) з нами.

Литвинов показав відповіді на листа «До світової громадськості».

Відповідей, які отримали Литвинов і Богораз, було дуже багато. І тільки один лист, що «таврує» Литвинова й Богораза ганьбою. З Києва…

Повернувшись додому, я порадився із друзями. Підтримати протести?.. Здавалось, що це недоцільно. Але не можна було мовчати, бачачи, що починається нова хвиля сталініани. Перемогли емоції, попри умовляння багатьох друзів.

Восьмого березня я написав листа в «Комсомольську правду» у відповідь на одну з численних наклепницьких статей в пресі про суд. У цій статті я виходив лише з достовірних фактів, які неважко було б перевірити, якби мене надумали судити за «наклеп» (збереглись ще ілюзії про суд).

Перед тим як відправити листа, я ще раз показав його дружині. Вирішувалось питання про подальшу долю і її, і дітей. Ніхто не сумнівався, що шлях, на який я став, закінчується тюрмою. Дружина вважала, що такі листи даремні, але сказала мені, що раз інакше я не можу, то маю відіслати листа.

Минув місяць, другий. Виявилось, що з ініціативи працівника нашого інституту, кандидата фізико-математичних наук Віктора Боднарчука, було написано листа протесту проти процесів 1965–1968-го років. З цього листа я дізнався, що 1967 року було засуджено журналіста В’ячеслава Чорновола за книгу «Горе з розуму» — про тих, кого судили в 1965–1968-му роках в Україні.

У середині травня до нас потрапив перший номер машинописного журналу «Хроніка поточних подій», випуск 1, ЗО квітня 1968 року. Його було присвячено процесу над Галансковим, Ґінзбурґом і Лашко-вою, листам протесту і першим переслідуванням «підписантів» (одразу ж виникло нове слово).

Окрім уже відомих всім справ, з «Хроніки» ми дізнались про «справу Краснопєвцева» (1957 рік, «нелегальний марксистський гурток»), про суд з 14 березня по 5 квітня в Ленінграді над Всеросійською соціал-християнською спілкою визволення народу. Виявилось, що іще в листопаді 1967 року у цій справі було засуджено четверо керівників ВСХСВН — Огурцов, Садо, Вагін та Авєрєчкін.

З Москви привезли книгу Анатолія Марченка «Мої свідчення» в якій описано сучасні концтабори, не сталінські. Стало відомо, що не з Синявського і Даніеля, а з 56-го року політтабори знов почали наповнюватись і що в таборах панують нелюдські порядки. Перед жахом, який описав Марченко, побляк для нас «Один день Івана Денисовича».

Я купив машинку і став передруковувати Марченка.

Друкував цілий місяць.

20-го травня мене викликали в партком Інституту. Там сидів мій давній приятель, що читав і схвалив мого листа в «Комсомольську правду».

— Ти не знаєш, навіщо викликали? Через лист?

— Здається, ні. До речі, у тебе немає «Ракового корпусу»?

— Є. Принесу.

Зайшов замсекретаря парторганізації, кандидат біологічних наук Кирило Олександрович Іванов-Муромський. З ним в 61-му році ми жили в одній квартирі (наймали суміжні кімнати в однієї господині). Алкоголік, наркоман. Алкоголіком став тому, що 16-річним хлопцем потрапив на фронт, бачив стільки горя і підлості, що спився. Професор Васильєв розповідав мені про його загублений талант — школярем він читав лекції студентам (з фізіології). На початку війни брав участь у вдосконаленні якоїсь зброї.

Після війни працював секретарем райкому партії в Одеській області і водночас займався електросном.

До Інституту кібернетики вступив одразу ж після того, як інститут було створено. Дуже розумний, але марнує себе в боротьбі за кар’єру. Амосов якийсь час його цінував, та потім розчарувався і врешті-решт вижив зі свого відділу.

Ми з Муромським колись часто випивали і сперечались. Він завжди знущався з моїх «комуністичних ілюзій».

Кирило почав зі слів:

— Я поважаю твої патріотичні почуття, але раджу не ходити 22 травня до пам’ятника Шевченку.

22 травня — дата перевезення Шевченкового тіла з Петербурга до Канева через Київ (цю дату прогресивна українська інтелігенція відзначала ще до революції).

Із середини 60-х років цього дня біля пам’ятника Шевченку збирається київська громадськість, переважно — студенти Київського університету. Ті, що зібрались, співають українські пісні, вірші на слова Шевченка, читають Шевченкові та свої вірші.

1967-го року міліція затримала 4–5 осіб, що виступали біля пам’ятника. Люди, що зібрались, пішли до будинку ЦК партії. Біля ЦК їх почали обливати водою із брандспойтів. Це не допомогло. О 12 годині до натовпу вийшов один із керівників ЦК і почав вмовляти розійтися.

Виступила стара жінка і сказала, що всі прийшли до пам’ятника, аби вшанувати Шевченка. Чому людей затримали, незрозуміло.

Стали вимагати, щоб заарештованих звільнили.

— Добре, я зателефоную в міліцію, і якщо затримані нічого злочинного не скоїли, їх випустять. А ви розходьтеся.

— Ні, поки їх не випустять, ми не розійдемось.

Натовп подався до міського відділу міліції. Затриманих випустили.

Я сам до пам’ятника ніколи не ходив, і тому пропозиція «не ходити» мене здивувала:

— А чому мені не можна туди йти?

— Там, буде антирадянська демонстрація. Якщо ти появишся, це розцінюватиметься як антирадянська акція з твого боку.

— А звідки знають, що буде антирадянська демонстрація?

— По всьому місту розкидано листівки із закликом до антирадянської демонстрації.

— Коли це так, то, значить, саме КДБ їх і розповсюджує. Я не вірю, що це зробили патріоти.

— Я сам читав листівку, яку знайшли в Голосіївському парку. Там було написано: «Браття! Зійдемось до пам’ятника Шевченку 22 травня і скажемо: „Геть москалів і жидів з України!“»

— Я знаю українських патріотів і не бачив серед них нікого, хто б так думав. Це провокація.

— Ні. Не раджу тобі йти, пошкодуєш.

— Чому?

— Позбудешся роботи.

— Я поскаржусь.

— Кому?

— В ЦК партії.

Він глузливо розсміявся.

Я, уже спалахнувши:

— Як не допоможе, то й в ООН звернуся — про дискримінацію українців.

— Подумай все-таки. У тебе дружина, діти.

— Гаразд. Я сьогодні ж довідаюсь про демонстрацію. Якщо вона буде шовіністична, то йти не збираюся: мені зовсім не хочеться, щоб виганяли з України мою дружину й дітей, ти ж сам розумієш.

— Добре, я завтра до тебе зателефоную.

Я зайшов до Сверстюка, розповів йому. Виявилося, багатьох попередили. В деяких установах заборонили будь-кому йти, в інших — окремим людям, ще в інших усіх зобов’язали йти (наприклад, Інститут педагогіки). Листівки були, але про шовіністичні гасла він не чув. Тільки на університетських стінах було два-три русофобські написи. Але де тільки дурнів немає!

Я зайшов до Інституту педагогіки, потім в університет. В університеті висіло оголошення про те, що всіх студентів запрошують на Фестиваль дружби народів 22 травня о шостій вечора до пам’ятника Шевченку.

21-го зателефонував Кирило:

— Ну, що ти вирішив?

Я розповів про «фестиваль» та все інше.

— Якщо підеш, пошкодуєш!

— Я розцінюю ці слова як шантаж і дискримінацію.

— Як хочеш.

(Цього ж дня він телефонував моїй дружині, щоб вона мене «не пускала» до пам’ятника. Дружина відповіла йому, що не бачить підстав для заборони і не розуміє, чому я маю не йти.)

Вранці 22-го мене викликали до директора інституту Глушкова.

Глушкова не було, запропонував поговорити його заступник, академік Пухов.

Пухов заявив, що я зухвало розмовляв у парторганізації і хочу, мовляв, брати участь в антирадянській демонстрації.

Почалась суперечка. В одному місці я обмовився і раптом вражено побачив, що поважний академік аж витягнувся від радості — «спіймав». Перетворення академіка в слідчого було цілком несподіване — давали знати про себе мої ілюзії про солідних вчених.

Пухов нарешті виклав «козир»:

— Ваш завідувач був сьогодні в мене. Він казав, що ви поганий працівник і нічого ще не зробили в кібернетиці. Він просив вас звільнити.

— Я зовсім нещодавно отримав премію за чудову роботу. Антономов жодного разу не звинуватив мене в тому, про що ви кажете. Викличте його, і нехай він скаже мені це сам, в очі.

— Я зайнятий. Ось ви працюєте вже 6 років, а досі звичайний інженер.

— У мене дещо інші уявлення про науку й кар’єру.

— Поганий той науковий працівник, що не мріє про кар’єру. Ви — працюєте і не зростаєте. Нам такі не потрібні. Раджу подати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.

— Я буду скаржитись.

— Хоч в ООН.

Я відразу ж пішов до Муромського і при його підлеглих сказав йому, що він негідник, бо доніс мої слова про ООН, а я йому це сказав як колишньому приятелеві.

Приїхавши до лабораторії, зустрів Антономова.

Антономов повідомив, що йому запропонували мене звільнити під будь-яким приводом. Він також порадив звільнитись «за власним бажанням». Бо ж все одно виженуть і з поганим записом у трудовій книжці.

— Я зовсім не збираюсь допомагати їм мене переслідувати.

Почалися розмови з іншими співробітниками. Всі співчували, але дехто казав, що через мене розженуть лабораторію. Як з’ясувалось потім, багато «підписантів» звільнялись «за власним бажанням» саме через цей аргумент. Я ж вважав, що коли моїм колегам власна шкура дорожча за совість, то я маю моральне право нехтувати їхньою шкурою задля неспівпраці з КДБ у розправі над вільною думкою.

Особливо соромно мені було за дочку українського художника, якого переслідували в 37-му році. Вона делікатно присоромлювала мене за неморальне ставлення до інтересів лабораторії. Така мораль у неї — людини, що пережила свого часу остракізм дочки «ворога народу», видалась мені трохи дивною. Вже наприкінці періоду брежнєвщини декілька московських дисидентів, що капітулювали й продали своїх товаришів, довели цю мораль до краю. Вони почали звинувачувати стійкіших людей у гордині. Всі християни були морально зобов’язані капітулювати слідом за ними.

На якийсь час затихло — зі мною.

По всьому Союзу прокотилась хвиля зборів, на яких засуджували «підписантів», проганяли з партії, з роботи. Все це доволі добре викладено в «Хроніках поточних подій», і тому я не буду спинятись на подіях літа 68-го року в Києві.

Дехто з «підписантів», рятуючи себе, стали «відреченнями» — вони каялися.

Один кандидат наук в Києві сказав, що підписав, коли був п’яний.

Доктор наук заявив, що листа принесла вродлива дівчина, Іра Заславська (кандидат фізико-математичних наук):

— Не міг же я їй відмовити.

Ця фраза стала крилатою, приказкою серед киян.

Я зустрівся з Віктором Боднарчуком, показав йому свого листа в «Комсомолку». Він розповів, що з нашого інституту хочуть вигнати чотирьох: трьох за листи, а інженера Іваненка — за те, що створив хор з «націоналістичним ухилом».

До Києва приїхав Петро Якір з дочкою Ірою і зятем Юлієм Кімом. Юлій був одним з кращих «співців опозиції». Політичних його пісень було небагато, і це була одна з причин того, на відміну від пісень Висоцького й Галича, пісні Кіма мало хто знав. Разом з поетом Іллею Габа-єм і Якіром вони написали один з найкращих листів протесту.

З Якіром ми пішли до Віктора Некрасова. Прекрасний оповідач, він в особах відтворював перед нами картини минулого. Запам’яталось — про космополітизм.

Після нагородження Некрасова званням Лауреата Сталінської премії за книжку «В окопах Сталінграда» — Сталінові сподобалася єдина правдива книжка про війну — Некрасова відразу призначили одним з шістнадцяти секретарів Спілки письменників України. Він міг зробити велику кар’єру. Але тут почалася кампанія проти космополітизму. На зборах письменників Олександр Корнійчук нахилився до Некрасова: «Виступайте ви». Некрасов відмовився. «Вийдемо покурити». У коридорі Корнійчук пояснив, що Некрасов, як єдиний росіянин у секретаріаті, зобов’язаний затаврувати космополітів. Віктор Платонович далі відмовлявся. «Що ж, Вікторе, ви пошкодуєте».

Ось таврували якогось чергового космополіта. Він схвильовано підскакував і верещав: «Я не космополіт! Я прихвостень, прихвостень! Навіть у газетах написано, що я прихвостень космополітів».

Хтось обережно натякнув на «кумівство»: чому мовчать про родича Корнійчука, Натана Рибака. Але Рибак виявився одним з небагатьох «гарних» євреїв: пише тільки про Україну, українською мовою, славить Богдана Хмельницького й Петра Першого. Який же він єврей, себто космополіт?

На засіданнях письменників у 1948–1949 роках викривали «псевдоніми» і взагалі космополітів, тобто євреїв. Було багато трагікомічних епізодів.

Таврують Е. Підводиться український поет М. Бажан і намагається довести, що Е. не космополіт. Увечері збирається партійна рада, на якій розбирають брак пильності у Бажана. Той визнає, що через товариські взаємини з Е. не помітив його космополітизму. Але нарешті виявилось, що Е. не єврей, а німець. А хіба німці — космополіти? Е. вийшов сухим з води, тим паче що й сам став громити космополітів.

Історія, як завжди, вперто й нудно повторює саму себе. В розпалі боротьби з сіонізмом (67–68 роки) Бажан знову проштрафився. Він опублікував у журналі «Вітчизна» поему «Дебора» — про громадянську війну. Все було «правильно», по-партійному, тільки що позитивною героїнею поеми виявилась… єврейка Дебора. В годину пік боротьби за інтернаціоналізм Бажан знову втратив свою пильність. У своїх помилках він пішов ще далі — висунув кандидатуру єврейського письменника Фінкельштейна (і ще когось расово не чистого) у Секретаріат спілки письменників України. Редакторові журналу «Вітчизна» Дмитеркові висловили догану, а Бажана присоромили. Цього разу він не викрив себе перед партією.

Серед тих, хто виступав, було заведено не обмежуватись абстрактними міркуваннями про космополітизм. Треба було викрити хоча б одного єврея.

Товариш Віктора Красіна, письменник Натан Забара мав нещастя писати мовою ідиш. На той час такий собі 3. Лібман, знавець ідишу, спеціалізувався на тому, що вишуковував у книжках єврейських письменників будь-які натяки на симпатії до євреїв, співчуття до мук єврейського народу чи похвалу великим євреям — Ейнштейнові, Кафці та іншим (Марксові можна було, але не перебираючи міри).

Тільки-но Лібман знаходив космополітизм-сіонізм, жертва його пильності потрапляла в тюрму чи табір. Забара також «загримів» у табір, де й зустрівся з Віктором Красіним, а за якийсь час з… Лібманом.

Декілька Лібманових жертв одного разу спробували задушити стукача рушником, але пожаліли.

Лібман вийшов на волю разом з усіма, зараз працює в університеті, пише їдкі статті проти буржуазної культури, що розкладається (разом з сином колишнього «ворога народу» Дмитром Затонським) і навіть коментує В. Сарояна.

Якір розповів про листи, які одержали Л. Богораз і П. Литвинов, — «жидівське поріддя», як їх називають у листах. Те, що боротьба й космополітизм та сіонізм — це одне й те ж, сумнівів не було. Спочатку «жиди» були лихварями, капіталістами, що висмоктували кров, потім соціалістами, більшовиками й чекістами, тоді космополітами, а тепер — сіоністами. І завжди — поганими російськими патріотами. Але російська влада завжди була справедлива: вона відзначала заслуги гарних євреїв перед Батьківщиною.

Через день Якірові повідомили по телефону, що помер В. Павлин-чук, який підписав «Листа 224-х», фізик з Дубни, у якого було багато неприємностей з партійним начальством.

Якір не міг ні про щось говорити, ні про щось думати — так він любив і поважав цього «марксиста». Ми одразу ж поїхали в Бориспільський аеропорт. Квитків не було, довелось повертатися.

Якір показав нам машину — «вони їдуть за нами». Така велика сила гіпнозу слів про демократизацію країни, що я подумав про себе: «Йому подобається гратись у „козаків-розбійників“. Звідки він знає, що це їхня машина?»

(Коли машини почали їздити за мною, я зрозумів, що вгадати, де їхні машини, не так вже й важко. І зрозумів реакцію Якіра в ті дні: перші шпиги, перші машини ледь-ледь збуджують таким собі спортивним інтересом до них, і хочеться подражнити, погратись з ними в хованки. Потім цікавість зникає і з’являється або страх, або нудьга.)

Коли ми переїжджали через ліс, Якір запропонував вийти з автобуса і походити, позбирати грибів. Ми вийшли. Машина одразу ж звернула до лісу.

Якір посміхнувся:

— Підемо їм назустріч?

— Ходімо.

З лісу вискочив молодик в спортивному костюмі, з обличчям кримінальника (ця прикмета, тавро радянського детектива, мені згодом допомагала «їх» виявляти. Очі бігають, розбещене обличчя, ознаки Дегенеративності — сигнал для інтуїції. І ймовірність того, що перед тобою «шпиг», «філер», «підметка», «топтун» набагато збільшувалась).

Побачивши нас, він замугикав пісеньку, схилився зірвати квітку, а потім не поспішаючи звернув до машини.

Ми пішли глибше в ліс. Грибів не було, шпигуна не чути. Побродивши, побачили автобус, що йшов у напрямку шосе, але не туди, звідки ми зайшли до лісу.

Петро зрадів:

— Відірвемо «підметку»!

— Коли автобус вигулькнув десь за кілометр від того місця, де ми залишили «підметку», ми побачили… «нашу» машину.

— Ага, в нього був спеціальний передавач. Він повідомив, куди ми виїдемо.

*

Ми з родиною поїхали у відпустку, в Одесу. Я обережно натякнув матері, що можу лишитися без роботи. Для неї — а вона все життя мріяла, що хоч діти будуть жити добре, це був удар. Вона вмовляла нас з дружиною не займатись політикою.

— З цього ж користі не буде. Подумайте про себе, про дітей, про мене.

Довелося заспокоїти тим, що я спробую втриматись на роботі і буду займатись тільки наукою.

Вона розказала про те, як бачила Троцького в Середній Азії на засланні, про те, як робітники йому співчували.

— Адже ж навіть він нічого зробити не зумів.

Я у відповідь розповів про те, як переслідували Крупську, брата Дмитрія — брата Леніна, інших Ленінових родичів і друзів.

Вона вірила й не вірила:

— Звідки ти знаєш?

Коли я напав на Хрущова, мама почала його захищати:

— Він же ж тобі путівку в санаторій дав!

Шостого липня я приїхав до Москви й одразу ж потрапив на день народження Павла Литвинова.

Було море людей, з яких я знав лише Красіна й Павла.

Майже всіх я вже знав заочно. Випадково вставив українське слово — одразу ж підійшли Петро Григорович Григоренко і Володя Дрімлюга.

Про Григоренка я знав, що він сидів у психтюрмі за листівки проти Хрущова і безвідповідального управління сільським господарством.

Познайомився з Ларисою Богораз, але майже не встиг поговорити.

Особливо близько зійшовся того вечора з Гришею Під’япольським, кандидатом геологічних наук, та його дружиною Машею.

Ми весело підсміювались з тих, що пиячили, і, звичайно ж, як всі інтелігенти в СРСР, перемивали кісточки вождям і розповідали анекдотичні випадки про збори проти «підписантів».

Ще з тиждень я пробув у Москві, знайомлячись з учасниками протестів.

З Петром Григоровичем Григоренком я провів цілий день. Він розповів про своє життя, про те, як прийшов до висновку, що треба боротися за «соціалізм з людським обличчям». Перші кроки — виступи на Московській партконференції (за це — перевели з Військової академії ім. Фрунзе, з посади завідувача відділом кібернетики, на Далекий Схід); потім створення підпільної «Спілки боротьби за відродження ленінізму» і, нарешті, психіатрична тюрма з 1964 по 1965 рік.

Ще в Києві ми прочитали ряд документів про боротьбу кримських татар за повернення на батьківщину. Найсильнішим документом була стаття Олексія Євграфовича Костєріна.

Петро Григорович показав свій виступ 17 березня 1968 року на бенкеті, який влаштували представники кримськотатарського народу з нагоди 72-річчя Костєріна?

Основна думка виступу: «Того, що належить по праву, не просять, а вимагають!» і «Вимагайте відновити Кримську автономну радянську соціалістичну республіку».

Петро Григорович виклав погляди свої й Костєріна щодо ефективних методів боротьби: користуватись свободою слова й друку, збиратись на збори, вуличні походи та демонстрації, налагоджувати контакти з усіма прогресивними людьми всіх націй Радянського Союзу, звертатись до прогресивної світової громадськості і до міжнародних організацій, до ООН і до Міжнародного Трибуналу.

Бенкет закінчився тостами на честь Кримської АРСР і співом «Інтернаціоналу».

Я вперше бачив таку енергійну, мужню людину з глибоким політичним розумом.

На жаль, і в самвидаві, і на Заході лист Григоренка й Костєріна «До учасників Будапештських зборів комуністичних і робітничих партій» був розповсюджений мало. У цьому листі глибоко й докладно було проаналізовано деякі причини сталінізму, недоліки XX з’їзду і продовження сталінізму після з’їзду, розповідалось про чорносотенні настрої, про необхідні заходи боротьби комуністичних партій із сталінізмом.

На жаль, автори не отримали відповіді на свого листа від жодної компартії. І ми ніколи не чули, щоб західні компартії його обговорювали. А на порозі вже було придушення Чехословаччини… Ті, хто тоді мовчав, сприяли чехословацькій трагедії.

Я розповів Григоренкові про те, що війська вже стоять біля кордонів з Чехословаччиною (в Україні), що серед прикордонних мешканців пускають чутки про те, що малі озброєні групи чехів начебто систематично вторгаються в нашу країну. Як тут не згадати аналогічні заяви перед вторгненням у Польщу 1939 року і в Фінляндію?! Ніхто і в Москві, і в Києві вже не сумнівався, що Брежнєв і Ко? прийдуть «на допомогу» п’ятій колоні і задушать чехословацький народ в братерських обіймах — як німців, як угорців.

Петро Григорович показав мені листа в ЦК КПРС голови колгоспу «Яуна Ґварде» (Латвійська РСР) Івана Антоновича Яхимовича. Яхимович з позицій члена партії заявив, що процеси Синявського і Даніеля, Ґінзбурґа, Галанскова і Лашкової пошкодили соціалізму, десталінізації, престижеві країни.

Лист Яхимовича, написаний класичною мовою марксистського публіциста старих часів, багато хто розцінював як найсильніший з усіх відкритих листів — за аргументацією і за емоційною напругою.

Яхимович — філолог за освітою, домігся, щоб його колгосп став передовим, — оскільки він робив усе, що міг, аби підвищити рівень життя колгоспників. Яхимович одним з перших у країні почав платити за працю колгоспників грішми. Свого часу про нього багато писали в пресі. Коли колгосп вибився в передові, райком намагався змусити колгоспників здавати державі продуктів набагато більше від зобов’язань. Яхимович відмовився, бо вважав, що лише особиста зацікавленість селян підвищить продуктивність праці в колгоспі.

Селяни Яхимовича дуже любили, вони бачили в ньому одного з небагатьох чесних комуністів, тих, що думають про людину.

Познайомився я у цей приїзд і з протоколом обшуку в Ґінзбурґа і ще раз переконався, що ніяких шапірографів та іншого «шпигунського» спорядження у нього не було.

Дуже цікавою виявилась зустріч із старим членом партії, який, хоча й не був у лівій опозиції, але співчував їй. В 26-му році Н. побачив одного разу демонстрацію з більшовицькими гаслами, що йшла московськими вулицями. Він приєднався до демонстрації проти «генеральної лінії» партії.

Пройшовши декілька вулиць, демонстранти побачили кавалерію, що скакала навперейми. Всі так і завмерли — згадали царську кінну поліцію. Невже вони стрілятимуть?

Коли загін під’їхав впритул, хтось крикнув:

— Хай живе творець Червоної Армії товариш Троцький!

Кавалеристи у відповідь прокричали «Ура!»… і звернули за ріг.

Н. брав участь і в похороні Іоффе, який покінчив із собою через те, що «апаратники» вбили революцію.

Тут також хтось крикнув про Троцького, щоб привернути на свій бік солдатів. Та це вже були червоноармійці, що не брали участі в громадянській війні. Тому ніякої реакції з їхнього боку не було.

Н. багато розповів про те, як розправлялися з більшовиками й увесь час наголошував, що не можна ототожнювати знищених троцькістів із сталінізмом.

У Н. була велика марксистська бібліотека, і у нього я вперше ознайомився з «Уроками Жовтня» Троцького, збірниками статей Сталіна, Зінов’єва, Каменева, Крупської проти «Уроків» (жалюгідно виглядала Крупська: вона захищала Леніна від Троцького, який, мовляв, замало говорив про роль Леніна і т. д. Відчувалось, проте, що Крупська не зовсім на боці «апаратників»).

Також прочитав я політичний заповіт Леніна й «Азбуку комунізму» М. Бухаріна.

Бухарін видався мені ближчим за Троцького через свою симпатію до селянства, вимогу поступової колективізації.

І той, і інший брали із заповіту Леніна те, що відповідало їхнім поглядам.

У Бухаріна по суті жодного слівця про проблеми демократії. І забагато культу Леніна. Від останнього Троцький набагато вільніший, що й, мабуть, зачепило Крупську.

Н. дав також почитати брошуру «робітничої опозиції», але прочитати її я не встиг. Тільки проглянув і побачив, що багато в чому їхні тези не застаріли і посьогодні.

Прощаючись, Н. заплакав і зі слізьми на очах ще раз просив не зрікатися Жовтня:

— Так, ми зазнали поразки. Причини її треба вивчати, а не звалювати бездумно на Жовтень все минуле, як це роблять молоді. Ви перший із знайомих мені молодих, хто хоч трохи знає історію партії, хто намагається її аналізувати. (У перший вечір він декілька годин розповідав мені загальновідомі факти з історії партії. Лише тоді, як я не витримав і став доповнювати те, що він викладав, іншими фактами, Н. переконався, що дещо я все ж таки знаю.)

Я дав Н. адресу іншого старого члена партії для того, щоб через нього отримувати від Н. книжки опозиціонерів 20–30-х років.

Н. застеріг.

— Наше покоління таке зламане, що я раджу вам бути обережнішим із старими членами партії.

І справді, мого «протеже» згодом викрили як агента КДБ: через нього КДБ намагалося «керувати» демократичним рухом. Не називаю його і нині, бо не цілком переконаний у тому, що він був шпигом. Якось від нього я отримав фото «Технології влади» Авторханова і передав Світличному. Коли КДБ прийшло до Світличних, то вони, майже не шукаючи, знайшли книгу. Київські фізики казали Іванові, що то, мабуть, був радіоактивно-помічений примірник.

Невдовзі після повернення до Києва нам передали другий випуск «Хроніки». Його було присвячено переслідуванням «підписантів», становищу кримських татар. Ми дізнались про ленінградську марксистську групу, яка в 64-му році видавала журнал «Колокол».

«Хроніка» з першого випуску стала цінним джерелом інформації про події в країні, давала змогу ознайомитись із загальним станом справ, з кагебістськими методами, з тими чи іншими течіями опозиції. Завдяки відомостям «Хроніки» можна було дізнатися, в якому місті є люди, близькі по духу.

*

Коли я повернувся до Києва, до мене прийшов співробітник лабораторії і повідомив, що мене вигнали з роботи «через скорочення штатів».

Антономов на профспілкових зборах заявив:

— Ми повинні скоротити одного співробітника. Плюща все одно виженуть — ви знаєте, чому. Ми втрачаємо двох, якщо скоротимо не Плюща, або одного — Плюща.

Арифметика була переконлива, але все ж ніхто не хотів голосувати за моє «скорочення».

Антономов запропонував «американське» голосування: всім роздають список працівників лабораторії, і кожен поставить хрестик проти прізвища жертви. Більшість поставила хрестик біля свого прізвища.

Але при цьому було досить двох-трьох хрестиків навпроти мого прізвища, і я автоматично набираю максимум голосів.

Так і вийшло. Знайшлася тільки одна людина, яка сказала, що нехай краще порозганяють всіх, аніж брати участь у цій підлій справі. Саме вона і прийшла мене попередити.

Я проглянув трудове законодавство і переконався, що за п’ятьома-шістьома пунктами мене не мають права скорочувати.

Я прийшов у лабораторію і почав вимагати нових профспілкових зборів, бо перші проводили без мене, і не було навіть протоколу засідання. Я показав Трудовий Кодекс і показав, чому вони не можуть мене скоротити. Нарешті, пояснив, що мені небайдуже, хто вижене — працівники чи адміністрація. Коли працівники, то мені буде важко буде довести на суді проти адміністрації хоча б що-небудь.

Збори ухвалили, що попередні збори були незаконні, що «Плющ — потрібний лабораторії співробітник».

Труднощі були в іншому:

— Кого ж скорочувати, якщо не мене?

Це ставило мене в негарне моральне становище: я змушував когось добровільно взяти на себе жертву.

Я пояснив зборам, що профспілка має право не допускати, щоб скорочували будь-кого.

У протоколі зборів так і записали.

Після зборів знову почалась дискусія про те, що «аморально» ставити лабораторію під загрозу і «морально» мовчки дивитись на те, як розправляються з людьми за їхні погляди. Дехто з друзів намагався довести мені, що не все так погано, що я перебільшую симптоми повернення сталінізму.

З протоколом зборів я поїхав у відділ кадрів. Там мені повідомили, що через два тижні мене звільнять. Я заявив, що вони не мали права мене звільняти, бо в мене двоє дітей.

— Хто ж винен, що ви не повідомили у відділ кадрів, що у вас народилась друга дитина?

— Нічого подібного, у вас це записано, тому що на свята мені видають подарунки на обох дітей. (Це така традиція в СРСР — турбота про дітей… на свята видають пакет цукерок.)

— А я кажу вам, що друга дитина не записана.

Я підійшов до картотеки і почав шукати свою карточку.

Завідувачка канцелярії відділу кадрів підбігла до мене і почала кричати, щоб я не смів ритися в паперах.

Я витягнув свою карточку і показав, що обоє синів записані.

Завідувачка почала кричати, що я хуліган, нахаба і таке інше. Вона кричала, як дуже ображена жінки. До кімнати почали заглядати — враження було таке, що хтось намагався її зґвалтувати.

На якусь мить я справді відчув себе покидьком, що знущається з сивого волосся цієї жінки. Але відчуття провини дуже швидко зникло — я раптом згадав, хто кого насправді ґвалтує.

Зайшов до місцевкому і показав протокол.

— Ви не знаєте закону. Питання вирішують не профзбори, а місцевком.

— Навіщо ж ви наказали провести профзбори?

— Це не має значення.

— Але ж ви за законом не маєте права мене звільняти.

Я перерахував усі свої «пільги», показав блискучу характеристику, яку Автономов дав декілька місяців тому.

Тут у розмову втрутився сторонній:

— Я з обкому профспілки. Зараз уже пізно щось вирішувати у місцевкомі. Ви можете упродовж десяти днів подати на адміністрацію до суду.

— Гаразд, буду судитись.

Я поговорив з художницею Аллою Горською, яку разом з друзями вигнали зі Спілки художників. Вони також хотіли судитись — за наклеп на них з боку Секретаріату Спілки.

Проте в Алли нічого не вийшло, бо інші художники не захотіли подавати скаргу до суду. Один із керівників Спілки пообіцяв, що їм залишать майстерні, даватимуть замовлення на оформлення міст України, коли вони тихо сидітимуть. Одній же Аллі не хотілось судитись.

Я почав шукати адвоката, бо хотів зробити процес політичним. У Москві адвоката, який би згодився чесно говорити про політичне підґрунтя мого «скорочення» на суді, знайти важко, але можна. У Києві ж я прошукав відповідного адвоката всі десять днів. На 12-й день один юрист мені пояснив, що за законом я мусив за десять днів подати заяву до суду, а шукати адвоката далі можна було й після цього.

Але був серпень 68-го року, і власна доля відступала на задній план.

Якось удома в одних людей я зустрівся з чехом. Я почав розпитувати його про ті «факти», які наші газети наводили як доказ загрози контрреволюційного антисоціалістичного перевороту в ЧРСР. Він переконливо заперечив усі аргументи й «факти» радянської преси.

Зокрема, щодо відомого листа дев’яноста робітників автозаводу, в якому автори писали про загрозу контрреволюції й просили «братньої» підтримки Радянської держави, він пояснив, що майже всі вони або бюрократи, або працівники заводської охорони.

Думка про агресивні наміри ФРН його тільки насмішила. Хто ж не розуміє, що ФРН так боїться СРСР, що й мріяти не може про будь-яку агресію проти ЧРСР, навіть маючи «п’яту колону»? До того ж, століття взаємин з німцями чехи надто добре пам’ятають.

— Чехи й словаки ніколи не відвернуться від Росії.

— Так, але СРСР збирається на вас напасти.

— Ні, такого не може бути. Ми — братні народи. Ми — соціалістична країна.

— Погано ж ви знаєте своїх братів. Брежнєву й на думку не спаде згадати про столітні взаємини й дружбу. Те ж саме і з соціалізмом. (Досить пригадати процес Сланського.) Для них соціалізм — ширма, щоб зберегти владу. А ви розхитуєте їхню владу.

— Може й так. Але ж не підуть радянські солдати проти комуністів і слов’ян!

— А Угорщина? Навіщо ж вони щодня зводять наклепи на КПЧ, як не для того, щоб підготувати солдатів і народ до нападу на «контрреволюціонерів»?!

— Ні, бути такого не може.

— А навіщо наші танки стоять біля кордону?

— Я бачив, коли переїжджав кордон. Вони хочуть залякати Дубче-ка, щоб той був поступливіший.

Суперечка нічим не закінчилась. Чех дуже вже вірив у слова «дружба» й «інтернаціоналізм». Я ж не вірив жодному слову наших вождів. А народ… Що він знає? Йому щодня брешуть, він вірить і не вірить. Він вірить в те, що «ми всіх годуємо; ми врятували чехів і словаків, поляків і болгар від німців. А вони, невдячні…», і не вірить в чесність тих, хто йому це каже.

Навіть у себе в лабораторії я чув слова:

— За що ми проливали кров? Щоб вони віддали країну німцям?

— Господи, нащо ж чехам і словакам віддавати свої землі ФРН?

І це говорили люди, що знали історію радянської зовнішньої політики.

Ще в травні, тільки-но з’явились перші ознаки агресивних намірів Брежнєва, я вирішив написати для самвидаву «Історію міжнародної політики Сталіна за газетою „Правда“».

Я хотів зробити послідовний виклад стосунків з Англією, Францією, Німеччиною, Польщею, Фінляндією, Прибалтійськими республіками, Румунією й Китаєм у цитатах з «Правди» з весни 39-го по червень 1941 року. Цитати ці я подавав без коментарів: вони були досить красномовні, бо читач наперед знав, що все це закінчиться Вітчизняною війною.

Результати моєї добірки перевищили всі сподівання.

Передовсім сам спосіб викладу подій. Все, що було потрібне для підтвердження правильності політики СРСР, «Правда» викладала устами… буржуазних політиків і журналістів. Я здогадувався, в чому тут річ, а коли приїхав на Захід, мої здогади підтвердились.

Серед політиків і журналістів, які донесхочу ненавидять Ради, стільки суперечностей, а в пресі стільки брехні й погоні за сенсаціями, що зовсім неважко знайти цитати, вигідні СРСР на сьогодні. Окрім цього, майже в будь-яку газету будь-якого спрямування завжди можна увібгати потрібні держбезпеці ідеї, відомості і т. п.

Наприклад, увесь журналістський світ зараз знає, що такий собі Віктор Луї, радянський підданий, систематично передає на Захід відповідну інформацію і навіть «самвидав», (коли треба заплямувати Солженіцина чи Хрущова). І що ж? Луї працює «кором» в буржуазній газеті, нібито він не радянський підданий. Навіщо це потрібно газеті, її читачам?

Багато західних газет радо друкує те, що потрібно КДБ, бо це або сенсація, або «нові відомості», «нова точка зору». Потім склепана вигадка повертається додому, на сторінки «Правди» у такому вигляді: «навіть реакційна преса визнала, що Н. — агент гестапо, а країна М. готує змову проти світу» і т. д., і т. п.

У самвидаві розійшлася праця західного автора про Тухачевского. Автор розповідає, як білий генерал Скоблін, надумавши задушити більшовиків їхніми ж руками, налагодив зв’язок з гестапо і НКВД, щоб склепати «справу Тухачевського». НКВД підкинуло ідеї Скобліну та його дружині (давньому агентові ВЧК), Скоблін домовився з гестапо. Гестапо підготувало «докази» і підкинуло їх президентові Чехо-словаччини Бенешу, той, як друг СРСР, передав їх Сталігіові. Коло замкнулось, Сталін знищив найталановитіших полководців армії (і Скобліна як непотрібний «доказ»).

Майже всю цю історію можна було знайти і в радянській пресі, за винятком змови НКВД й гестапо.

Але ще цікавіші не методи подання матеріалу, а сам матеріал газети «Правда».

Ще навесні 39-го року «Правда» друкувала антифашистські статті. Вона обурювалась (в міру) Заходом, який зрадив Чехословаччину.

Але поступово «антифашизм» затихає. З’являються «об’єктивні» статті про фашистську Німеччину.

І все-таки перехід до пакту про ненапад, про мир і дружбу був надто різкий і з погляду пропаганди недостатньо підготований. «Правда» опублікувала декілька витягів з Гітлерових промов проти Польщі. Гітлер розлагольствував про імперіалістську Версальську угоду, якою хотіли поставити німецький народ на коліна, про поліцейську політику польського уряду щодо нацменшин — німців, українців і білорусів. Коментарів до промов Гітлера «Правда» не давала, але підібрані промови й цитати з «Фьолькішер беобахтер» красномовно свідчили про симпатії Вождя до Фюрера.

Не встигли підписати Пакт про ненапад, як фашисти увірвались у Польщу. Англія, Франція оголосили Німеччині війну. «Правда» подала матеріал об’єктивно: великі витяги із німецької преси і маленькі з англійської і французької.

«Правда» повідомляла про розгром польської армії, про втечу уряду. І раптом з’явились статті про те, що поляки переслідують українців та білорусів, про те, що польські війська порушують радянські кордони, що польський підводний човен переховувався десь У прибалтійському порті.

І раптом… радянські війська перейшли кордон, щоб рятувати єдинокровних українців і білорусів (від поляків чи від нових друзів?). Польському урядові, якого вже не було, послали ноту.

Прості радянські громадяни, солдати й журналісти почали писати обурені листи, про те, що озвірілі польські офіцери знахабніли до того, що… стріляли у червоноармійців.

Нарешті перемога доблесних радянських військ (про перемогу німців майже не пишуть), західні українці й білоруси просять прийняти їх до складу Союзу, вибори на Західних землях до рад. (Тут, на Заході, від українських емігрантів, я дізнався, під який акомпанемент чекістських вистрілів і тортур відбувались ці «вибори».)

Паралельно з’являється прибалтійська проблема. Укладаються угоди про те, що Радянський Союз підтримує прибалтійські республіки.

До деяких прибалтійських міст вводять радянські війська. За декілька місяців керівники прибалтійських армій і урядів заперечують «вигадки західної преси» про радянізацію Прибалтики. (Бідний Ульманіс, президент буржуазної Латвії, бідний естонський генерал Лайдонер! Вони заперечували те, що всі вже бачили, — свою близьку загибель.)

Через три місяці після початку Другої світової війни на черговій сесії Верховної Ради виступає Молотов. Він пояснює діалектику історії — за ці три місяці агресорами стали Англія і Франція. Вони ведуть «релігійну війну» на взірець середньовічних — проти нацизму. Молотов знущається з Англії й Франції: хіба гармати можуть боротисяз ідеями?

З’являються статті про переслідування французьких комуністів за їхні «антивоєнні» виступи.

Письменник-комуніст Т. Драйзер протестував проти того, що США, не зважаючи на свій нейтралітет, надають економічну допомогу Англії й Франції.

Щось обурене написав Андерсен Нексе, також письменник і також комуніст.

Одним словом, руками західних комуністів Сталін вирішив затаврувати англо-франко-американську агресію проти націонал-соціалізму.

Поет Асєєв у віршиках проти Польщі заримував Гітлерову промову в Данцігу (не згадуючи, щоправда, про Гітлера).

Так самісінько брехливо висвітлювалась війна з Фінляндією. Почалися переговори з фінами. Їм запропонували таку ж допомогу, як і прибалтам. Фіни уже бачили долю Польщі й Прибалтики і тому відмовились від обміну землями і від військової допомоги.

З’явились повідомлення про якийсь гарматний вистріл з фінського боку, про вторгнення фінських військ на наші землі. У Фінляндію було послано гнівну ноту.

Фінляндія боязко попросила створити комісію для вивчення інциденту з вистрілом. У відповідь — гнівні листи трудящих СРСР, гнівна нота.

Усе це нагадує байку Крилова «Вовк і ягня», аргументацію з обох боків — вовка і ягняти.

Нарешті війська Ленінградського військового округу (не Червоної Армії, а округу!) перйшли кордон, не оголосивши війни. Фіни нахабно оголосили війну (так що агресор — вони).

Через декілька днів у Фінляндії було створено народний уряд (на території, захопленій Червоною Армією). Новий уряд ще не встиг виникнути, а вже підписав потрібний договір. «Правда» вмістила карту земель, що відійшли до Радянського Союзу і Фінляндії. Всім читачам було видно благородство Союзу: маленький Карельський перешийок нам, а великий шматок Карелії — їм. Фінські війська поспішно відступали, старий фінський уряд кудись зник. Коли шведи боязко спробували примирити тих, хто воював, то їм заявили, що вже укладено договір із справжнім урядом Фінляндії.

Опублікували витяги з «Фьолькішер беобахтер» про те, що берлінці радіють з перемог союзника. (Щоправда, Муссоліні при цьому поставляв зброю фіннам. Англія і Франція також підтримували Фінляндію.)

Поступово статей про доблесні успіхи в Фінляндії стало менше, а потім вони й зовсім зникли. Почалися статті про бої за те чи інше село. Про народний уряд забули. Зненацька вигулькнув старий, ненародний уряд, з яким і уклали мир.

Дивно, що тогочасні читачі не зрозуміли, що Червона Армія слабка, коли виявилось, що вона нездатна перемогти Фінляндію. Як могли не зрозуміти, що сталінізм пов’язаний з гітлеризмом, що «п’ята колона» у Фінляндії слабка?

21 грудня увесь світ відзначав 60-річчя Вождя всіх народів.

На найпомітнішому місці «Правда» розмістила привітання вождеві від фюрерів — Гітлера, Чан Кай-ші й словацького Тісо.

Цитати про захоплення Бесарабії, приєднання Прибалтики, про війну в Китаї я не встиг виписати: відпустка, скорочення штатів, а потім 21 серпня — все це не дало мені закінчити статтю.

У «Правді» від 21-го анонімка, прохання про допомогу від неназваних керівників КПЧ. «П’ята колона» працювала.

Задовго до цього в самвидаві появились «2 тисячі слів», промова Вацулика на з’їзді чехословацьких письменників, «Програма діяльності КПЧ» та інші переклади з чехословацької преси, особливо з «Літе-рарних листів». Нарозхват була «Дукля» — журнал українців Словаччини. На жаль, в ньому аналізувались тільки національні й релігійні проблеми в новій Чехословаччині. Національна обмеженість журналу виявлялась у всьому. Коли українця В. Біляка вибрали секретарем словацької компартії, українці Словаччини раділи. Та коли Біляк публічно зрікся свого українства, по суті, попередивши про те, що готовий продати всі народи ЧРСР), «Дукля» накинулась на нього.

Але радість «весни» так переповнювала сторінки «Дуклі», що можна було навіть не знати інших чехословацьких газет і журналів, щоб зрозуміти, що «весна» справді прийшла.

Демократизм, гуманізм, правдивість «Програми діяльності КПЧ» тоді переконували нас більше, ніж будь-що інше, що чехословацька компартія справді почала будувати «соціалізм з людським обличчям».

Назва ця мені не подобалась, бо вона припускає можливість соціалізму з нелюдським обличчям. Останнє — не соціалізм, а нова форма експлуататорського суспільства. З цієї ж причини мені здається невдалим термін «казармений комунізм». Як ідеологія такий «комунізм» можливий, але як лад він або неможливий, або це не комунізм. Адже тоді повинні бути люди, зацікавлені в тому, щоб зберегти нелюдськість комунізму, ті, що поза рамками «рівності, братства й свободи», що мають політичні й економічні пільги. Вони повинні бути найрівнішими і найвільнішими «братами».

Напади на ЧРСР з кожним днем збільшувались. Ми всі чекали: якщо почнеться війна, чи скажуть своє слово друзі ЧРСР — Румунія та Югославія, а також вороги — «імперіалістичні держави».

Ходили чутки, що Румунія та Югославія обіцяли Дубчекові військову допомогу в разі вторгнення. Югославія почала озброювати своїх мешканців на випадок війни з «братами» по крові й ідеології.

Та ми знали, що чехословацькі війська стоять не біля кордонів СРСР, а біля кордонів з Німеччиною, що їхні гармати звернені на Захід. Дубчек зовсім не готувався давати відсіч агресії з радянського боку.

ФРН не лише не збиралась вторгнутись на допомогу «контрреволюції», а зі страху перед провокацією з боку країн Варшавського договору на всяк випадок провела військові маневри якомога далі від ЧРСР, хоча раніше збиралась провести їх біля чехословацьких кордонів.

Найогиднішими виглядали в наших газетах перекази статей західних журналістів про ЧРСР.

Довільні домисли «Вашингтон пост», «Дейлі мейл», «Темпо», «Нью-Йорк Тайме», австрійських та інших газет видавались за самовикриття імперіалістів. Свободу фантазувати й брехати, яку мають західні журналісти, використала невільна брехлива преса Радянського Союзу. Вкотре «свобода» допомогла антисвободі. Брехливість західних журналістів завжди зручна для радянських фальсифікаторів.

Протилежне також правильно. Західна преса неодноразово використовувала радянську брехню для боротьби проти соціалізму.

І ось повідомлення — війська країн Варшавського договору вторглись у Чехословаччину. Пізно ввечері ми сиділи біля приймача і слухали чехословацькі радіостанції. 21–24 серпня тепер зливаються у пам’яті в одну довгу ніч кошмару, сорому й відчаю.

Ми слухали інформацію про реакцію чехословаків на братерську допомогу. Виступив Людвік Свобода. Він плакав, бо трагічно повторювалась окупація 38-го року, проводив паралель між 38-м і 68-м роками. Ми всі плакали разом з ним, бо ж окрім сліз та безсилої ненависті до своїх «вождів», нічого не могли протиставити силі.

Було нестерпно соромно бути радянською людиною, бути марксистом. На душі лише страх за ЧРСР, СРСР, за майбутнє всього світу, відчуття того, що надходить довжелезна зима, ніч сталіно-фашизму.

На вулицях підходили малознайомі люди й говорили із ненавистю й злом:

— Чому американці мовчать? Хоч би китайці розв’язали війну!

— Треба бомби кидати. Самвидав і всіляка пропаганда — кобилі під хвіст, це все іграшки.

І найзліші, найрозпачливіші слова казали найпоміркованіші, ліберали.

Я намагався якось заспокоїти друзів, відмовити від тих чи інших авантюр. Але й сам схилявся до того, щоб піти на яку-небудь авантюру.

Жити в цій мерзенній країні стало неможливо, бо не видно було реальних ефективних методів боротьби з бандитською владою. Якщо навіть організована, політично розвинута країна, одностайна в поглядах на право йти своїм шляхом, на право на незалежність, зі своєю владою, армією і т. д. нічого не змогла зробити, то що може зробити жалюгідна жменька радянських опозиціонерів?

Я вирішив іти в чехословацьке консульство — просити про громадянство. Виявилося, що декілька киян випередило мене, але консула не було — поїхав до Москви. Його заступники дякували за моральну підтримку радянських громадян, але радили не виступати, щоб не дати приводу звинуватити консульство у «підбурюванні». Вони самі нічого не знали про події в ЧРСР і днями й ночами сиділи біля радіоприймачів. Сказали, що чехословацького посла в Москві підкупили наші окупанти.

Я вирішив піти в югославське консульство. Виявилось, що в Україні такого немає.

Була пропозиція влаштувати демонстрацію. Після довгих дискусій вирішили цього не робити: нас у Києві так мало, що арешт демонстрантів частково паралізує самвидав. Вирішили тільки підтримати чехів і словаків єдиним, що могли зробити — якомога більше розповсюджувати документи «весни». Вночі 21-го чи 22-го ми з дружиною повертались на таксі додому. Перед мостом Патона машина мусила зупинитися — по мосту йшла нескінченна колона з гарматами й ракетами.

Таксист злісно сказав:

— Румунів їдуть душити!

Ми так і завмерли. Адже румуни, мабуть, не потерплять «братньої допомоги». Значить, почнеться війна…

У ті дні багатьох хлопців забрали в армію. Їх обробляли брехнею про Румунію, про її контрреволюційний уряд (він таки контрреволюційний, але не в брежнєвському розумінні).

Біля румунських кордонів стояли наші війська.

У декого з киян з’явилась ідея — піти добровольцем в армію, щоб потім, якщо почнеться війна, приєднатись до румунів. Але ідея була дуже наївна — хто б це повірив у такий «ентузіазм»?

*

Прийшла, нарешті, книга Сахарова «Роздуми про прогрес, мирне співіснування та інтелектуальну свободу».

Чудово сформульовано основні проблеми, що постали перед світом, видно безстрашну сміливість, з якою викривається неосталінська політика в СРСР. Дуже наївною видалась футурологічна частина — пропозиція реформ у внутрішній та зовнішній політиці. Зараз, після 21-го серпня, особливо виразно видно, що будь-які істотні реформи зверху неможливі.

Особливо сумнівними видались мені слова про зближення СРСР і передових капіталістичних країн. Так, «конвергенція» можлива, але яка? Реальні тенденції свідчать про зближення у точці падіння в прірву. В СРСР зростає свідома й несвідома тенденція до відмови навіть від слів соціалізму, до переходу в державний капіталізм у його оголено-нелюдській формі. Якщо Захід і почне наближатись до СРСР, то радше посилюючи антидемократизм, ще більше концентруючи капітал і зрощуючи державу й монополії.

Та Сахаров і сам бачить цю небезпеку, і каже в своїй статті, що зближення не повинне перетворитись на змову урядів.

Стаття Сахарова широко розійшлася у наукових інститутах і поміж літераторів. Про неї багато дискутували. Та було не до дискусій, бо вже 26-го зателефонував Якір і повідомив, що 25-го на Красну площу вийшли на демонстрацію Лариса Богораз, Віктор Файнберґ, Павло Литвинов, Наташа Горбаневська, Костянтин Бабицький, Володимир Дрімлюга і Вадим Делоне. Вони вийшли з плакатами протесту проти окупації ЧРСР. Їх арештували, і, ймовірно, звинуватять або в «антирадянській пропаганді», або в «наклепі на владу», або в порушенні «роботи транспорту і державних установ».

Ми раділи, що знайшлись люди, які заявили, що не всі в СРСР підтримують агресію. Багато хто жалів, що на площу вийшов Литвинов, — він дуже потрібний самвидаву. Але всі розуміли, що в даному випадку «здоровий глузд» було відкинено заради почуття протесту, через те, що не можна мовчати — бути співучасником агресії. Багато хто їм заздрив, незважаючи на те, що розуміли, яка важлива тиха самвидавівська робота.

У всіх установах проводили збори на підтримку «братерської допомоги» і «рятування соціалізму» в ЧРСР. Дехто не з’являвся, дехто утримувався, дехто протестував.

Незгодних почали репресувати.

В Інституті кібернетики виступив академік Глушков — він засудив чехословацьких опортуністів і контрреволюціонерів і підтримав вторгнення. Хтось із працівників запросив журналіста. Коли академік побачив магнієвий спалах фотоапарату, він зблід і замовк.

Після зборів Глушков передав Вікторові Боднарчуку, якого вже вигнали з інституту, що він не хотів, аби його виступ став загальновідомим. Адже всі працівники розуміють, що він мусив це зробити задля Інституту, задля науки (на… треба така наука?)

Навіть ця безпринципова людина не хотіла, аби про те, що вона підтримує агресорів, знали в світі.

Третій номер «Хроніки» вмістив інформацію про протести проти агресії. У листі газетам «Руде право», «Уніта», «Морнінґ Стар», «Юманіте», «Монд», «Вишингтон пост», «Нойє цюрхер цайтунґ» і «Нью-Йорк тайме» Наташа Горбаневська розповіла про плакати, які тримали демонстранти, про те, як били демонстрантів і т. д.

28 липня за порушення паспортного режиму було арештовано Анатолія Марченка (він сидів з 1960 по 1966 рік в таборі, а вийшовши на волю, не мав права їздити до Москви). Насправді його судили за книгу «Мої свідчення», за лист від 26 липня в чехословацькі газети про наклепницьку кампанію проти ЧРСР і про загрозу інтервенції.

21 серпня Марченко отримав рік таборів.

*

Наприкінці вересня до Києва приїхали представники кримських татар — фізик Ролан Кадиєв і лікар Зампіра Асанова. Від свого народу вони мали спеціальні мандати, в яких було чітко сформульовано, що вони мають обстоювати. На поїздки до Москви чи до Києва народ видавав представникам гроші.

Ролан і Зампіра приїхали з дорученням передати листа українському урядові. Вони розповіли, що агенти КДБ розпускають серед кримських татар чутки про те, що в Крим їх не пускають «українські націоналісти». Ми сміялись:

— Які? Шелест чи Дзюба, якого Шелест переслідує за націоналізм?

А в Криму КДБ розповсюджує чутки, що татари хочуть вигнати українців та росіян з їхніх домівок…

Пішли до Віктора Некрасова. Зампіра подякувала йому від імені народу за підтримку.

Некрасов розповів кумедний випадок.

Якось в Криму, в номері готелю, він жартував із своїм приятелем, письменником Н.:

— Влаштуймо тут революцію. План звичайний: насамперед вокзал, телеграф, банк. Потім виженемо росіян та українців, проголосимо незалежну Кримську республіку. Попросимо у татар притулку і будемо жити у вільній країні.

Одного разу з Н. провели розмову про те, що він відмовився виступити проти Некрасова. Н. всерйоз нагадали:

— Ви думаєте, ми не знаємо, як ви з Некрасовим хотіли зробити революцію в Криму?!

*

Ми вирішили познайомити Зампіру і Ролана з українськими патріотами.

Татари зустрілися з Дзюбою та Зіновією Франко, онукою відомого українського революціонера, поета Івана Франка. Вони пообіцяли зібрати серед української інтелігенції підписи під вимогою повернути татар на їхню батьківщину. (Багато хто окрім Дзюби й Франко зробили для татар, що могли. Іваничук, наприклад, можливо, й безвідносно до того збору підписів, написав історичну повість «Мальви» про період дружби України й Криму. «Інтернаціональна» радянська влада заборонила повість — за «націоналізм». Чий?..)

Ми із Зампірою та Роланом ходили додому до письменників, щоб привернути їхню увагу до кримськотатарської проблеми. Побували в багатьох. Що менш чиновним був письменник, то щиріше він відгукувався на наші слова.

Прийшли до Андрія Малишка. Зустріла нас його дружина, поетеса Любов Забашта, та сама, що дорікала мені в 66-му році за мою мову російську…

Ролан розповів їй, як знищують пам’ятки кримськотатарської старовини, попросив звернутися з протестом до Товариства охорони пам’яток старовини.

— Яв Криму часто відпочиваю і не бачила, аби хоч щось було зруйновано!

Ролан показав їй фотографії руїн. Тільки пушкінський Бахчисарайський фонтан залишили, бо він пушкінський. (Дякуємо, товаришу Пушкіне!)

— Добре, наступного року я поїду туди в санаторій і подивлюся.

Увійшов Малишко. Вона підбігла до нього і щось шепнула. Той хутенько пройшов до спальні.

Забашта пояснила нам, що у Малишка вночі був серцевий приступ і він не зможе з нами розмовляти.

— Він, звичайно ж, співчуває вашому народові.

Від Малишка пішли до Бажана. Біля під’їзду стояв міліціонер. Ми розсміялись — ось як бережуть талантів.

— Вам до кого?

— До Бажана.

— Він у Конча-Заспі (місцевість під Києвом, де розташовані урядові дачі та санаторії).

Назагал у Ролана склалося дуже гарне враження від української інтелігенції, особливо від Дзюби. Він сказав мені після всіх візитів: «З боку політичного Москва робить для нас більше, ніж Київ, але українці нас краще розуміють».

Після від’їзду представників кримських татар прийшли хроніки-бюлетні їхньої боротьби. В них було описано політичні переслідування татар і боротьба народу за свої права.

21 квітня у м. Чирчику (Узбекистан) кримські татари зібрались біля пам’ятника Леніну відсвяткувати його день народження. Війська і міліція почали розганяти тих, що зібрались, кийками, ременями, поливали лужною водою із брандспойта. Били, не жаліючи, ні жінок, ні старих. Дісталось і узбекам, і навіть росіянам.

Російський капітан, що випадково опинився на цьому «Мамаєвому побоїщі», закричав:

— Як ви смієте бити людей! Ви ж не есесівці! Я напишу в ЦК!

Його так побили, що тут же відвезли в лікарню. Що з ним далі сталося, татари так і не змогли довідатись. (Де він? Його вбито? Лікується? В тюрмі чи психушці?)

Понад 300 осіб було заарештовано.

У березні до Москви приїхало 800 представників кримськотатарського народу.

16–17 березня їх заарештували, а потім повантажили у пломбовані вагони і відправили у Ташкент. Під час арешту тих, хто протестував, били. Помилково побили підданого Туреччини. Той поскаржився своєму послові. Радянські власті вибачились — «переплутали». Посол заспокоївся — б’ють мусульманів, але не наших. Татари покладали багато сподівань на мусульман Туреччини і Близького Сходу. На жаль, ці сподівання були марні. Десь у 1977 році я таємно зустрівся з цього ж приводу з представником мирних палестинців у Франції. Він обіцяв щось зробити для кримських татар, але через кілька місяців його вбили. Палестинці.

Заїхав до нас Гомер, шофер за фахом.

Він розповів про свою особисту долю, типову для кримського татарина.

Як їх вивозили з Криму в 44-му році, він не пам’ятає. Залишився без батьків, жив у дитбудинку в Узбекистані. На все життя запам’ятав, як, розгнівавшись, вихователька вигнала його на холод, взимку, босоніж на сніг — педагогіка!

Після 56-го року жив добре, багато заробляв. Одружився. Тесть — людина багата, також кримський татарин. Коли почався національний рух, Гомер став допомагати грішми. Але не витримав, став брати активну участь — розповсюджувати самвидав і т. п.

Тесть і дружина почали з ним сваритись.

— Але я не можу лише матеріально підтримувати. Я ніколи їм не забуду, як виганяли мене на сніг.

Ми з Гомером зайшли до Некрасова. Він запропонував Гомерові випити. Той відмовився.

— Ми пити не можемо, бо запах алкоголю буде доказом того, що ми хуліганимо. КДБ й міліція арештовують нас і без підстав.

Гомер та інші робітники з кримських татар вразили всіх нас високим рівнем політичної свідомості, розумінням таких речей, які недоступні «середньому радянському інтелігентові».

Гомер поїхав і у нас настало відносне затишшя.

*

Часто телефонував Якір і повідомляв новини. Частіше сумні.

У серпні арештували Іру Білогородську за розповсюдження листа про арешт Марченка. Іра забула в таксі торбинку, у якій було багато примірників листа. КДБ отримав торбинку, а з нею — докази проти Іри.

27 серпня був обшук в Івана Яхимовича, якого звільнили за лист до ЦК. Його дружину Ірину звільнили зі школи. Обшук був через підозру в пограбуванні Держбанку. Під таким же брехливим приводом обшукали ленінградця Юрія Гендлера, юрисконсультанта. Після обшуку його арештували, бо знайшли самвидав.

Користуючись затишшям, я почав шукати роботу.

В. Боднарчук, маючи зв’язки з багатьма математиками з різних інститутів, запропонував два інститути. В цих інститутах треба було розробляти математичні моделі тих чи інших процесів.

У кожному інституті були люди, які знали про судові процеси, про підписантів. Вони казали, що робота є. Я разом з ними йшов у відділ кадрів. Подивившись мою трудову книжку, на запис «звільнено у зв’язку із скороченням штатів», одразу ж запитували: «Чому?»

Я не дуже переконливо брехав про те, що хочу працювати над тематикою даного інституту.

— Гаразд, приходьте за тиждень.

За тиждень виявлялося, що місць немає.

Боднарчук вчив мене, як зробити мою усну версію «скорочення» переконливою. Я силкувався, але брехати було гидко, та й не вірив я, Що КДБ випустив мене з поля зору.

Зайшов у інші інститути — те ж саме.

У деяких інститутах заввіділом відразу ж питав:

— Підписант?

— Так.

— Я спробую залагодити.

В інституті психології адміністратор сказав моєму приятелеві:

— Ми ледве врятували своїх підписантів, а ви пропонуєте нам чужого.

В одному біологічному інституті зустрів старого товариша, професора. Він розпитав про політичні події і навіть поспівчував:

— Знаєш, якщо я порекомендую, то напевно відмовлять. Я краще через посередників. І вибач, поспішаю на збори, читаю доповідь про нові форми буржуазної антирадянської пропаганди.

Посміялись разом — хто читає?! Я сміявся не дуже весело…

Зустрівся з директором і брехав навіть переконливо. Директор зацікавився: моя попередня робота частково збігалася з тематикою інституту.

За день мені повідомили, що місць немає…

Пішов у видавництво «Вища школа», влаштовуватись редактором у відділ математичної літератури. Одночасне знання української мови і математики — рідкісне, і тому такі «енциклопедисти» цінуються. На жаль, повторилось те, що й раніше.

Один знайомий зателефонував до редакції «Радянської школи». У математичному відділі так був потрібний редактор, що ніхто не поцікавився, чому мене звільнили. Мені дали два розділи з книжки про методику викладання математики і попросили відредагувати їх і написати рецензію. Удома я переглянув розділи і знайшов суттєві помилки в стилі, в означеннях і навіть у розв’язках завдань. Я написав рецензію і показав її Сверстюкові як спеціалістові з української мови. Все було гаразд.

По дорозі до редакції я помітив хвіст — чоловіка й жінку.

— Для першого разу це дуже добре, — сказав редактор. — Я зателефоную вам завтра, треба поговорити з головним редактором.

Вийшовши з редакції, я побачив, що хвіст мій ховається біля сусіднього будинку. Я пішов прямо на них. Вони хутко зайшли до будинку, але згодом, коли я сів у тролейбус, я знову побачив жінку. Стало ясно, що нічого не вийде.

Наступного дня мені сказали, що головний редактор не хоче мене приймати: «Ви написали заяву по-російськи. Значить, ви не знаєте української мови!»

— Як? Адже ж рецензію я написав і редагував книжку українською мовою.

— Він не звернув на це уваги.

Як кумедно: українського націоналіста не беруть на роботу за те, що заяву він написав по-російськи. «Парадокси доби», писав Василь Симоненко.

Нарешті, коректор з редакції «Наукова думка» повідомив, що їм потрібен редактор математичної і технічної літератури.

Знову — «прийдіть завтра».

Пішов на прийом до президента Академії наук УРСР академіка Патона. Його не було. Зайшов у партком Академії. Там прямо виклав, за що звільнили. Почалася політична суперечка. Я їм про загрозу ресталінізації, вони мені про буржуазну пропаганду. Я нарешті порушив питання про те, що вони зобов’язані влаштувати мене на роботу, бо юридичного права звільняти мене не було. Розповів, як не приймають із записом «через скорочення штатів».

— Добре. У вас щось на прикметі є?

— Є.

— Що?

Я зам’явся.

— Але ж ми хочемо вам допомогти!

Сказав про «Наукову думку».

— Приходьте завтра.

«Завтра» виявилось, що уже взяли людину на це місце. Я перевірив — ще не взяли.

Написав заяву в Об’єднаний комітет профспілки Академії наук і вищих шкіл.

Розмовляв зі мною дуже симпатичний товариш:

— Навіщо ви все написали у заяві? Треба було інакше все пояснити.

— Але я вже пробував інакше. Все одно кому треба — дізнаються.

— Так, ви маєте рацію. Але що ми можемо зробити? Я спробую підшукати вам роботу, але обіцяти не можу — знаєте, політика все-таки…

Пішов до ЦК профспілок. Там майже те саме сказали — про те, Що профспілки безсилі. Порадили покаятись.

Довелось махнути рукою на роботу і ставати репетитором. В університеті пообіцяли порекомендувати мене студентам, що відстають, але жодного «болвана» (так їх у нас називають) я так і не знайшов.

Знайомі порекомендували школярку, готувати до університету. Вона двічі прийшла, а потім зникла. Виявилось, її попередили, Що через зустрічі зі мною її не приймуть до університету. Вона «й так єврейка», а зв’язок з «неблагонадійним» — стовідсоткова гарантія, що не вступить.

Я зрозумів: Мені залишається одне — ставати опозиціонером-професіоналом. Це дає тільки тюрму — не гроші, але це також робота, і, по суті, більш потрібна. І головне — не треба буде роздвоюватися на будівника світлого майбутнього і опозиціонера похмурій теперішності і майбутному, не треба брехати.

Єдине, що важко — сидіти на шиї у дружини і залишати науку. І не дуже хотілось ставати професійним політиком. Політична діяльність видається мені суєтою, боротьбою з перешкодами, а не розкриттям своєї індивідуальної сутності, не розвитком своїх сутнісних сил. До того ж — компроміси, зіткнення з брудом політичного життя.

Але й відійти вбік, заткнути вуха, не бачити, мовчати, забути — також не можна.

Напруженість політичної боротьби зростала.

5-го вересня судово-психіатрична експертиза Інституту ім. Сербського під керівництвом проф. Д. Р. Лунца визнала Горбаневську неосудною. Прокуратура припинила порушену проти неї справу і передала її під опіку матері…

7-го жовтня зателефонував Якір і повідомив, що 9-го почнеться суд над демонстрантами. Я обійшов усіх знайомих і зібрав трохи грошей для москвичів. Лише одна знайома спершу відмовилась дати:

— Це для націоналістів? Ні!

Я пояснив, що це москвичам, але відмовився брати гроші. Потім вона сама стала запеклою українською націоналісткою. Парадокси доби…

Українські патріоти зібрали скільки змогли: багато хто уже втратив роботу.

Цей процес добре описано в «Півдні» Наталі Горбаневської, і тому я обмежусь деталями, яких у «Півдні» немає. Проте вони здаються мені важливими, щоб передати атмосферу переслідувань інакомислячих в СРСР.

Вранці ми наштовхнулись на оперативний комсомольський загін на чолі з явним кагебістом, але «під інтелігента» — чорна борідка, намагається говорити «культурно».

На наші запитання він охоче відповідав. Він інженер, працівник комсомолу Олександров.

«Олександров» намагався говорити з класових позицій (про класове чуття, необхідність праці і т. д.)

Його хтось спитав:

— А чому ж ви не працюєте? Я вас бачив під час всіх московських процесів біля будинку суду.

Інженер насмішкувато ошкірився:

— Я тебе теж бачив біля суду.

— Послухайте, за бороду вам платять окремо, як за шкідливість?

Мало хто з москвичів тоді мене знав, і тому, коли я зацікавлено переходив від однієї купки людей до другої, то одна симпатична пані кинула мені презирливе: «Як Вам не соромно — з Вашим обличчям — стукати?» Комплімент щодо обличчя було цілковито знищено отим стукачем. Я швиденько піймав Н. Горбаневську і попрохав пояснити «отій дурепі», що «свій». Досвідченіше кваліфікував обличчя гебіст: «Я твоі жидовскіє мазгі расплющу по стєнє», і, може, вперше в житті з’явилася гордість за той єврейський ніс.

На другий день суду Зінаїда Михайлівна Григоренко та інші друзі не пустили мене до будинку суду, бо випадок з Алтуняном засвідчив, що приїжджим з інших міст загрожують провокації (Алтуняна і П. Г. Григоренка намагались втягнути в бійку з провокаторами).

Ми поговорили з Алтуняном про нього самого, про його друзів.

Генріх — член партії, майор, радіотехнік, викладав у Військовій академії у Харкові.

9 серпня у нього і в його дев’ятьох друзів було зроблено обшуки через зустрічі його з Григоренком і Якіром, через «розмови» й самвидав.

*

Я пообіцяв налагодити постійний зв’язок з Харковом — їх мало, їм важко діставати самвидав. Оскільки більшість Генріхових друзів — марксисти, то зустріч мала бути для мене особливо цікава.

Приїхав до Москви Яхимович. Мене він вразив своєю цілеспрямованістю, енергією та вірою в майбутнє. Останнє траплялось дуже рідко.

Яхимович розповів, як його скидали з посади голови колгоспу й виганяли з партії.

Спочатку були колгоспні партійні збори. Виступив член райкому партії і розповів комуністам про те, що Яхимович у своєму листі до ЦК зводив наклепи на Радянську владу. Вимагав виключити його з партії.

Ніхто не проголосував за це рішення.

Скликали другі збори. Проголосував «за» тільки колгоспний парторг. Після зборів, не питаючи колгоспників, Яхимовича все-таки зняли з посади голови колгоспу.

Дружина парторга пішла від чоловіка через його боягузливу поведінку у всій цій справі.

Колгоспники досі привозять Яхимовичеві продукти.

Побачивши, що у Москві суцільні пиятики, Яхимович притьмом почав з ними боротись: адже пиятики шкодять справі. Ми всі підсміювалися з нього — одразу видно марксиста. За суворість до товаришів дехто прозивав його «троцькістом» (щоправда про Троцького ніхто не мав ніякісінького уявлення, окрім легендарних розповідей та чуток).

З Москви вдалося привезти багато літератури. Це — промови адвокатів, що захищали Ґінзбурґа і Галанскова, нарис Н. Горбаневсь-кої «Безкоштовна медична допомога» (про перебування у психіатричній лікарні), лист П. Г. Григоренка до голови КДБ Андропова, в якому Петро Григорович розповідає про переслідування, допити та інші такі ж приємні речі.

На кінець року прийшов 5-й випуск «Хроніки». «Хроніка» почала давати огляд самвидаву. Цій рубриці ціни нема — читач дізнається про новинки самвидаву і може цілеспрямовано їх шукати.

Я відзначив для себе «Новий клас» Джіласа і «Технологію влади» Авторханова. Обидві книжки вдалося дістати — Авторханова на фотоплівці, Джіласа — віддрукованого на машинці. Виникли труднощі з передрукуванням. Авторханова робили близько 4-х місяців, Джіласа — два. Джілас розповсюдився по Києву більше, ніж Авторханов.

Джілас справив на мене враження не таке велике: до більшості його ідей я прийшов давно. (Цінними виявились тільки факти з історії Югославії та СРСР.)

Вже в еміграції познайомились і навіть співпрацювали з обома. Ситуації були… Конференція Інтернаціоналу спротиву. Після виступу Джіласа гостро виступив його співвітчизник й звинуватив Джіласа у його злочинах. І злочини були. І писав про них він сам… Але довелося всім нам, радянським дисидентам, виступати й доводити, що саме його книги найбільше сприяють демістифікації комунізму, і тим він спокутує свої справжні гріхи.

Я не поділяв його основної тези — про новий клас експлуататорів. Я думаю, що бюрократична верхівка, яка управляє СРСР, ще не оформилась у цілком самостійний клас. Адже ж менеджери в капіталістичних країнах не належать до окремого класу! Як і поліція, як і військові чиновники, так і адміністратори різноманітних підприємств — «слуги» капіталіста. Капіталіст лише відраховує їм частину, притягує на свій бік проти пролетаріату, підкуповує. Так само підкуповує абстрактний капіталіст — радянська держава — «слуг народу» брежнєвих, андропових, косигіних та іншу погань.

Приклад Хрущова дуже показовий.

Здавалось, він був наймогутніший і найбагатший представник «нового класу». Скинули — і що від нього залишилось? Порівняно невелика пенсія (300 рублів; радянські «гумористи» з КДБ люблять жартувати: тридцять срібняків), квартира, дача.

Клас визначається своїм стосунком до виробництва й розподілу продуктів виробництва. У виробництві радянська олігархія виконує всього-на-всього функцію управління і нагляду за працею. Як і весь народ, вона отримує зарплату (високу, але не більшу, ніж зарплата директора великого капіталістичного підприємства). Пільги, які мають олігархи, окрім зарплати, — в цілому незаконні. Вони крадуть частину народного доходу. Але ця крадіжка юридично не оформлена і так само, як і звичайних злодіїв, не робить їх економічно окремим класом. Вони мають владу, але як халіфи на годину. Тільки Сталінові вдалося стати повновладним господарем країни, але саме за нього вся бюрократія була в становищі «гвинтиків» самодержавства, не впевнених навіть у завтрішньому дні. Всіх — і їх в тім числі — пожирала абстракція, державна ідея.

П. Якір розповідав про зустріч з поверженим «вождем». Він приїхав до Хрущова на дачу. Там були зять Хрущова Аджубей, Рада Аджубей — дочка Хрущова і Ніна Петрівна — дружина фюрера.

Хрущов випив і почав скаржитись:

— Ніхто не пише, не приходить. Мишко (Шолохов)!!! Я з нього людину зробив, а він навіть не зателефонує!!!

Потім Микита витягнув самвидав — «Доктор Живаго» Пастернака.

— Яка чудова річ! Треба було, щоб народ це прочитав. Вони (тобто Суслови та інші члени ЦК) мені підсунули «цитатки» з неї, і я їм повірив!..

Якір ледь не дав йому по морді: «Спочатку загнав поета в могилу, а тепер хвалить».

Коли ховали Хрущова, Петро Якір поїхав на похорон — все-таки Микита багато зробив для політв’язнів.

По дорозі міліція під якимось безглуздим приводом затримала його до кінця похорону.

Багато москвичів хотіло піти на могилу Хрущова наступного дня. Влада оголосила на цвинтарі санітарний день: боялись виступів, проявів симпатії. З цієї ж причини не пустили на похорон і Якіра.

Ось вам і «новий клас»!

Зараз справді простежується тенденція відмови від гасел соціалістичної революції, узаконення пільг та абсолютної влади бюрократів. Але тенденція ця переважно у партійної технократії. І поки що лише тенденція…

«Технологія влади» Авторханова присвячена історії боротьби Сталіна за абсолютну владу, його методам розправи з усіма потенційними ворогами.

Дуже тонкий аналіз, багато цікавих фактів.

Мені не сподобались лише вкраплення «художнього узагальнення», злиття декількох історичних осіб в узагальнені образи. Це зменшує довіру до інших фактів. Частина, присвячена смерті Сталіна і початку правління Хрущова, ще менш наукова. Надто багато місця займають здогади, посилання на чутки. Книга стає не науковою, а пропагандистською.

Але, незважаючи на ці недоліки, «Технологія влади» для багатьох стала посібником з історії партії.

Один знайомий знав її майже напам’ять. У розмовах по телефону ми умовно називали книгу «Коротким курсом» чи «Стариком Хоттабичем».

Обидві книги знайшли у ленінградців. Ми знали, що за них загрожує великий термін, і тому давали читати тільки тим, кому беззастережно довіряли.

*

17–26 грудня судили в Ленінграді за «виготовлення, збереження та розповсюдження літератури антирадянського змісту» Юрія Генд-лера, Лева Квачевського й Анатолія Студенкова.

Студенков не лише розкаявся, а й дав немало свідчень. За це йому дали тільки один рік. Гендлер визнав себе винним і «усвідомив антирадянськість своїх дій» — він отримав три роки. Квачевський заперечував провину і обстоював своє право читати будь-яку літературу. Він отримав 4 роки. Те, на що заслужив…

Віктор Красін поїхав на суд. Його ударив по голові кастетом агент КДБ. Ця подія свідчила про те, що КДБ переходить до хуліганських методів боротьби. Всі згадували, як в 30-х роках НКВД вбивало людей під виглядом бандитизму.[4]

Вдалося дістати «По кому подзвін» Гемінґвея, надрукований на цигарковому папері. З великими труднощами прочитали цю чудову книгу. Один з працівників видавництва розповів мені, що книжку не видають тому, що Долорес Ібаррурі протестує проти її публікації в Радянському Союзі (досі, навіть після дружніх суперечок з іспанськими комуністами, не знаю, правда це чи ні).

На початку 69-го року я дізнався, що арештували якогось сіоніста. Я зустрівся з його дружиною Ларисою і друзями. Ще в 1967 році Борис Кочубієвський на лекції про міжнародне становище заявив, що шестиденна війна, яку розпочав Ізраїль, не була агресією. У травні 68 року його змусили піти з роботи. У серпні він подав заяву з проханням випустити його в Ізраїль. Відмовили. Ларису виключили з комсомолу і вигнали з педагогічного інституту за «сіонізм» (Лариса — напів-росіянка, напівукраїнка; батько — працівник КДБ). Заступник декана Гроза сказала Ларисі:

— У мене товаришка одружена з євреєм і каже, що євреї тхнуть. Ви його любите, вам зараз нічого, а туди приїдете — там вся країна смердить.

На комсомольських зборах педагог Е. Дулуман (колишній кандидат богослов’я, нині поет, викладач та фахівець з атеїзму) запитав у Лариси:

— Навіщо ви їдете у Ізраїль?

— Я кохаю свого чоловіка і поїду за ним, куди завгодно.

— Це не кохання, а статеве почуття. Я без великих зусиль домігся б цього від вас з допомогою гіпнозу.

Цинізм цих людців неперевершений. У розпалі перебудови цей самий сексгіпнотизер раптом знову став популярним… навчителем християнства.

29 вересня у Бабиному Яру відбувся офіційний мітинг, до цього люди збирались лише добровільно. Влада вирішила «приручити» Бабин Яр (як це вона робила з мітингами біля пам’ятника Шевченку 22 травня), організувати офіційні демагогічні збори єврейського «народу».

На мітингу говорили в основному про агресивність Ізраїлю. Почувши від обивателя, натхненого офіційними промовами, що німці вбили мало євреїв у Бабиному Яру (75 тисяч!), Кочубієвський почав протестувати проти офіційного та обивательського антисемітизму, проти переслідування євреїв, що хотіли виїхати з СРСР. (Батька Кочубієв-ського вбили німці, інших родичів — вбито за «петлюрівщину», за «троцькізм»; діда й бабусю вбили українські націоналісти під час війни.)

Перевіривши, я передав усю зібрану інформацію в «Хроніку».

Ще в жовтні ми познайомились з Кларою Ґільдман, студенткою відділу математичної лінгвістики Горьковського університету. Клара — киянка, але, оскільки в Україні в ті часи євреїв до вузів майже не приймали (зараз така ж ситуація у цілому Союзі), вона вступила до вузу в РРФСР.

Троє студентів історичного факультету Горьковського університету написали роботу «Соціалізм та держава», у якій, спираючись на ідеї ленінської «Держави й революції», критикували радянську дійсність. Було проведено комсомольські збори. На зборах студентів виключили з комсомолу, а оскільки «вони брехали»: залишаючись комсомольцями, писали антирадянську книгу, то ректорові запропонували виключити їх з університету (їх виключили, декого згодом заарештували й засудили).

Наступного дня Клара зайшла у комітет комсомолу і заявила:

— Ви вчора говорили, що їх мають виключити з університету за лицемірство. Якщо я покладу вам комсомольський квиток зараз, ви мене викинете з університету?

— Вийди, ми це обговоримо!..

Після обговорення Кларі сказали:

— Ні, тебе не виженуть, бо ти чесно сказала про те, що незгодна з лінією партії.

Клара отримала телеграму з Києва про те, що її мати при смерті. Клара пробула в Києві місяць, не відходила від матері, була разом з нею в лікарні.

У грудні Клара отримала повідомлення від подруги, про те, що Клару виключили з університету. Дівчина повернулась в Горький. В обкомі партії, куди вона ходила скаржитись, їй показали рішення ректорату. Там було написано, що її виключили за невідвідування занять і за участь в п’яній студентській оргії 7 листопада. Клара пояснила їм, що була у цей час в Києві (подала довідку з лікарні). Та ніхто й не думав на це зважати — все було вирішено зверху.

Клара поїхала до Москви в Міністерство вищої освіти. Там їй відповіли, що «невчасно вона це задумала». Нічого не добившись, дівчина повернулась до Києва. Навздогін отримала офіційний наказ «виключити за поведінку, не гідну радянського студента».

Клара, хотіла вона того, чи ні, зв’язалась із самвидавівцями.

КДБ, розправляючись так з кожним протестом, або залякує людей, або перетворює їх на активних опозиціонерів. (Слава Богу, Клара вже покинула СРСР і живе в Ізраїлі.)

*

Наприкінці грудня Юлія Олександрівна Первова розповіла, що в Умані живе есерка Катерина Львівна Олицька, яка написала книгу спогадів. Заручившись рекомендацією, я з одним кримським татарином поїхав до Умані.

Катерина Львівна жила разом з дружиною свого брата Дмитра (про нього згадує Солженіцин у «Раковому корпусі») Надією Віталіївною Олицькою-Суровцевою (про неї Солженіцин часто згадує в «Архіпелазі ГУЛАГ»; у 3-му томі вміщено її фотографію).

Олицька вже знала про мене і про кримського татарина із самвидаву, тому рекомендації виявились непотрібними.

Ми провели в них декілька днів, розповідали про татарський національний рух, про самвидавівські новини, про суди. Вони розповідали про своє життя.

Катерину Львівну вже у 1923 році арештувало ДПУ. Потім звичайний шлях — Соловки, Сибір, заслання, табір. Усього близько ЗО років життя пішло на знайомство з принадами караючого меча «неабстрактних гуманістів».

Цікаво порівняти «Мої спогади» Олицької з «Крутим маршрутом» Євгенії Ґінзбурґ. Катерина Львівна зустрілась з Ґінзбурґ на етапі й описує, зокрема, ту саму суперечку сталіністок із звичайними зечками про напівпоголену голову і кульмінацію суперечки — сталіністки заспівали пісню «Широка страна моя родная» — радісний вереск карасів, яких підсмажують на сковорідці. І Ґінзбурґ, і Олицька дивуються з того, наскільки вражена була психіка сталіністок. Але з книжки Олицької видно прірву між особистістю, вихованою в дореволюційному революційно-гуманістичному дусі, і фанатиком-революціонером, мізки якого вивернуті революційним міфом, який не тільки заступає дійсність, а й калічить особистість, знищує повагу до себе і гуманне ставлення до іншої особистості.

У Гінзбурґ за здивуванням перед дикістю товаришів по партії відчувається з ними певна спорідненість, вона розуміє їх.

Олицька ж, дивлячись на своїх ідейних ворогів, відчуває себе «доісторичною твариною», «іхтіозавром» (як сказала Зінаїда Тулуб, українська письменниця, що їхала в тому ж вагоні), що зберіг свою особистість.

Олицьку обурювала розповідь Ґінзбурґ про те, як есерка Д. в тюрмі запитувала одного з керівників своєї партії, чи можна брати цигарки у комуністки:

— Я знаю Д. Ми не були фанатиками. Фанатики — вони! Пройшовши «Крутим маршрутом» тюрм і таборів, Ґінзбурґ нічого не навчилась, нічого не зрозуміла в історії загибелі своєї партії: вона повторює наклепи своїх катів на чужі партії, повторює міф про те, що есери — фанатики, істерики і т. д. У неї залишилась партійна нетерпимість.

Згодом, читаючи «опозиціонера»-марксиста Василя Аксьонова (сина Є. Ґінзбурґ), його повість «Любов до електрики», я пригадав слова Катерини Львівни. Аксьонов, не задумуючись над історією поразки більшовиків, повторює трафаретні образи істеричних есерів, авантюристів і демагогів. Жодної світлої особистості поміж супротивників — ніби в есерів не було Віри Фігнер, Каляєва, Прош’яна, Марії Спиридонової, а в більшовиків — «залізного» Фелікса, істеричного Зінов’єва, розпусного садиста Берії, зрадників на кшталт Радека, більшовицького Азефа-Сталіна, фальсифікатора Криленка (який довгий список уроків можна скласти лише з «вождів» партії більшовиків!) Сам Ленін високо цінував Прош’яна — навіть після повстання 6 липня 1918 року.

Звичайно, хто ж в СРСР дозволить вивести образ есера, відданого справі трудящих, соціалізмові, есера розумного, чесного?!

Якщо в Аксьонова є сумління й честь, але немає сміливості написати правду, то він повинен мовчати про революцію. Чи, може, Аксьонов щиро вірить, що всі есери були «прислужники буржуазії»? важко сказати, що в такому випадку краще: чесний Аксьонов з міфологічною свідомістю чи нечесний Аксьонов, який бачить правду, але мовчить про неї.

У «Крутому маршруті» Ґінзбурґ зображує два види катів: щирих фанатиків і розсудливих негідників. Відчувши садизм радянської Ельзи Кох і владу корисливих тюремників, вона без вагання віддає перевагу останнім. Їх можна підкупити або зіграти на їхніх вадах. Я бачив ці два типи серед лікарів у Дніпропетровську, і мені теж здається, що щирі фанатики страшніші, ніж хижаки-лицеміри, які люблять пожити й іншим хоч трошки дозволяють пожити.

І Катерина Львівна, і Надія Віталіївна, яка також зустрічалася з Ґінзбурґ, завжди підсміювалися з неї, з міфів, які в неї залишались.

І з жартів, і з розповідей про партійців, про себе, про товаришів з табору, про катів видно було дивовижну спільність Суровцевої та Олицької, що стала полем для разючої психологічної та ідейної різниці між цими революціонерами минулого. Дивлячись на них, я все згадував двох давньогрецьких «однодумців»: Демокріта та Епікура. За легендою, Демокріт виколов собі очі, бо очі бачать лише явища і приховують сутність речей. Епікур же на слова про те, що Сонце велике, палаюче, відповів, що його цікавить сонце таке, яким він його сприймає, — маленьке, тепле, ласкаве сонце, яке дає життя.

Катерина Львівна ціле життя шукала істину, вона правдолюб, Демокріт. Надія Віталіївна — життєлюб. Якщо у Катерини Львівни табір — випробування людини, боротьба добра із злом, сили духа й сили кулака, то у Надії Віталіївни все життя — до табору, в таборі і після табору — щастя життя, щастя зустрічей з людьми, щастя мистецтва, рідної мови, сміху. Вона — Епікур.

Надія Віталіївна виховувалась в інтелігентній українській патріотичній прогресивній родині. Вона аристократ в кращому розумінні цього слова, тобто благородна, культурна людина. Такий аристократ завжди демократичний у своїй суті. Її українська мова — синтез витонченої культури, могутнього пласту народної мови пісень, приказок, жарту і блатного жаргону радянських таборів, без якого не можна обійтися, описуючи таборову епоху будівництва соціалізму.

У спогадах Надії Віталіївни табір — це прекрасна природа Сибіру й Колими, яку вона любить, попри муки, холод і голод, це тупість наглядачів і начальства. Усі жахіття 28 років таборів і тюрем бачить вона як трагікомедію, в якій перемагає людина. Перемагає тому, Що вміє стати понад нелюдськими умовами, — перемагає сміхом і життєлюбством духовно здорової людини.

У Надії Віталіївни — все в сміхові, в деталях, в «пухові історії», крізь який бачиш ту саму сутність, про яку говорить Катерина Львівна.

Надія Віталіївна, українка по духу, за мовою й походженням, показала мені, що у нас є майбутнє, коли ми вміємо сміятися з себе, із свого болю, своїх кумирів, своїх вад і чеснот. Значить, ми уже піднялися над комплексом національної меншовартості, національним провінціалізмом і кислим патріотизмом.

(М. Бахтін у своїх геніальних роботах про Достоєвського, Рабле й Гоголя показав усе значення народної карнавальної культури, яка сміхом долає відчуження людини державою, ідеологією, пристрастями, яка вміє бачити високе в низькому, підлість в «благородному», смішне в серйозному.)

Як бояться цього сміху провінційні, затхлі «патріоти», серйозні бюрократи.

З чого сміються? Зі святинь, з народу (українського, російського, єврейського, якого завгодно), із… подумати лячно!., з вождів та жертв.

Антипод Надії Віталіївни, Олицька, любить її сміх, але сувора до себе, до людей, до ідей. Табір для неї — це, насамперед, глумління з людини, падіння людини до рівня ката й стукача, злет людини у мужності, співчутті, мудрості, боротьба добра і зла, перемога над злом завдяки гідності, високій моральності, любові до ближнього.

Якось я побачив у неї «Феномен людини» Тейяра де Шардена і був вражений: їй цікава ця книжка. І це після ЗО років таборів, куди вона потрапила юною дівчиною, не встигнувши здобути глибокої освіти. Вона жадібно читала «Новый мир», «Иностранную литературу» (краще з того, що там було), книжки з філософії, літературознавчі дослідження, зі знанням справи розпитувала мене про кібернетику, про філософію математики. Дуже любила Кафку, Достоєвського, Булгаков. Радила прочитати Михайловського, Чернова, дивувалась із мого застарілого захоплення Фройдом («Бо ми ж іще коли цим захоплювались. Невже немає нічого новішого?»). Вражала цілковита відсутність партійної чи моралістичної вузькості. У 70 років — ясність розуму, логіка, цікавість до нового, терпимість, широта кругозору, безупинний пошук істини і любов до прекрасного. І ніякого самолюбування своїм героїзмом, розумом, ніякої залізобетонності поглядів.

Незвичайна чистота помислів, вчинків. Одна їхня знайома, людина дуже чесна, принципова, якось розповіла, що директор уманського музею прокрався. Його залишили на роботі.

— А як же ви з ним зустрічаєтесь тепер?

— Як завжди. Вітаємось, усміхаємось.

Вона, цей «іхтіозавр», релікт чесності, принциповості старих революціонерів, не могла цього зрозуміти. А ми, нові «принципові», не могли до кінця зрозуміти її. Хіба можна не привітатись з негідником-начальником? Це ж така дрібниця! Навіщо ж ставити себе під загрозу через дрібниці? Треба зберегти себе для принципових боїв.

Прірва у принциповості між нами і нею. А яка ж вона з офіційним суспільством брехні, аморальності, розкладу, підлості!

Які все ж таки жалюгідні вихолощені абстрактні образи Демокріта й Епікура перед живими Олицькою та Суровцевою. Адже це всього-на-всього метафізична притча про фанатика-правдошукача та плоского епікурейця.

Катерина Львівна і Надія Віталіївна — два полюси однієї сутності людини, що перемогла тваринний страх (людський — в обох є) за себе, що перемогла у собі раба, тупість, пошлість і абсурд навколишнього. Я також бачив їхню товаришку, анархістку Зору Борисівну Ганд-лєвську, дружину відомого російського анархіста Андреева, колишнього агента «Іскри». Це вже третій полюс, цілком відмінний від Надії Віталіївни і Катерини Львівни. І така ж доля, така ж сила духу, така ж перемога. Три психологічних типи, три ідеології, три переможні особистості, три оптимісти. (Але боюся гри в порожню діалектику тріад. Не три їх, а тисячі — тих, що здійснили себе, перемогли, і мільйони майбутніх — якщо буде це майбутнє…)

Я бачив їх тільки трьох таких, що простягають до нас, нових, руку від Герцена, Кропоткіна, Шевченка.

Усі ми, хто їх знав, відчували цей зв’язок з кращими людьми минулого, відчували їхній оптимізм, якого нічим не знищити. У Надії Віталіївни це оптимізм народного здоров’я, сміху, що змітає усю мерзоту життя минулого, теперішнього і майбутнього. У Катерини Львівни — оптимізм віри в людину, в любов до ближнього, перемогу добра, істини й краси. У Зори Борисівни… — я замало її знаю.

Усі троє вони — товариші. Але не «ветерани»-каторжники, які збираються, щоб пережовувати свою минувшину, запізніло проклинати ворогів, зітхати над звироднілими «юнцями», проповідувати старечу маразматичну мудрість столітньої давнини. Коли вони зустрічаються, то знову сперечаються, шукають, згадують власну дурість, помилки, щастя боротьби, трагедію революції і народу, прекрасних людей і сатанізм пошлості, милуються прекрасним у теперішньому, намагаються побачити майбутнє.

Зора Борисівна познайомила мене з дітьми одного з більшовицьких вождів, Антонова-Овсєєнка, і з однією старою більшовичкою Ларіною, дружиною Бухаріна.

— Як ви можете товаришувати з більшовиками, партією, що винищила себе і ваших друзів?

— Зараз смішно говорити про ті партії, ворогів. Час інший, течії і проблеми інші. Залишились люди з тих партій — ті, хто зберіг себе в таборах і тюрмах, люди чесні. Вони, як і ми, багато помилялися. Вони не були негідниками — і тому ми друзі.

Зора Борисівна була в Севастополі в підпіллі за білих у 19-му році. Вона була господинею кабінету хіромантії. Білі офіцери любили заходити, ворожити — вона охоче лякала їх смертю, довідувалась у базік військові таємниці. Відомості Зора переказувала Махнові та іншим анархістським загонам. Білих перемогли, потім перемогли махновців. Коли громадянська війна закінчилася, вона ворожила на руці більшовикам, меншовикам, анархістам, есерам, усім знайомим. Смерть, смерть, смерть… Вона злякалась і кинула ворожити — такою страшною була печать смерті на всіх.

Я не знаю жодного розумного пояснення хіромантії, але вважаю, що розповідь Зори Борисівни передає сенс того, що відбувалося — загибель революції, майже всіх чесних (і багатьох нечесних) революціонерів. Залишилась мертва партія вампірів, залишились мерці, що владарюють над живими і омертвлюють своїм диханням всі живі ідеї революції, яка загинула.

Боже, скільки разів кляв себе: чому не розпитав про те, про інше? Та звідки я знав, що Курбас, Хвильовий — антропософи, й чи знали про це Авдієва чи Суровцева? Познайомившись в Парижі з містичним анархістом, тамплієром, математиком Налімовим, я згадав про Зору Борисівну. Мабуть, та хіромантія була не випадкова, але саме про хіромантію і не розпитував. Пам’ятаю лише, Зора Борисівна казала, що її чоловік у царській тюрмі написав якусь «Хіропедагогіку», і це відповідає тому, що нині знаємо про ідеї російських тамплієрів і розенкрейцерів. Зате розпитував про Махна. «Зоро Борисівно, як же Ви, єврейка, могли бути розвідницею у погромника?» — «Льоню, Ви вже добре знаєте всю брехливість комуністичної історіографії, чому ж Ви досі ще вірите у брехню про Махна-погромника?» Аналогічна розмова відбулася з Мішелєм Кацом… колишнім начальником контррозвідки військової білогвардійської організації, РОВСу. «Міша, как Ви моглі служить в тєх погромних військах?» — «А ви мені скажіть, хто тоді не робив погромів? Мнє Росію било жалко»… Коли ми, українці Парижа, виступили на захист імені Петлюри, нас підтримав відомий фахівець зі східно-європейського антисемітизму Леон Поляков, але уточнив, що й Денікін намагався побороти погромну стихію. На одному книжковому ярмарку якась французька письменниця мовчки слухала інтерв’ю з приводу моєї книги «Україна: Дайош Европу!», і лише потім, під час бенкету для гостей, заговорила пречудовою російською мовою: «Ви можете мені пояснити популярність монархічних ідей в Росії? Це ж анахронізм!» І вже наприкінці розмови: «Давайте знайомитись. Я не хотіла Вам казати, хто я, бо я думаю, що Вам як українцеві моє прізвище буде неприємне. Я — дочка Денікіна…» І дійсно, аж мороз по шкірі сипнув… І все ж домовились з нею зустрітися, бо я розшукував для Каганської матеріали для її праці про справжнього автора «Тихого Дону», та якось не вдалося зустрітися знову…

Того ж року в підпіллі в Одесі переховувалась Сара Лазарівна Якір, дружина командарма Йони Якіра. Вона займалася такою ж роботою, що й Зора Борисівна, — збирала відомості у білих офіцерів, які приходили в її перукарню (тут же за стіною ховалися більшовики).

Сара Лазарівна дуже переживала, коли чула у своєму домі (а це було щодня) кепкування з Жовтня, прокляття старим вождям — від сина, від його друзів.

Одного разу я сперечався про Жовтень з приятелем. Я повторив його слова про глупоту більшовиків у гротескній формі, щоб показати поверховість нападів на Жовтень. Сара Лазарівна, почувши початок, не витримала:

— Як — і ви, Льоню, вважаєте, що Жовтень — авантюра, і всі більшовики — негідники? Як ви можете це казати?

Мені було тяжко — стільки було відчаю у цієї старої жінки, на очах у якої знищувала саму себе революція, родина, Батьківщина, на очах у якої щодня плюють на її святині ті, кого вона любить, ті, за чиє життя вона боїться.

Щоразу, коли я збирався додому до Києва, вона просила мене, стара, хвора, напівсліпа:

— Льоню, не беріть із собою самвидаву. Вони вас заберуть, вони стежать за всіма, хто в нас буває.

Вона дуже добре до мене ставилась, як і вся їхня родина — її син Петро, невістка Валя, онучка Іра та Ірин чоловік — Юлій Кім.

Завжди було тяжко в них — нелюдська нервова напруга, страх за життя друзів, знайомих. І все ж я завжди зупинявся у них, наперекір почуттю безпеки, здоровому глуздові, незгоді з Петром, мовчазному протестові багато проти чого в його вчинках. Трагедія їхньої родини, починаючи з трагедії Йони Якіра, — це ж і моя трагедія, їхня любов до мене — моя до них, і вона була сильніша за моє неприйняття Петра — розумове, політичне й етичне. До останнього я далі ще повернусь, а зараз закінчу спогади про Сару Лазарівну.

Вона майже ніколи не втручалась у наші справи, суперечки. І тому я по суті майже не розмовляв з нею, хоча й дуже хотів розпитати про Йону, про громадянську війну, про 20–30-ті роки.

Якось я запитав її:

— А ви поновились у партії?

— Ні, і не хочу. Ви думаєте, що мене вигнали після арешту чоловіка? Ні. Наші наступали на Варшаву. Була у нас близька людина, один з командирів. Він покохав жінку. Вона відмовила. Уночі перед наступом він застрелився. Після бою, наступного дня обговорювали самогубство. Один з товаришів заявив:

— Через бабу якусь застрелився! Не міг життя віддати у бою з ворогами! Собаці — собача смерть!

Вирішили не ховати «слабку людину».

Уночі Сара Лазарівна й дружина Дубова, помічника Якіра, поховали його, а зранку признались Якірові.

Провели партзбори. Сару Лазарівну та дружину Дубова на пропозицію Якіра викинули з партії.

— І ви відтоді не повертались у партію?

— Ні. Йона ніколи про це починав говорити, а я не хотіла бути в партії. І не шкодувала про те, що вчинила.

Петро розповідав, що на похороні Сари Лазарівни було багато «підметок».

— Вони боялися, що я влаштую на похороні мами політичну демонстрацію. Бл…, не розуміють, що я не спекулюю собою, батьком і своїми рідними.

Чому я, розповідаючи про Зору Борисівну, згадав про С. Л. Якір?

Я завжди у думках порівнював чесних старих більшовиків з Олиць-кою, Суровцевою і 3. Б. Андрєєвою. Майже всі старі більшовики — люди більше чи менше надломлені. І не тому, що вони гірші за своїх суперників.

Катерину Львівну, Надію Віталіївну та Зору Борисівну мучили вороги. Ворог спочатку морально, а потім і політично програв. Вони ж програли тільки політично, зате моральна перемога їхня безперечна.

Ворогові легше протистояти, аніж катові-«однодумцю» (і якби одному, а то ж треба було вистояти проти своїх «партії» й «народу»). Коли навіть такі, як Сара Лазарівна і Йона Еммануїлович, і вистояли під час слідства, то потім не було на що спиратися, окрім як на самих себе. Ідея-бо їхня програла, адже ж під запитанням уся боротьба перед Жовтнем, в Жовтні, у громадянській війні, у 20–30-х роках!

Скільки душевної сили треба, щоб у цьому становищі не здатися катам, не зломитись душевно. Порятунок у фанатизмі або у надзвичайній силі духу, що здатна переглянути ідею й ціле своє життя. Що може знайти сили, аби побачити свої помилки, помилки своїх товаришів, вождів, помилки в ідеї та зберегти те, що залишилося після безжальної критики цієї ідеї.

Таких людей я не бачив — окрім Петра Григоровича Григоренка. Але йому ж було набагато легше, ніж тим, хто робив революцію, бився з білими, проводив безжалісними методами колективізацію та індустріалізацію. Совість же в нього чиста: він навіть посередником у злочинах своєї партії не був (провину й він відчуває, але провину за те, що мовчав, за те, що не розумів, за те, що вірив катам, за те, що жив у той час, за те… за все, навіть за прорахунки у боротьбі з беззаконням, з катами).

Важко було й Надії Віталіївні. Адже вона також була членом компартії, — щоправда, австрійської.

Вона вчилася у Петербурзькому університеті. Там працював на той час найвидатніший діяч українського національного руху, історик, академік Михайло Грушевський. Одразу ж після Лютневої революції Надія Віталіївна від імені українських студентів запитала Грушевського, що робити українській молоді. Той відповів: треба їхати в Україну і боротись за неї.

Після Жовтня Суровцева їздить по селах, агітує селян за Центральну Раду. Зовсім не розуміючись ні на аграрній, ні на будь-якій іншій політиці, вона щиро обіцяє селянам все, чого вони хочуть (через рік їй переказали слова селян «Попалась би нам зараз та панночка, Що обіцяла землю, — ми б їй в … напхали землі»). Потім працює в Міністерстві іноземних справ Ради, потім на тій же посаді — у гетьмана Скоропадського (передає інформацію ворогам Скоропадського й німецьких окупантів). Після того, як вигнали німців і Скоропадського, Суровцева як учасник української делегації (її послали на конгрес У Версаль) потрапляє до Відня. У Відні — вже емігранткою — бідує. Закінчила Віденський університет, захистила докторську дисертацію з філософії (про Шевченка).

Бере участь в міжнародному жіночому русі, у пацифістському, У боротьбі з антисемітизмом, співпрацює з анархістською групою, пише публіцистичні статті. Під час голоду в Україні в 20-ті роки — заступник Грушевського в організації допомоги голодуючим.

Коли до Відня приїхав полководець Червоної Армії Юрій Коцюбинський, син видатного українського письменника Михайла Коцюбинського, вона дізналася про розквіт української культури після перемоги більшовиків. Юрій «не агітував», а тільки давав читати сучасних українських письменників, показував картини художників.

Суровцева починає за даними їй матеріалами агітувати за радянську владу.

Якось на Захід потрапила інформація про розстріл в’язнів на Соловках. Там йшлося про основи «перевиховання злочинців працею», про умови утримання в таборах. Наводились листи й статті в’язнів про те, як їм добре живеться.

Із запалом неофіта Надія Віталіївна накинулась на брехливу буржуазну пресу.

Вступила в австрійську компартію, товаришувала з її засновником Коричонером (вона розповідала нам про нього багато кумедних історій, про його дивацтва, про людяність). Зустрічалась вона з Кларою Цеткін, Бертраном Раселом, з американськими «мільйонерами-соціалістами».

Радянський уряд Суровцеву цінував. Одного разу їй запропонували поїхати до США й Канади проводити пропаганду серед української еміграції.

Вона попросила керівництво дати їй змогу побачити розквіт України на власні очі — адже реальні факти розквіту допоможуть їй ефективніше захищати радянську владу, ідеї комунізму.

В Україні Надія Віталіївна з головою поринула в бурхливе літературне життя, посідала посаду у Наркоматі іноземних справ. Товаришувала з багатьома діячами Українського Відродження 20-х років. Розцвіт був очевидний (як жили селяни, Суровцева не дуже добре знала). Вибух художньої, музичної, літературної творчості! Театр Л. Курбаса «Березіль», Тичина, Хвильовий, Куліш!!!

Тоді повернулось багато емігрантів, повіривши обіцянкам влади. У 24-му році повернувся навіть президент колишньої Української Народної Республіки, академік Грушевський, що почав далі займатись своєю науковою діяльністю.

Усе було чудово — навіть танці знову дозволили (нова знать полюбила бали).

У 1925 році Надію Віталіївну викликали в ДПУ. Молодик, що її викликав (вона знала його з балів), запропонував стежити за «троцькістом» Юрієм Коцюбинським. Суровцева обурено крикнула йому:

— Як ви смієте мені таке пропонувати! Коцюбинський — справжній комуніст, полководець Червоної Армії. А ви хто? Хлопчисько безпартійний!

— Гаразд, як хочете. Ми зобов’язані перевіряти всі сигнали, що до нас надходять. Тільки попереджуємо: нікому не кажіть про нашу розмову!

Через рік Суровцеву заарештували, звинувачуючи у зв’язку чи то з австрійською, чи то німецькою розвідкою (вона танцювала декілька разів з послом).

Надія Віталіївна все заперечувала. Слідчий показав їй емігрантську газету з некрологом… про Суровцеву. У некролозі було сказано, що більшовики розстріляли націоналістку Суровцеву, яка повернулась в Україну, щоб займатись підпільною роботою.

У 31–32 роках від неї хотіли домогтися свідчень про контрреволюційну діяльність Грушевського та інших учасників «націоналістичного підпілля». Суровцева відмовилась.

У 34-му році дізналась про смерть Грушевського, в 36-му — про розстріл без суду голови Держплану й заступника голови Ради народних комісарів України Юрія Коцюбинського — як керівника «українського троцькістського блоку», що блокувався з українським військовим об’єднанням (?).

З ким вона тільки не сиділа, кого тільки не бачила в тюрмах, таборах, на засланнях.

На засланні вийшла заміж за Дмитра Олицького, який незабаром безслідно зник десь в Сибіру чи на Колимі.

Після викриття «культу» повернулась до Умані і там живе. Дуже багато працює, читає, дає уроки французької, англійської мов.

Коли Суровцева розповідала про свою боротьбу з «наклепом» про розстріл на Соловках, Катерина Львівна нагадала, що вона була на Соловках невдовзі після розстрілу, бачила тих, хто стріляв і тих, хто врятувався від куль. Іронія долі? Ні, «диявольський водевіль» за Достоєвським…

Що ж врятувало Надію Віталіївну від того, щоб не зломитись? Я вже писав щойно про психоідеологічне підґрунтя її мужності. Думаю, що цього не було б достатньо, аби зберегти себе.

Для української культури притаманно те, що тут немає декадансу, надриву (на одного-двох поетів-декадентів можна не зважати, тим більше, що це епігони російських і західних декадентів).[5]

Надія Віталіївна і в цьому — справжній український інтелігент. Дуже важко втриматись під тиском слідчих, табірного життя, коли психіка твоя сплутана, твоя душа надломлена, коли ти несеш в собі сліди того розкладу, проти якого сам виступаєш.

У Надії Віталіївни ясний, тверезий розум, ніяких явних, принаймні, комплексів, ніякого замовчаного перед собою зла, принесеного людям, немає. Так, помилялась, так, хвалила «нову» Україну, боролася за неї, допомагаючи тим самим майбутнім катам своїм. Але немає в неї надривного каяття — є розуміння і загальної трагедії України, й революції, і своєї мимовільної вини. Коли каяття з надривом, то воно нещире, з претензією на гординю, на самозамилування. (Я бачив провокатора, що каявся; він і далі працював на КДБ і… каявся.)

Моральний вплив Катерини Львівни і Надії Віталіївни на всіх нас був незвичайний. Найрадіснішою подією в «психушці» були листівки від них. І найстрашнішою (після звісток про зраду Якіра, Красіна і Дзюби) була звістка про смерть Катерини Львівни.

У «психушці» я часто згадував наші уманські суперечки, книги спогадів Надії Віталіївни та Катерини Львівни, і навіть дрібниці — як я, наприклад, спав під табірним бушлатом Надії Віталіївни.

Їдучи з Умані, я попросив Катерину Львівну і Надію Віталіївну дати їхні спогади для самвидаву. Катерина Львівна спочатку відмовлялась, посилаючись на те, що вони нехудожні. Я нагадав, що у самвидаві вже є мемуари більшовиків, меншовиків, а есерівських немає. Вона згодилась — віддала.

На жаль, у моїй справі 1972-го року в них робили обшук (шукали «типографію») і забрали обидва томи спогадів Надії Віталіївни. Україна і самвидав взагалі втратили високохудожній твір, що був правдивим історичним документом про революцію, громадянську війну в Україні, про еміграцію, про українське Відродження і його розстріл. Другий том вона свідомо написала російською, бо він — про табори й тюрми Сибіру. І хоча він, як на мене, не такий цінний з історичного погляду, зате в ньому по-новому описано табори й терор.[6]

Приїхавши з Умані, ми відразу ж почали поширювати книжку Катерини Львівни. Всі мої друзі в Москві та Києві були в захопленні від цього твору. З Москви вона невдовзі потрапила на Захід. Багато хто хотів їхати до Умані. Я просив не робити цього: Катерина Львівна й Надія Віталіївна під наглядом.

*

В Умані ми познайомились і зблизились з молодими друзями Катерини Львівни і Надії Віталіївни — Ніною Комаровою і Віктором Нєкипєловим. Віктор здавався людиною аполітичною, він — поет. Але важко у нашій країні бути просто поетом, не протестувати, не розповсюджувати самвидаву, коли ти чесна людина.

Ніна й Віктор працювали інженерами-фармацевтами. Їх вигнали з роботи за розмову про чехословацьку весну, і в серпні 68 року їм довелось виїхати з України в Підмосков’я. Там вони обоє працювали в аптеці, познайомились з московськими опозиціонерами. У 1974 році Віктора засудили на два роки, звинувативши у «наклепі на державний лад». Наклеп зводився до розповсюдження 19-го випуску «Хроніки поточних подій» (за свідченнями одного із свідків, не доведеному на суді), до декількох віршів (з образами на адресу Брежнєва й Гусака) й рукописних начерків «Книги гніву» й статті про психтюрми. У процесі слідства, побачивши, що матеріалу замало, КДБ організував провокації — «антирадянські розмови» з однокамерниками та їхні брехливі свідчення, а тоді послав його до Інституту судової психіатрії імені Сербського. Потримавши Віктора там два місяці, його визнали осудним і засудили. У моєї дружини провели обшук у його справі.

Про це я дізнався у психтюрмі. Було боляче, але був певен, що Віктор витримає, не зламається.

Зараз він уже вийшов. Живуть у невеличкому робітничому містечку під Владимиром, бідують матеріально: Віктор не може влаштуватись на роботу (не беруть навіть чорноробом), дочку навіть у дитячий садок не взяли — «до сьомого коліна» антирадянщики. Не дають емігрувати. І ось-ось знову заберуть…

…І забрали, вже як члена Московської Гельсінської групи. У таборі захворів на рак, помер уже в Парижі.

*

На початку березня прийшов самвидав. Коли приходить велика партія самвидаву, то навколо неї завжди хвилювання: читання, розподіл — хто що береться друкувати.

«Хроніка», 6-й випуск повідомила про суд над І. Білогородською, про протести її друзів. Додатком до «Хроніки» був запис суду, який зробив Петро Григорович Григоренко.

Вперше судили за розповсюдження листа протесту — досі виганяли з комсомолу й партії, звільняли з роботи. «Законність» просунулась ще на крок уперед. КДБ і Прокуратура дозволяли захищати Біло-городську лише адвокатові, який мав «допуск» (за законом «допуск» потрібен, тільки до справ, пов’язаних з державною і військовою таємницею).

Новиною для нас було повідомлення, що в таборах карають за те, що зеки називають себе політв’язнями.

«Хроніка» описала погром в м. Горькому. Звільнено чотирьох викладачів університету, виключено декількох студентів — за самвидав.

У Ташкент! готували суд над десятьома кримськими татарами, серед них — Ролан Кадиев.

У Києві також відбувався процес. Судили кількох робітників Київської ГЕС за листівки проти русифікації. Я знав декількох свідків у цій справі. ДБ скористалося з «дон-кіхотства» Назаренка.

Є серед самвидавівців «князі Мишкіни» — люди надзвичайно добрі, правдиві, чесні. КДБ використовує не лише вади своїх жертв (честолюбство, страх, алкоголізм і т. д.), а й чесноти. Назаренко майже фізично не міг брехати. І КДБ ловило його дуже просто: «Ось ви сказали те-то. Як вам не соромно брехати! Насправді було ось так». І Назаренко признавався (і все-таки не міг не брехати — провину за все він брав на себе). Чесність Назаренка призвела до того, що допитали більше 20 свідків, частину з яких ДБ не знало. А оскільки кагебісти бачили, що Назаренко не здався, то його свідчення не полегшили йому долі: Назаренкові дали 5 років таборів суворого режиму.

У журналі «Наука і релігія» з’явився лист толстовця, що «розкаявся». Лист явно щирий. Толстовець описав, як він вдарився у релігійність, як усвідомив згубність толстовства для розвитку особистості і т. д. Помітно було, що у дотолстовський період життя ця людина була надломлена, такою залишалась і опісля. Вона заплуталась у толстовських «безоднях», як і в самій собі.

Я написав «розкаяному» толстовцеві листа, в якому, погоджуючись з деякими його висновками, намагався показати, що офіційний атеїзм безплідний і що у «безоднях» є глибокий сенс, яким не можна нехтувати. Цього листа я пустив у самвидав, тому що багато релігійних проблем здавались і здаються мені дуже важливими. Якщо не вирішувати ці проблеми матеріалістично, то марксизм у духовній сфері стає безплідним.

З проблемами моралі я стикався практично щодня. Наприклад, проблема провокаторів. Серед багатьох людей розповсюджувалися чутки, що Н., X., У., провокатори. Іван Світличний — провокатор, тому що його випустили з тюрми до суду. Дзюба провокатор, бо його не беруть. Такий-то запропонував щось надто різке — він агент. Інший похвалив Петлюру чи Троцького у великому товаристві — він агент.

Що ж робити? Провокатори є, але не можна будь-що робити, якщо всіх підозрювати. Ми виробили таку тактику: про справу говорити тільки з тим, хто буде нею займатись. І ніколи нікому не казати, хто привіз, хто друкує і т. д. Але на практиці дотримуватись цього важко.

У мене декілька місяців жив С. (йому ніде було жити). І раптом я дізнаюсь, що С. — агент. Навели достовірні, незаперечні факти. Що робити? Щодня приносять чи забирають самвидав. С. бачить цих людей, розмовляє з тими, хто приносить і відносить, домовляється про друк.

Прогнати його? А якщо все це брехня — відомості про нього? Прямо сказати? Якось я сказав це одному фізикові: у мене були стовідсоткові докази, що він працює в КДБ. Він образився, але розумно відповів: «Що б я тобі не сказав, все одно не повіриш». Довелось попросити його більше не приходити.

Почав придивлятись до С. Поводиться справді дивно, не дотримуючись жодних правил конспірації. Почав його розпитувати, начебто ні про що не здогадуючись, про факти, які його викривали. С., нічого не підозрюючи, пояснив їх. Дізнався деякі речі, які заперечували те, що казали про С. Я інстинктивно переконувався, що С. оббрехали. Потім виявилось, що зводити на нього наклепи почала брехлива істеричка. Я прямо сказав С. про звинувачення проти нього. Він був ображений, обурений, дуже переймався. Мені також було нелегко.

Від кампанії остракізму С. врятувало наше правило говорити кожному тільки те, що стосується його, і те, що в нас не було страху перед провокаторами. Але скільки нервів коштували місяці життя С. у нас вдома!

Бувало й гірше. Якось зайшов до нас на Русанівку відомий тепер Хлєбніковознавець Парніс: «Чому ви розпускаєте чутки, що я стукач?» Ледве вдалося переконати, що то вже наклеп на мене. Бо ж я і сам чув про себе: «Чому не садять?» Остаточно поновили свої стосунки лише в Парижі, у палкої поклонниці Хлєбнікова Елен Шателен.

Якось до мене прийшов лейтенант Х.,’член КПРС, що жив у маленькому сусідньому містечку. Послався на те, що чув про мене по радіо «Свобода». Він самотній, все життя бореться з начальством, усе життя його женуть з роботи, роблять пакості. Тепер звинувачують в антирадянщині. Він хоче брати участь в русі, хоче розповсюджувати самвидав.

— Я напишу книжку про своє життя (розкуркулювання, служба в монгольських військах, крадіжки й брехня начальства і т. д.), а ви її розповсюдите.

Я пояснив, що можу лише запустити книжку в самвидав, а чи буде вона «широко ходити по руках», ні від кого особисто не залежить. У самвидаві немає цензури, і передруковують лише те, що людям цікаво. Це і є наша «цензура» — міра зацікавлення книгою.

— Добре, передайте на Захід.

— Але я не знаю, хто передає на Захід. Якщо книжка буде цікава, то, може, потрапить на Захід. Та й нащо вам Захід? Ви ж для наших пишете?

— Так, але в мене немає грошей. Попросіть фонд імені Герцена (я чув про нього по радіо), щоб мені заплатили.

Ось тут я й запідозрив у лейтенанті провокатора. Відповів обережно:

— Як ви, член партії, можете брати гроші від невідомої організації? Може, вона шпигунська. Та й чи платять вони, я не знаю. 1 зв’язків у мене із Заходом немає, і не хочу їх мати.

Ідучи додому, лейтенант попросив самвидав, щоб розповсюдити його в своєму містечку. Я дав декілька безневинних статей. Порадив йому в книжці не робити ніяких гострих антирадянських випадів:

— Навіщо вам це? Ви не політик, не філософ, не соціолог. Пишіть тільки факти. Люди у нас грамотні, самі висновки зроблять. А за гострі слова вам дадуть великий термін.

За декілька місяців він привіз книжку. Були дуже цікаві факти, яких я до того не знав. Але постало питання про достовірність. Якщо це навмисна брехня, то потім це використають на суді.

І безліч нападів на устрій — злісних, часто безглуздих.

Я прочитав, а увечері він зателефонував:

— Ну що, ви вже передали мою книгу в Москву, в самвидав?

Я запропонував приїхати поговорити. Але, побоюючись, що він приїде з кагебістами, залишив на полях свої позначки: «Погано. Сумнівно. Несерйозно. Хіба це так?» і т. д. Я хотів написати: «Антирадянщина, антикомунізм», та якщо це чесна людина? Тоді мої зауваження будуть звернені проти нього.

Коли ми зустрілись, я віддав йому рукопис і сказав:

— Ви поводитесь як провокатор. Говорите по телефону про самвидав, запитуєте про типографію (він запропонував організувати типографію для розповсюдження самвидаву), про оплату, без потреби пишете злі речі. Може, ви й не агент, а просто невміла людина. І тоді й тоді це для моїх товаришів небезпечно.

Лейтенант плакав, доводив свою чесність. Було шкода його, соромно за свої слова… Та що я міг зробити? Я ще раз наголосив, що сказав усе це лише через його пропозиції та дії. Та і йому самому нічого сідати в тюрму через свою необережність. Лейтенант поїхав заплаканий.

Вже на Заході приходили, й не лише до мене, такі ж «націоналісти», твердячи, що Світличний готує терористичні групи, а я брешу про його пацифізм. Один навіть пропонував двійкарям (ОУН-з) написати самим в «Український вісник», а потім обіцяв мельниківцям дістати нове число цього «Вісника». Другий під українською церквою розповідав, що вся Україна знає, що Л. Плющ — агент КДБ, а потім приходив до мене консультуватися щодо видання його спогадів. І непомітно «проговорився» щодо радянського шпигуна за атомними таємницями Франції… Та багато їх було, цілу новелу можна написати: «Наші хлопці і дівчата за кордоном».

Неморально підозрювати, неморально не бути обережним. Треба виробити таку тактику, щоб не приєднуватись до тих, хто ображає людей кличкою «провокатор» і щоб не потрапляти в тенета КДБ. Тактика має бути моральна, мораль — розумна, тактовна, гнучка. Але важко це. Бувають ситуації нерозв’язні, коли доводиться розрубувати вузол, клубок суперечностей, — і тоді всім боляче.

Все ніяк не наважуюсь, навіть нині, розказати про найбільшу провокацію, з якою мав справу. Якось молодий хлопець розповів мені про своїх знайомих, Київську офіцерську групу, що готувала збройне захоплення Кремля. Ідеологія — суміш чого завгодно, але з виразним фашистським акцентом (набагато пізніше подібні ідеї розвивали в «Молодой гвардии» та «Нашем современнике» євразійці та інші націонал-більшовики). Ледве вмовив (чи дійсно так?) його порвати з ними зв’язки — провокатори. Але, судячи з деталей, провокація була широко закроєна. А може, то сам Андропич? Тепер, коли ми дещо знаємо з кухні «революції» в Румунії, в Югославії, двох перемог Єльцина над путчистами, я не переконаний, що в цій групі не були задіяні і високі особи з ДБ. Якщо й нині я не зовсім певен, чи морально про це розповідати (давав слово), то в ті часи було ще просто неможливо. Здається, все-таки розповів, здається, Світличному (москвичам у той час вже не довіряв, бо конспірація в них була жахлива. У Москві лише П. Якір знав моє найсекретніше псевдо «Лоза». Заходжу, щойно з потяга. П’янка, маса людей. І стукачі тут. Пєтя з радістю кидається до мене: «А! Лоза приїхав!»). На користь ДБ-провок’ації свідчить те, що попри погану конспірацію, так цю групу ніколи й не викрили. Щоправда, взагалі не «спрацювала». Чи, може, спрацювала? Спрацює?

Моральні проблеми виникали і через національне питання.

Якось я написав статтю про кримськотатарську проблему. Показав її молодому кримському татаринові. Той прочитав і… образився. Я, щоб не повторювати звороту «кримськотатарський народ», замінював його словами «кримці», «кримчаки» й «татари». Виявилося, що кримчаками називають євреїв, які з давніх-давен живуть у Криму. А слово «татари» також для кримців неприємне: вони не хочуть, щоб їх плутали з казанськими татарами (кримці ближчі до узбеків, ніж до казанських татар). Та сама проблема з українцями. В умовах радянського «інтернаціоналізму» багатьом українцям неприємно, що їх плутають з росіянами (це роблять і на Заході, називаючи всіх з Радянського Союзу «росіянами»). Якби не атмосфера державного шовінізму, то така плутанина не викликала б хворобливої реакції. І російські демократи мали б про це пам’ятати.

Проте клички й назви — це те, що на поверхні проблеми. У глибині лежать історичні чвари, соціальні непорозуміння, нетерпимість до несхожого і особливі умови існування націй в СРСР. І в цих умовах, коли зустрічаєш, наприклад, негідника-єврея чи кримського татарина, то дуже важко дати йому відсіч: у нього за спиною страждання народу, а в мене — формальна належність до гнобителів (коли бачиш мерзотника-росіянина, то тобі начебто набагато легше: ти з пригніченої нації). І якщо ти публічно скажеш євреєві-негіднику, що він негідник, то деякі твої співвітчизники почують у твоїх словах: «Ах ти ж, морда жидівська!»

Антисемітизм — це не лише породження історії, не лише сліпий національний та соціальний протест, не лише «козел відпущення», а й особлива настанова до чужого.

У мене був знайомий інтеліґент-єврей. Якось він висловив мені свої погляди про робітників. Вони брудні, вони корисливі, вони злодії і т. п. Я спробував йому заперечити. І тоді посипались «факти». Як часто буває в таких випадках, він не брехав, він розповідав те, що бачив, але чомусь багато з його фактів мені не траплялись. Він бачив крізь особливий фільтр, з певної позиції.

Я сказав, що він — типовий антисеміт. Той образився: він же ж сам єврей. Довелось пояснювати, що його бачення, його факти, його логіка і ставлення до чужих людей — антисемітські. У нього робітники — це лише «козел відпущення», Сатана.

Познайомився я з одним молодим поетом. Є талант, ерудиція. Монархіст. Дивно було побачити в нас, у СРСР живого монархіста та ще й молодого.

Багато з ним сперечалися, і він став… демократом. Познайомився з кримськими татарами, дуже співчував їм. Через півроку поїхав працювати в Узбекистан. Коли він повернувся до Києва, то я почув від нього, що узбеки — «звірята», брудні, некультурні, що «ми, росіяни принесли їм культуру, а вони нам не дякують». Потім він сказав, Що я надто наївно ставлюся до татар. Він, мовляв, бачив декількох інтелігентних татар, русифікованих, і тому почав їм співчувати. А кримські татари насправді пригноблюють узбеків. («„3вірят“, — поправив я. — Дивно, що ти забув про невдячність „звірят“ і став про них піклуватись»). Татари — спекулянти, торгаші. Вони захоплюють усі кращі місця. Вони користолюбні.

Я і його назвав антисемітом. Образився. Неприємно все-таки інтелігентній людині почути — антисеміт.

— Але ти й сам не помітив, як приписав татарам всі антисемітські характеристики євреїв. Чому ж не пускають татар у Крим? Там же вони нікого не гнобитимуть — якщо вони й справді когось зараз гноблять.

Наш приятель Олександр Фельдман (не плутати з тогочасним лідером київських сіоністів, потім головним редактором ізраїльського російськомовного часопису «Сіон» Аліком Фельдманом) переклав з польської статтю Сартра про єврейське питання. Ця стаття мене дуже зацікавила своїм незвичайним підходом до проблеми. Але мені видавалось, що Сартр не досить глибоко розглянув соціальні корені антисемітизму. Другий недолік — те, що Сартр, розвінчуючи антисемітський міф про єврея, створює міф про антисеміта як Сатану. Я бачив багато антисемітів. Це були звичайні люди, із звичайними чеснотами і вадами, дияволів серед них я не бачив. Дехто може зробити євреям яку завгодно пакість, не маючи до них патологічної ненависті. Якщо вони й «дияволи», то не їхній голос вирішальний у політиці переслідування євреїв у СРСР.

Сартр вказав на цікаву закономірність підсвідомого антисемітизму. Хтось, навіть демократ, розповідаючи про якогось негідника, додає до характеристики: єврей.

І це справді трапляється постійно.

— Іванов вкрав три кілограми м’яса. Він — єврей.

— Іванов — чесна людина. У нього мати єврейка.

І в негативній, і в позитивній характеристиці єврейство завжди підкреслюється. У першому випадку як узагальнення, у другому як виняток з правила.

Подібний демократ образився б за таке тлумачення його «обмовки», але ж чомусь ніколи не згадують, що Іванов — українець, росіянин і т. д. Національність росіянина в офіційній пропаганді згадується лише тоді, коли хвалять. Українця — якщо він «бандерівець» або якщо він висловився за дружбу з російським народом.

Дуже-дуже рідко можна почути від націоналіста-русофоба:

— Він же росіянин (про негідника).

Або:

— Порядна людина, хоча й росіянин.

Я декілька разів ловив себе самого на тому, що, хвалячи людину, додавав: «єврей». У свідомості ж — бажання підкреслити в атмосфері антисемітизму, що євреї — гарні люди. Але в цьому — і подолання легенди про євреїв. А коли є подолання, то є і сама легенда в підсвідомості. І декого з моїх єврейських друзів ображало, коли я хвалив їх як євреїв, а не як самих по собі, як особистостей. І справді: у подібних «компліментах» приховано вчувається євреєві здивування з його порядності, доброти, безкорисності, сміливості і т. д. Може, й хворобливе оце «вчувається», але, на жаль, становище євреїв хворобливе, і воно неминуче викликає хворобливу реакцію на «расово чистих» друзів. Це є, але менше, і в кримських татар, і в українців. Є це і в релігійних людей у ставленні до панівної релігії — «радянського атеїзму».

Коли на вулицях великих міст з’явились негри, то населення реагувало у декілька способів: цікавість («диви, живий негр»), співчуття («бідні, їх американці принижують»), і злість («дивись, чорнозадий пішов»). Усі три реакції неграм були неприємні. Один студент-негр якось сказав моєму другові: «В Америці легше, ніж у вас. Там не витріщаються на тебе, як на рідкісну тварину». Але зацікавлення швидко минуло, співчуття також. Злості ж стало більше:

— Вони, гади, з нашими шльондрами ходять. (Шльондрами називали всіх білих дівчат, яких бачили з неграми на вулиці.)

Розповідали всілякі огидні історії про сексуальність чорних, про їхнє хамство, зневагу до росіян.

До арабів були ті ж претензії (антисемітизм став антиарабізмом), але додавали: «Ми їх годуємо, ми воюємо за них. А вони воювати і то не вміють. Тільки зброю нашу псують».

До корейців і в’єтнамців ставились краще, та все-таки переносили на них ненависть до китайців.

До білих із Заходу — почуття роздвоєні. З одного боку — заздрість:

— Зажерлись, сволота! Нажерлись!

З іншого боку:

— Ми їм покажемо. Від німців тікали, а тепер на нас лізуть.

Ці узагальнення, звичайно, не можна поширювати на всіх. Йдеться насамперед про міщанство, з усім його хамством, психологією дрібних буржуа, неповноцінністю. І про партійно-адміністративний апарат, який мало чим відрізняється від попередньої категорії шовіністів. Тільки у них більше лицемірства і цинізму.

Партієць рідко коли скаже «жид» чи «бандерівець». Він обізве єврея «сіоністом», «спекулянтом» чи «торгашем», а українця — «буржуазним націоналістом» чи знову ж таки… «сіоністом».

З «сіоністами» я вперше зіткнувся на процесі Кочубієвського 13 травня 1969 року. 13 травня… містика чисел, яку потім вивчав у Хвильового (його загадкову смерть), й згадав у виступі 13 травня 1983 року на горі Сіон на відкритті пам’ятника українцям, що загинули від нацистів і більшовиків… Пам’ятник був свідченням того, що КДБ свого домоглося, тобто союзу сіоністів та українських націоналістів, союзу, на жаль, дещо зіпсованого стараннями тов. Візенталя і йому подібних в українському середовищі… Але в ті часи лише після процесу Кочубієвського вдалося налагодити між націоналістами цей самий зв’язок. Пам’ятаю, як ходили з І. Світличним до дружини Кочубієвського: «Все одно гебісти кажуть, що ти зв’язківець між сіонізмом і українським буржуазним націоналізмом. Треба ж з ними хоча б познайомитись».

Біля будинку суду зібралась невеличка групка єврейської молоді. На початок суду підійшов «український націоналіст» Іван Русин, той самий, що перший повідомив нас у січні 1972 року про початок нової хвилі арештів.

Задовго до суду я зіткнувся з недовірою євреїв до українців. Коли я запропонував знайти для Кочубієвського московського адвоката, то друзі Кочубієвського сказали, що адвоката знайдуть самі. Як я потім дізнався, вони перевіряли, хто я, і навіщо мені, українцеві, «треба» ця справа. На перевірку пішло багато часу. Мені один письменник порадив запропонувати київського адвоката П. Той спочатку погодився, але потім відмовився, запропонувавши іншого. Не було часу перевіряти, що той собою являє, а до того ж ми довіряли П.

На суді над Кочубієвським цей «адвокат», по суті, став на позицію звинувачення. Як ми потім дізнались, за П. був один грішок, і КДБ змусило його запронувати нам їхнього адвоката.

Тепер, коли я прочитав у листах В. Стуса (том 6, додатковий, Просвіта, Львів, 1997 рік) про ганебну роль Васютинської в процесі М. Горбаля (цинічне, про «спробу зґвалтування» якоїсь суки), не бачу підстав берегти її честь. «Один письменник» — це був її добрий приятель, В. Некрасов. Власне, саме він потім і зрозумів, чому, на який гачок піймали тоді адвокатесу. І знову спливає те саме, давнє питання: «Добре, тебе зламали. Ти піддалась, бо вони мають підстави тебе посадити за відмову від співпраці». Не гріши, й не берись більше за політичні справи. Ні, Юдина справа мусить бути доведена до кінця: спочатку підставила Кочубієвському їхнього адвоката, а потім і сама стала їхньою. Але й ми винні своєю м’якотілістю: жаліли її, не розголосили її вчинку. У Києві, правда, вибору адвокатів не було, Васютин-ську вважали за чесну й сміливу. Та з 65-го року «маразм крепчал», і «страх крепчал»… Навіть найсміливіших московських адвокатів ДБ примудрялося приручати, якщо не з допомогою їхніх власних гріхів, то шантажуючи гріхами родичів…

Біля дверей суду стояли солдати, надворі і в судовій залі було багато «шпигів». Ними командував мій старий знайомий з університетських і кібернетичних часів Юрій Павлович Нікіфоров, оперативник з КДБ. Солдати підпорядковувались йому. Вони казали нам, що зала повна. Коли поблизу нікого не було, один з них шепнув нам:

— Наказали вас не пускати. А за що його судять?

— За політику.

— А! Щось казав про Чехословаччину?

— Ні, хотів до Ізраїлю виїхати.

— І багато йому дадуть?

— Ні, за цією статтею три роки.

— Бідолаха. Нащо йому це треба було?

Підійшла бабуся. Пояснила, що її послали старі більшовики, що знали Борисового родича, комісара, якого розстріляли як «троцькіста». Ми сказали, що нікого не пускають. Бабуся постояла трохи, послухала наші злі репліки і пішла.

Головним «номером» суду було обговорення проблеми «свідомо брехливих» висловлювань Кочубієвського про антисемітизм. Кочу-бієвський заявив, що коли він і помилявся, то в його словах не було складу злочину, не було наклепу, бо він був певен, що ці думки слушні. На це прокурор відповів:

— Ви здобули вищу освіту, склали кандидатський мінімум з філософії, знаєте Конституцію СРСР і тому не могли не знати, що всього того, про що ви говорите, у нашій країні бути не може.

Цей юристів аргумент викликав зливу дотепів у тих, що зібрались навколо будинку суду:

— Ах ти, жидівська морда! Згідно з Конституцією, у нас немає антисемітизму, пархатий.

Борисів брат вийшов з кімнати суду й розповів, що один з «цивільних» під час процесу шепотів йому: «Ади жид, а ти жид!» (Мабуть, розраховувалось на те, що Борисів брат щось вигукне істерично-антирадянське. І справді, їм це мало не вдалося.) Я попросив показати мені «інтернаціоналіста в цивільному». Виявилось, що це Ю. П. Нікіфоров.

Вершиною «антисемітизму» суду був виступ заступника декана інституту Грози. Гроза заперечувала свідчення Лариси Кочубієвської про те, що Гроза образила Бориса у його почуттях, сказавши, що всі євреї неприємно пахнуть. Вона начебто тільки запитувала Ларису про це. Суд вирішив, що запитання було цілком законне і не відреагував на заяви Лариси й Бориса.

Інформацію про суд я передав у «Хроніку».

*

Із запізненням ми дізналися про два випадки самоспалення у Києві.

5 грудня (день Конституції) 1968 року ті, хто прогулювався головною вулицею Києва Хрещатиком побачили чоловіка, який біг, охоплений полум’ям. Він кричав: «Хай живе вільна Україна!» і щось ще. Я намагався що-небудь про нього довідатись, але намарне. Лікарям Жовтневої лікарні, де він помер від опіків, було заборонено будь-кому про нього розповідати. Один лікар все-таки розповів, що він запитував, вмираючого: «Навіщо ви це зробили? Адже ж ніхто про вас так і не дізнається!»

— Зате мій син знає і буде пишатись своїм батьком! Я — не мовчав!..

Про це з’явилась коротенька замітка у «Хроніці». З неї ми дізнались, що людина, яка підпалила себе — в’язень сталінських таборів Василь Омелянович Макуха.

Одна стара жінка переказала мені те, що бачила:

— Дурень якийсь підпалив себе, біг по вулиці і дурниці якісь кричав!

10 лютого 1969 року біля будинку Київського університету спробував спалити себе Микола Бериславський, що також відсидів термін за Сталіна. Його врятували тільки для того, щоб дати два з половиною роки за статтею про антирадянську пропаганду. На суд не пустили навіть родичів.

І Макуха, й Бериславський свого часу боролись у лавах Української повстанської армії проти німецьких та радянських окупантів.

За якийсь час після самоспалення в українському самвидаві з’явилась стаття про них. Я хотів дістати її для «Хроніки», та не зумів.

13 квітня в Латвії, протестуючи проти окупації Чехословаччини, підпалив себе молодий талановитий математик Ілля Ріпс. Нині він в Ізраїлі займається якимись фантастичними кабало-кібернетичними дослідженнями Тори. Ріпса і голову колгоспу Яхимовича судили, звинувачуючи в антирадянській пропаганді, і оголосили божевільними.

*

У квітні я з’їздив до Москви.

Петро Григорович Григоренко розповів мені про нові форми провокації КДБ щодо нього.

В армії, на заводах про нього розповідали, що він єврей. Начебто, вступаючи у партію, він збрехав, що українець за національністю. Це звинувачення, звичайно, смішне з юридичного погляду і навіть за партійним уставом, але не смішно, коли бачиш, як спекулюють на низьких інстинктах «мас».

КДБ почав розповсюджувати анонімного листа, якого начебто написали кримські татари. У цьому листі стверджувалось, що Григоренко — антирадянщик і божевільний.

Якось Петро Григорович показав мені на вікна сусіднього будинку. У них видно було якусь апаратуру (вони зовсім не приховували, що стежать за Григоренком, щоб залякати тих, хто до нього приходив). Одного разу до Григоренка зайшов західний журналіст. У відповідь на запитання про переслідування Петро Григорович показав на якийсь предмет, що звисав над вікном з дерева.

— Підслуховують! Ще й як нахабно — з усіх боків, у всіх кімнатах!

Наступного дня цей мікрофон прибрали.

17 квітня зателефонував невідомий і запропонував зустрітись. Григоренко, не задумуючись, відповів:

— Приходьте.

У наших умовах не варто питати: «Навіщо?» Буває, що таке питання провокує ризиковану відповідь: адже ж телефонні розмови підслуховують.

Прийти до Григоренка невідомий відмовився і запропонував зустрітись біля комісійного магазину.

— Я прийду з газетою в руці, — сказав «конспіратор».

Зінаїда Михайлівна, дружина Петра Григоровича, прокоментувала:

— Як завжди, видно ослячі вуха КДБ.

І справді, майже завжди натикаєшся на ці вуха. Те, що погано працюють заводи, інститути, колгоспи, ЦК і Політбюро, — це ще можна зрозуміти. Але душа й суть радянського суспільства — єдино поінформована, добре забезпечена й може самій собі дозволити не брехати — і навіть вона не вміє як слід працювати.

Як часто ми сміялися — запропонувати, щоб нас взяли консультантами з навчання КДБ «чистої роботи», чи що? А то вже аж соромно за опікуна нашого.

Хтось з друзів попередив, що зустріч з «невідомим» — давно підготована велика провокація.

19-го до магазину підійшов великий гурт Григоренкових друзів. Там уже стояли «ослячі вуха» — багато старих знайомих з процесів, обшуків, стеження. Стояли машини КДБ, в одній з них сидів генерал КДБ, а інша чомусь… дипломатична.

Наші стояли, вдаючи, що не впізнають одне одного. Вони також вдавали випадковий натовп.

Нарешті появився «товариш» з газетою. До нього підбіг кагебіст, щось шепнув. Той швиденько пішов геть.

За ним розійшлись обидві групи. Наші, як завжди, зі сміхом.

Петро Григорович звернувся з листом протесту до Андропова, де виклав усі факти переслідування, шантажу й провокацій. Але відповіді не отримав.

Петро Григорович вважав, що треба шукати нових форм боротьби. Самвидав привчив частину молоді й інтелігенції до думки про те, що людина має право на свободу друку. Після демонстрацій на площі Пушкіна (протест проти введення антиконституційних статей Кримінального кодексу про «наклепницькі вигадки про державний лад», про групове порушення громадського порядку й роботи транспорту, протест проти арешту Галанскова, Ґінзбурґа, Лашкової і Радзієвсько-го), на Красній площі (в серпні 68 року) перед усіма постало питання про конституційне право на демонстрації. Григоренко вважав, що треба порушити перед громадськістю питання про свободу мітингів, організацій і спілок. Для цього він подав у Московський міський виконком заяву про те, що група осіб хоче провести мітинг про свободи у СРСР. Відоповідно до закону міськвиконком зобов’язаний надати для мітингу відповідне приміщення. Московський міськвиконком відповів, що у зв’язку з якимось комсомольським заходом усі приміщення зайняті і на якийсь час відклав рішення (а потім затягнув до арешту Петра Григоровича).

Якось до Петра Григоровича прийшов гість із США. Він відрекомендувався як соратник активного борця проти війни у В’єтнамі доктора Спока. Запропонував об’єднати сили демократичних організацій США і СРСР.

Американець наївно запитав:

— А у вас є організація?

Щоправда, одразу ж з розумінням посміхнувся.

Коли генерал пояснив, що у нас свобода організацій є тільки на папері, американець запитав: «А чому ви не пробуєте вимагати офіційного дозволу створити демократичну організацію?»

Ця розмова збіглася з Григоренковими планами, і він почав пропонувати всім знайомим створити організацію, яка відстоюватиме права людини і пояснюватиме народові його права. На жаль, більшість москвичів Григоренка не підтримали, вважаючи, що це — утопія. Я спочатку відгукнувся про генералів план так само, але потім зрозумів, що розвиток правової свідомості важливіший за практичний результат (який у радянських умовах справді утопічний) — щоб уряд дозволив таку громадську організацію. Я намагався підтримати генералів план, але охочих брати участь у цьому задумі виявилось мало. Як потім розповідав вже у Нью-Йорку генерал, проти насамперед були Красін і Якір, які потім увійшли в першу легалістичну організацію, Ініціативну групу з прав людини в СРСР… І вони ж її підвели, зв’язавшися, проти нашої волі, з НТС.

В один з приїздів до Москви я познайомився з матір’ю Олександра Ґінзбурґа — Людмилою Іллівною. Розмови з нею дуже багато дали мені для внутрішньої психологічної підготовки до тюрми й психушки. Мене вразила її життєрадісність, її сміх. Я бачив, як вона страждає через сина, але все-таки навіть найстрашніші епізоди зі свого життя й синового розповідала з гумором. Коли я прямо їй про це сказав, вона пояснила:

— А хіба можна витримати це все, якщо не сміятись?

Людмила Іллівна багато розповідала про Аліка. Вона його не переоцінювала. Просто любила сина, але не тваринною материнською любов’ю, а як прекрасну людину, чиї переконання є діями, людину, яку народила й виховала вона. Людмила Іллівна не вмовляла сина відступити, бо поважала його і себе й поважала ідеали — його і свої (навіть якщо вони й були різні).

В Олександра була наречена — Іринка, Ірина Жолковська, яка домагалась, щоб їхній шлюб зареєстрували (вони подали заяву в загс незадовго до арешту Гінзбурга). Доки Ґінзбург перебував рік і три місяці у слідчому ізоляторі КДБ — у Лефортівській тюрмі, — їм обом відповідали, що реєстрація в ізоляторі заборонена (у законі й інструкціях такого немає!). Олександрові пообіцяли, що їхній шлюб зареєструють в таборі.

У таборі ж висіла інструкція, що забороняла шлюб (значить, жодних побачень).

Почалася вперта боротьба за реєстрацію шлюбу.

Ірину я бачив лише один раз, вона готувала посилку для Олександра.

Розповіла, як її виганяли з Московського університету (вона працювала викладачем російської мови для іноземців).

На зборах, на яких обговорювались її стосунки з «НТСівцем» Ґінзбурґом, одна з викладачок заявила:

— Як ви можете його любити? Він же ж хоче, щоб у нашій країні почався фашизм!

1 з пафосом й тремтінням у голосі закінчила:

— Уявіть, що було б, якби він прийшов до влади? Увечері він би повертався весь у крові комуністів — у нашій крові, ваших колег. І ви б його обіймали!

Ті, хто знав Аліка, уявляли цю немислиму картину: м’який, людяний Алік у крові цих залізобетонних ідіотів, які зараз, а не в майбутньому, з «гуманних міркувань» позбавляють Ірину роботи.

Щойно я повернувся додому, як довідався, що заарештували Петра Григоровича Григоренка.

КДБ заарештував його, завершивши цілу низку провокацій останньою.

2 травня Григоренкові зателефонували з Ташкенту начебто за дорученням Мустафи Джемілєва, і попросили приїхати на суд над Джемілєвим. У Ташкенті Петро Григорович дізнався, що його обдурили (ще навіть дати суду не було відомо). 7 травня його арештувало узбецьке КДБ.

Почались обшуки й допити у справі Григоренка. Із запитань слідчих стало ясно, що йому готують психушку.

Було складено й розповсюджено листа «До громадян!» на захист Григоренка. Ми підписали його.

*

У травні на Київській ГЕС відбувся мітинг робітників через погані житлові умови. Мітинг відбувався під гаслом «Вся влада Радам!» Мітинг й усі робітничі протести очолював колишній вихователь робітничого гуртожитку ГЕС (його вигнали з роботи, за те, що допомагав робітникам у боротьбі за прописку), відставний майор Грищук.

Коли кагебісти спробували використати звичайний прийом — розкол робітників та інтелігенції, — сказавши робітникам, що Грищук як офіцер-відставник казиться з жиру, то колишній майор показав квитанцію, з якої було видно, що він свою пенсію віддає на дитячий будинок, а на життя заробляє.

ДБ зазнало поразки і наступного дня на офіційних зборах. Парторг ГЕС намагався закликати до робітничої самосвідомості. Та він необачно послався на те, що «ми всі» маємо думати про благо робітничої держави і не слухати «неробітничого елементу». На сцену вискочили розлючені жінки і взялися вираховувати, скільком коханкам парторг влаштував житло. А робітники з дітьми тулилися в бараках й у вагончиках і щороку вислуховували обіцянки, які давала партія. Жінки буквально заплювали «совість і розум» класу.

Я намагався зустрітися з бунтівниками. Мені обіцяли, але щодня відкладали.

У Києві далі тривали розправи з підписантами і друзями робітників ГЕС Назаренком, Кондрюковою та Карпенком, які поширювали листівки й самвидав.

З університету вигнали студентів Машкова, Шереметьеву, Надійну Кир’ян.

Оскільки мали відбутись Міжнародні збори комуністичних і робітничих партій, я вирішив поїхати до Москви, зібрати тамтешній самвидав, привезти туди український і запропонувати свій варіант звернення до Зборів.

Я гадав, що саме до західних комуністів треба написати не з суто правових позицій, а гостро викриваючи антикомуністичну, антинародну суть радянської влади. Якби Григоренка не забрали, він би сам написав це звернення.

Мої тези ніхто не підтримав.

Я покладав надії на Леоніда Петровського, та він волів м’який, суто правовий тон і звести все до загрози відродження сталінізму.

Після багатьох суперечок довелося підписати «м’який», аполітичний варіант. Підписало 10 осіб. Багато хто не хотів руки бруднити — нащо, мовляв, до цих мерзотників-комуністів звертатись?

І справді, на нашого листа відповіді не було. Виявилось, що позиція антикомуністів була правильна. (А потім західних комуністів дивує «правизна» радянської опозиції!)

Леонід Петровський розповів анекдот про шпига (Леонід — онук Григорія Івановича Петровського, керівника фракції більшовиків у Державній думі, пізніше Всеукраїнського старости, тобто голови ЦВК України). Леонід декілька днів бачив за собою «шпига», який, не ховаючись, ходив за ним. Коли Петровський став у чергу по квитки у кіно, то «шпиг», якому нудно стало стояти, запропонував: «Давайте куплю квитка без черги!» (з посвідченням працівники КДБ всемогутні всюди — так магічно діє назва їхньої організації).

Петровський послав у КДБ листа такого змісту: одного разу його дід Г. П. Петровський, керівник більшовицької фракції у Державній думі, надіслав листа до начальника Департаменту поліції; він вимагав, щоб за ним перестали стежити, і повідомив, що «шпиги» до того знахабніли, що почали забалакувати з ним; начальник поліції відповів лаконічно: «Стежити за кимось закони Російської держави не забороняють».

Леонід завершив розповідь словами: «Невже відтоді нічого не змінилось?»

Він зробив явний комплімент Андропову. Змінилось, і на гірше. Л. Петровському просто не відповіли.

У москвичів вдалося дістати анонімну «Трансформацію більшовизму» — типовий для марксистів-опозиціонерів аналіз трагедії революції, тобто критика радянського ладу з позиції теоретичних і програмних праць партії більшовиків. Проте було й нове — спроба проаналізувати причини деградації революції.

Я попросив познайомити мене з автором.

Зустрітися з ним вдалося лише за півроку. Але розмова виявилася не дуже плідною: я докоряв йому за надмірну ортодоксальність, він мені — за брак політекономічної наукової бази, потрібної марксистській фракції демократичного руху. Я намагався виправдатись тим, що для серйозної соціології та політекономії потрібна статистика, потрібні широкі соціологічні дослідження. А де їх візьмеш і проведеш?

Автор був непоганим полемістом, добре знав теорію. Але самоізоляція й ізоляція серед москвичів йому шкодила. Багато москвичів нехтувало марксистською термінологією і цитатами, а це призводило до того, що статті марксистського спрямування у самвидаві розповсюджувались мало. Це причина того, що ані «Трансформація більшовизму», ані книжка Івана Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація?», ані моя перша робота (І. Лоза «Листи до друга»), ані численні інші марксистські статті не розійшлися широко у Москві, а отже, і в РРФСР, бо Москва пов’язує відокремлені одне від одного групи. Як потім я дізнався вже на Заході від П. Літвінова, Красін просто палив марксистський ідіотизм… Чи тільки марксистський? А націоналістичний, про що висловлював підозри Чорновіл? Так що Лоза й Малорос і не мали шансу попасти у той час на Захід. Все моя «конспірація», бо Красін таки її дотримувався. Я, наприклад, марно шукав програмну роботу поволзьких марксистів «Занепад капіталу». І це зрозуміло — до всієї цієї фразеології виробилась ідіосинкразія. І не антимарксисти винні у цьому.

Я казав про це авторові «Трансформації», але він не міг і не хотів відмовлятися від цитат, від набридлих термінів:

— Вони ж висловлюють суть.

— Так, але й спотворюють її, бо СРСР — новий тип експлуататорського суспільства і треба шукати нові, більш адекватні терміни. До того ж оновлений стиль сприятливо позначиться на думках.

У драмі таких марксистів винні специфічно радянські умови: небажання антимарксистів слухати марксистську опозицію і певний догматизм, інертність мислення марксистів. І те, й інше — психологічний наслідок офіційної пропаганди.

Якось моя добра знайома, мисляча й ерудована, сказала, що в неї є самвидавівська книжка Троцького «Моє життя».

Я попросив віддати мені книжку:

— Ти ж усе одно читати не будеш.

— Звичайно, ні.

Виявилось, що вона кудись викинула ці «марксистські нісенітниці».

Це зрозуміле з погляду психології явище призводить все-таки до неприємних наслідків: поняття «класи», «трудящі», «реакційний», «мілітаризм» і тощо символізують брехню в СРСР, та щось же й відображають. Викидаючи слова, нерідко ігнорують явища, поняття, які ці слова позначають. Ідеологія без цих понять неминуче стає неадекватною проблемам у їхній повноті, еклектичною, нелогічною, непослідовною.

*

У Києві на мене чекала несподіванка. 22 травня біля пам’ятника Шевченку, як завжди, зібралась молодь. Студенти обговорювали питання про антиукраїнські репресії, співали пісень. Найактивніших «наклепників» сфотографували, а їхні розмови записали на магнітофон. Всіх комсомольських керівників курсів викликали у ректорат. Їм дали прослухати записи, для того щоб вони впізнали «своїх» комсомольців. Більшість комсорги «не впізнали». Дехто ж «впізнавав» так завзято, що постраждали навіть ті, хто не ходив до пам’ятника — їхні голоси «впізнали». Індикатори «голосів» пізнавали своїх особистих ворогів. Система донощицтва завжди породжує це явище — наклепи через особисті мотиви.

18–19-го зателефонував Якір:

— Ти підпишеш листа у Комісію прав людини при ООН? Лист про те, що порушуються свободи, про антизаконність процесів, про психіатричні тюрми.

— Так, звичайно. Але з яких позицій це оцінюється?

— З юридичної, правової. Порушення законності. Ми створюємо Ініціативну групу захисту прав людини у СРСР.

Якір перерахував понад десяток прізвищ і запропонував увійти до Ініціативної групи. Я погодився. Ця пропозиція збігалась з ідеєю Григоренка.

У червні Таня поїхала у відрядження до Харкова. Я дав їй адресу Генріха Алтуняна, що увійшов до Ініціативної групи.

З Харкова Таня зателефонувала схвильована:

— Ти мусиш поїхати до Харкова. Хлопці тут чудові. Вони близькі тобі і по духу, і за політичними поглядами.

12 червня в установах, де працювали підписанти, провели збори. На них під назвою «Листи в ООН» обговорювався лист «До громадян» (про П. Г. Григоренка). Зрозуміло, що самого листа на зборах не зачитували.

Партійні керівники розраховували на головне упередження «радянського патріотизму» — «не виносити сміття з хати». Як можна розповідати про внутрішні справи закордону?

На одних зборах промовець сказав, що підписанти звернулись до фашистської організації.

— Як? ООН — фашистська організація? — здивувався той, кого звинувачували.

Йому не дали довести думку до кінця (бо ж і СРСР входить у цю «фашистську» організацію).

Оскільки в листі про Григоренка йшлося про переслідування кримських татар, то на зборах кричали про їхні «злодіяння», про те, що всіх їх треба знищити. Спроби пояснити ситуацію татар ні до чого не призводили — говорити не давали. Не слухали навіть того, що Верховна Рада офіційно проголосила, що «ввійшло у життя нове покоління татар» (і тому немає сенсу звалювати на молодь провину старших, провину, якої взагалі не було — зрадники були у всіх народів).

У Харкові я справді зустрівся з чудовими людьми. Ми провели декілька днів у постійних суперечках. Особливо багато дискутували з Аркадієм Лєвіним. Виявилось, що загальну характеристику ладу ми давали однакову: державний капіталізм в економіці, ідеократія — влада ідеї (тобто аналог теократії, яка означає практичну владу окремого соціального прошарку — жерців, бюрократії). Термін «ідеократія» ми ввели незалежно одне від одного і незалежно від М. Бердяева («Джерела і сенс російського комунізму»). Те саме було з терміном «державний капіталізм». Тільки тут харків’яни виходили з аналізу Леніна, я ж — з молодого Маркса й Леніна.

Філософські рукописи Маркса 1884 року глибше виявляють зміст такої держави, хоча Маркс і вживає невдалий термін — «грубий комунізм».

Харків’ян ця Марксова праця зацікавила.

Я в основному викладав свої погляди на етичні проблеми (сенс життя, співвідношення мети й засобу і т. д.).

Відмінності у підході до критики ладу були ті ж самі, що й з автором «Трансформації більшовизму», але менші: харків’яни цікавились ширшим колом питань та і висновків робити не поспішали. Це нас зблизило.

У мене на очах розгорталось полювання на відьом-підписантів у Харкові.

Одне за одним приходили з роботи підписанти. Їх у ті чи інші способи виганяли. Алтуняна ще в 68-му році вигнали з партії і звільнили з Військової академії після обшуків, під час яких забрали «Раковий корпус» Солженіцина, «Роздуми…» Сахарова, «Хроніки» та інше.

Над усіма повисла справа за статтею 187.1 КК УРСР (про «наклеп на державний лад»). Їх викликали як свідків у справі без звинувачених. Згідно з законом свідок зобов’язаний давати правдиві свідчення, а звинувачений може зовсім не відповідати чи брехати, і покараний за це не буде.

Харків’яни не знали як слід матеріалів інших процесів і спочатку давали свідчення, хоча й вимагали, щоб сформулювали, кого звинувачують і в чому. Адже балансуючи на розрізненні свідок — звинувачений КДБ змушує свідчити на себе і на друзів. Не знаючи, у чому хочуть звинуватити того чи іншого зі свідків, можна дати неправильні свідчення з бажання виручити іншого. Таких колізій чимало, і КДБ, по суті, демагогічно обходить закон (який, як це часто буває, звучить не досить конкретно й чітко).

Згідно з законом, слідство за статтею 187.1 має вести Прокуратура, а не КДБ. Так що й тут закон було порушено.

Коли ДБ фактично провело слідство, воно передало справу в Прокуратуру, Василеві Омеляновичу Гриценку (чи, як його називали харків’яни, «Васі»). Вася з усіма був на «ти», це був «наш хлопець — щира душа».

Оскільки я на той час вивчив досить багато процесів, то я бачив деякі помилки, які зробили харків’яни. Вони і самі їх побачили, але запізно. Захищаючи одне одного, докладно розповідаючи про мотиви тих чи інших вчинків, обґрунтовуючи свої погляди, вони виявляли КДБ свої незахищені місця, давали змогу висмикнути те чи інше невдале формулювання, спотворити його.

Основну принципову помилку зробили на початку слідства: харків’яни виходили з того, що можна щось довести, заперечити, розбити звинувачення в «наклепі» чи «антирадянщині», що перед ними люди, які хоч трохи та зважають на закони, логіку, ідеологію, факти.

Вже зрозумівши, що таке ставлення до КДБ — помилкове, дехто намагався у чомусь переконати Васю — «обмеженого, тупого добряка».

Я привіз харків’янам «Інтернаціоналізм чи русифікація?» І. Дзюби.

Харків настільки зрусифікований, що українська мова звучить тільки на базарі, куди приїжджають колгоспники. У харківського обивателя українська мова викликає одну реакцію — спекулянт (бандерівець, фашист).

Те, що селянину доводиться торгувати, бо на колгоспні трудодні не проживеш, — обивателя не цікавить. Він бачить перед собою людину з іншою мовою, в іншому одязі, «неграмотного хама», який ще й сміє торгуватись про ціну продуктів.

Після всіх поїздок до Харкова, після процесів над моїми друзями це місто стало для мене символом мерзенності: негарне, «соцреалістичне» архітектурно, шовіністичне, з якимись сірими, безликими людьми. Мабуть, неправильно — так ставитись до цього міста, але я бачив лише жменьку прекрасних людей і поліцію, поліцейську дільницю і будинок суду (навпроти — райком).

Додому повернувся з подвійним почуттям: знайшов друзів, яких ось-ось заарештують.

До Києва я привіз запис харківських подій. Таня, сміючись, розповіла, що запис зробила вона сама… (Знов моральна проблема!)

Приїхало декілька друзів, кримських татар, з ними й Зампіра Асанова. Зампіра брала участь у демонстрації на площі Маяковського 6 червня (на другий день Міжнародних зборів комуністичних і робітничих партій).

Демонстрація відбувалась під гаслами:

«Хай живе ленінська національна політика!» (у 1918 році було видано декрет Леніна про утворення Кримської автономної республіки), «Комуністи, поверність Крим кримським татарам!», «Свободу генералові Григоренку!» та інші.

Шпиги під маркою «простих радянських людей» били демонстрантів, вигукували шовіністичні фрази.

Збори комуністичного панства дали татарам єдину користь: їх не арештували, а вислали додому, в Узбекистан.

Татари розповіли про узбецькі події. У травні прокотилась хвиля вбивств «білих». Усе почалось з футбольного матчу, де суддя підсуджував російській команді. Узбеки протестували, кинулись в бійку. Після арешту декількох осіб почались заворушення. Однієї ночі у декількох містах одночасно різали й били «білих».

Я попросив пояснити, звідки ненависть до «білих». Татари пояснили на прикладах.

Якось один з них бачив у трамваї таку сценку. Кондукторка-росіян-ка, побачивши узбечку в паранджі, намагалась змусити її скинути цей «спадок страшного минулого». Узбечка запротестувала, а її чоловік, обурений нахабством «цивілізаторки», вдарив кондукторку по обличчю. Міліціонери-узбеки пояснили жінці в паранджі, що це вказівка обкому партії — не дозволяти носити паранджу в Ташкенті. Формально вони були на боці потерпілої, але обмежились напученням «хуліганів».

Те, що в столиці Узбекистану поступово зникає, узбецька мова, також не сприяє любові до «старших братів».

Коли після землетрусу, погнавшись за широким карбованцем, у Ташкент хлинула сила-силенна будівельників, то серед них були переважно далеко не найкращі представники білої раси. Газети аж захлинались від ще одного прояву братерської дружби, а узбеки були незадоволені тим, що у відбудованому, впорядкованому Ташкенті поселилось безліч зайшлих братів, що призвело до збільшення пияцтва, проституції, до зростання кількісної національної диспропорції.

І ще один фактор — приклад кримських татар і співчуття до них також посилили узбецьке почуття «дружби» до білих.

Оскільки кримські татари роз’їжджали по всьому Радянському Союзові, то ми все більше знайомились з національними рухами в різних республіках.

У Грозному чеченці зірвали пам’ятник знаменитому «покорителеві Кавказу, прогресивному генералу, мало не «декабристові» Єрмоло-ву. Усі «нацмени», серед них і українці, раділи — ось така боротьба з теорією про прогресивних колонізаторів, катів та жандармів.

Кримські татари взяли для свого самвидаву книжку Дзюби, а нам передали свої бюлетні, у яких була інформація для кримськотатарського народу про те, як іде боротьба за повернення до Криму.

*

На цей час уся українська інтелігенція обговорювала роман Олеся Гончара «Собор». Я довго відмовлявся його читати, бо вважав, що Гончар — звичайний соцреаліст, нікчемний письменник. Але через те, що суперечки все розпалювались, довелось прочитати.

Роман з художньої точки зору нікудишній, мова примітивна, стиль — поєднання типово реалістичного з типово «радянським» примітивним пафосом, сентиментальністю. Але радянська мова не врятувала Гончара. Після перших похвал у пресі почались напади парткерівників літератури.

Особливою гострою стала кампанія проти Гончара у Дніпропетровській області. Негативним героєм роману виведено «висуванця», партдіяча з «трудящих», і секретар обкому Ващенко впізнав у ньому себе (і, як кажуть ті, хто знає, портрет, намальований Гончарем, і справді схожий). А оскільки Ващенко — якийсь там родич Брежнєва, то, відчуваючи на верхах опору, він почав цькувати роман. Дісталось не стільки Гончареві, скільки тим, хто насмілювався хвалити роман всупереч «генеральній лінії» обкому.

Повикидали з роботи і виключили з партії журналістів усіляких газет, вчителів, письменників.

17 червня 1969 року заарештували поета Івана Сокульського. В нього знайшли «Репортаж із заповідника імені Берії» Валентина Мороза, виступ Дзюби на вечорі пам’яті В. Симоненка і «Лист творчої молоді Дніпропетровська», в якому було описано погром, вчинений ображеним прототипом Гончаревого героя, а також українофобство й моральний розклад еліти.

Ось цього останнього вибачити Сокульському вони ніяк не могли, і в січні 1970 року він отримав «за антирадянську пропаганду» чотири з половиною роки таборів суворого режиму. (Коли я пишу ці рядки, Сокульський уже на волі, але перед виходом пройшов експертизу, яка визнала, що він божевільний. Відверто погрожують: не замовкнеш після табору — підеш уже не в табір, а в Дніпропетровську психтюрму.)

За що ж так переслідують «Собор»?

Гончар показав шматочок правди про те, як знищують пам’ятки української старовини, нехтують мовою й культурою: убогий, боягузливий напівпротест — Гончар постійно оглядається на владу та вихваляє її — аби тільки дозволили сказати крихітку оцієї правди про руйнування української культури. Убожество художнє відповідало убожеству політичному. Але навіть на таку боягузливу, та все-таки «українофільську» книгу влада нападала, а патріоти позитивно відгукувались. Московські самвидавівці переклали «Собор» на російську.

Євген Сверстюк написав статтю «Собор у риштуванні», де з натяків, окремих образів, незавершених Гончаревих думок воздвиг справжній Собор — глибоку філософську працю, яка була б, з одного боку, розвитком «Цитаделі» Сент-Екзюпері, а з іншого — аналізом духовного зубожіння народу в наш час.

Прочитавши статтю, я сказав Сверстюкові, що у мене таке відчуття, ніби він, проходячи повз купу лайна, вкинув туди з власної кишені перлину, а потім вийняв її, почистив і подарував Гончареві. Сверстюк тільки посміхався, слухаючи мої зауваження і прохання забрати із статті цитати з Гончара, які тільки псували «Собор у риштуванні».

Тільки критик, поет і перекладач Іван Світличний погоджувався з моєю оцінкою Гончаревого «Собору». Всі інші, захищаючи ту крихітку правди, яка є у «Соборі», і Гончара від нападів офіціозу, дивились на сірість крізь пальці.

Мені прикро було бачити, що на тлі прекрасної поезії і прози молодих українських патріотів раптом піднесли якогось там Секретаря Спілки письменників України Гончара.

Твори високого рівня з’явились не лише в художній літературі.

Великими подіями, які вибили з мене всі залишки бездумного інтернаціоналізму і дали по-новому зрозуміти українське питання, стали фільм Іллєнка «Ніч на Івана Купала» й монографія історика Михайла Брайчевського «Возз’єднання чи приєднання?».

Іллєнко був одним із співавторів Параджанова у фільмі «Тіні забутих предків». І ось з’явилась Іллєнкова «Ніч…». Хвалили її одиниці, порівнювали з «Суничною галявиною», найближчим мені фільмом. Тільки тому я пішов на «Ніч…». Фільм справді виявився у чомусь близький до Берґмана.

Іллєнко створював його за мотивами декількох творів Гоголя. Фільм дуже складний: дуже багато символів, майже кожен кадр — символ, глибоко пов’язаний з українською історією, з трагедією України.

Ось за козаками скаче татарська орда під звуки… царського маршу. Цей анахронізм передає суть трагедії України, затиснутої між хижаками-басурманами: татарами й турками — і «братом» православним царем. І ці нещасні гетьмани, про яких Петро І нахабно сказав, що всі вони зрадники. А дехто ж з них метався від одного союзника до іншого і «зраджував» їх, бо союзницька допомога завжди перетворювалась у пограбування України.

Ось у човні пливе лялька — Катерина II, з нею — її фаворит князь Потьомкін (що загравав із Запорозькою Січчю, коли вона була йому потрібна. Задля цього він навіть став козаком Грицьком Нечесою, а потім зруйнував Січ зі страху перед козацькою вольницею), а з ним гоголівський Басаврюк, представник нечистої сили, сатани.

Лялька дивиться на берег.

На екрані чомусь з’являється мотузка. Вона розділяється на дві частини (ми з дружиною сміємось: цензура викинула з фільму шматок, але навіщось залишила обірваний шматок мотузки, і від цього «абсурд» фільму й дійсності має ще більшу глибину — для тих, хто знав, що викинули. У фільмі за човном Росії пливе пліт України з козаком та його коханою, і козак розрубує мотузку).

А ось «матінка-цариця» їде дорогою. По боках — фанерні хати й сади. Це знамениті «потьомкінські села» — символ історії російської держави від Катерини, яку так поважали європейські вільнодумці Дідро і Вольтер, до Леоніда Ілліча Брежнєва.

Героїня фільму — молода мати годує грудьми… сокиру, російський царизм. Тече кров.

І постають перед очами козацькі полки, яких Петро Великий зігнав будувати Петербург, новий центр хижацької держави, і які полягли кістьми від голоду й непосильної праці.

1933-й рік, коли Москва викачала і згноїла хліб, а хлібороби мільйонами помирали з голоду.

Коли ми з Танею вийшли із залу, обоє були мало не в істеричному стані.

Ні думати, ні розмовляти не хотілось.

Я тільки процідив головне для себе:

— Треба обривати з цим човном!

Михайло Брайчевський діяв не на емоції. Це була перша, по-справжньому марксистська самвидавівська книга, у якій проаналізовано роль Богдана Хмельницького і його угоди з російським царем. Ні зернини націоналізму. Тільки факти і класовий аналіз проблеми. Брайчевський відкидає вульгарно-соціологічні довоєнні писання про Богдана-зрадника України і післявоєнні, русофільські — як про героя. Брайчевський блискуче довів Шевченкові слова про те, що союз із Москвою поставив українців у ще страшніше становище, ніж те, яке було за шляхетської Польщі. Україна з країни із загальною грамотністю, розвиненою культурою, країни, що наближалась до встановлення буржуазного фермерсько-мануфактурного ладу, потрапила в кормигу кріпацтва.

Але найважливіше у Брайчевського — аналіз класової позиції Богдана Хмельницького, який звернувся по допомогу до царя лише тому, що не наважився спертись на козацтво й селянство. Тезу радянської історіографії про те, що Хмельницький вибрав єдино можливий варіант (тобто вибрав найменше зло — Росію), Брайчевський відкинув повністю.

Богдана не можна з погляду моралі оцінювати як «зрадника». Він любив свою Батьківщину, але дивився на неї очима козацької верхівки, що мріяла стати новим господарем окозаченого, вільного селянства. Він і не задумувався над тим, що можна опертися лише на сили власного народу. Значно ближчим союзником був російський цар. Але Хмельницький так любив Україну, що коли побачив перші плоди союзу з царем, то почав вести таємні переговори зі шведами.

Смерть перешкодила йому здійснити цей досить розумний варіант: Швеція далеко, і Україна була б справді автономною (а надалі, зміцнівши, мала б змогу стати незалежною).

Мазепа за Петра І намагався здійснити цю ідею, але знову невіра в сили й розум народу завершились поразкою гетьмана і остаточним поневоленням України Росією.

Своєю роботою Брайчевський довів, що марксистська методологія не вичерпала себе, а здатна глибоко проникати в історію, якщо застосовувати її об’єктивно, враховуючи історичні факти в їхній повноті.

В українському самвидаві з’явилась низка відгуків на статтю О. Пол-торацького «Ким опікуються деякі гуманісти» (про заарештованих перед тим Чорновола й Караванського). Василь Стус у своєму листі нагадує Полторацькому про його донощицьку діяльність під час антиукраїнських погромів 30-х років, коли той називав відомого гумориста Остапа Вишню «фашистом і контрреволюціонером», «куркульським ідеологом» і т. д.

Узагалі в 1969 році український самвидав зміцнів, став гострішим і більш політичним.

Ми не встигали друкувати на машинці, перекладати на російську.

До того ж, О. Фельдман перекладав з чеської і польської. Він переклав дуже цікаву статтю про процес Сланського, розділи із «Зізнання» Артура Лондона, книгу Ісаака Дойчера «Незавершена революція». Вже в Лондоні я зустрівся з дружиною Дойчера, Тамарою, й отримав від неї інші твори Дойчера.

Наприкінці червня у Москві було заарештовано керівника робітничої демонстрації на ГЕС майора Грищука. Робітники послали його в ЦК КПРС із скаргою на свої житлові умови. У «Вечірньому Києві» з’явилась стаття «Двійник Хлестакова». Не називаючи місця (ГЕС), не сказавши ані слова про демонстрацію, на Грищука накинулись із зливою лайки і брехні. Мовляв, виявилось, що Грищук збирав гроші у легковірних людей, обіцяв квартири. Сам поїхав у Москву і там пропивав їх. Покликаючись на його брата, знову ж таки натякали на сумнівність Грищукової участі у війні та поведінки у фашистському таборі.

Я намагався знайти його родину, друзів, довідатись про суд — Грищук пропав, наче у воду канув. Так досі про нього, про його долю нічого не відомо. Злодії мені казали, що бачили його на. «етапі» — у Дніпропетровську психушку. Але там його не було. Може, помер, може, вбили, десь, може, у психушці, в таборі, в тюрмі…

*

У липні заарештували Генріха Алтуняна.

Перед арештом Алтунян їздив у ЦК КПРС, вимагав, щоб його поновили у партії. Після розмови, на якій йому недвозначно сказали, що його посадять, якщо він не замовкне, він передав у самвидав запис розмови. Алтунян також передав у самвидав свого листа генералові Бережному. Той розповідав у Харківському університеті про націоналістичну підпільну терористичну організацію Алтуняна (під час обшуку в батька Алтуняна знайшли іменну зброю, не придатну для використання, а у Пономарьова попросили батькову зброю, також іменну, в Музей революції). Алтунян запитував, про який націоналізм йдеться. Сам він вірменин — значить, про вірменський. Серед його друзів — українці, росіяни, євреї. За місцем проживання — український, та оскільки натяки були на єврейство, то виходить — сіоністський?

Перед поїздкою до Харкова ми з Танею з’їздили у Західну Україну, в Карпати.

По дорозі у Західну бачиш, як міняються колгоспники та їхні хати. У Східній часто можна побачити ще шевченківські хати, під соломою. Селяни похмурі, обличчя їхні затерті, однотипні, без думки. Та з кожним селом на Захід хат під соломою меншає, вони стають чистіші, на стінах з’являється орнамент, двері, вікна й дахи — різьблені. (Трохи нагадали мені Західну Україну деякі селянські хати в Баварії.) Більше різних облич, у них — думка. У самих Карпатах мене вразили гуцули, давнє плем’я з дуже своєрідною мовою і звичаями. Хода ставна, обличчя — горді.

В одного з них ми спинялись на ніч. Грошей не взяв. Уночі розговорились. Він спочатку боявся російської мови моєї дружини, нашого міського одягу. Чого можна чекати від людей, по-міському вдягнених і з російською мовою? Пропаганди, доносів. Але, побачивши, що ми багато знаємо з української історії, культури, став трохи відкритішим.

Гуцул той хвалив австрійські часи (була худоба, хліб, у лісах — багато дичини). Про Польщу гірше відгукувався: розбещування молоді приїжджою знаттю, облави на дичину, через що чималу частину фауни було знищено. Жандарми, їхнє свавілля. Про радянські часи мовчав, сказав тільки, що прикордонники зовсім винищили карпатських диких тварин, що немає сіна, худоби.

Я запитав, підсумовуючи, те, що сказав господар:

— Виходить, за поляків стало гірше, а за росіян — ще гірше.

Він хитро посміхнувся:

— Яв 16-му році був як австрійський солдат у росіян в полоні. Тоді у росіян був хліб, та комбайнів не було. А тепер у них є комбайни…

Доказувати не став.

Довідавшись, що ми з Києва, став розпитувати про Параджанова.

Виявляється, всі тутешні мешканці пишаються тим, що «Тіні забутих предків» знімались в їхньому селі, в Жеб’ї (нова назва — Верховина).

Старий хвалив фільм, але зауважив, що в одному місці Параджанов не врахував українських обрядів:

— Він свої, кавказькі, показав. А ще, хіба ж можна стріляти в церкві? Це ж гріх найбільший.

Наприкінці спитав:

— А отой Скаба (секретар ЦК КПУ з ідеології), чого він на Параджанова напав? За те, що той фільм український зробив?

Я розповів про те, що Параджанов допомагав Дзюбі. Старий, здається, щось знав, але волів змовчати і перейшов на тему Китаю, Ізраїлю.

У східноукраїнських селах рідко можна почути суперечки про зовнішню політику, і це завжди повторення газетних формул, або зовсім диковинних чуток.

Гуцул же мав свою думку. Видно було, що він уважно читає газети і обмірковує. Про Китай говорив стримано, без злості і без захвату.

Розмова про хліб і комбайн нагадала мені розмову москвичів ще з одним карпатським українцем. Старий добре випив і, напівсліпий, старанно вимовляв, загинаючи пальці:

— За чехів сидів, за німців сидів, за росіян сидів…

Ось це «сидів» і об’єднувало для нього всіх братів-слов’ян з небратами-німцями, і висловлювало те, чого у Східній Україні багато кому не збагнути: росіяни — такі ж окупанти, як і німці. Селяни у Східній Україні, окрім дуже вже старих, дивляться на прибульців класовим, а не національним поглядом.

Всіх, кого зустрічав, я обережно розпитував про ставлення до Української Повстанської Армії (до «бандерівців», як їх називає офіційна пропаганда). Та хто ж прямо скаже, якщо боровся на їхньому боці? Ті ж, хто був нейтральним, частіше говорили про УПА зі злістю: безперервна партизанська війна з німцями і росіянами свого часу висмоктала з людей усі сили. Наприкінці боротьби з росіянами партизани озлобились до краю, часто грабували (як і всі у світі партизани) мирних мешканців, убивали через найменшу підозру, вбивали навіть одне одного. Цікаво розповідав один українець-східняк. Сюди він приїхав для колективізації. Дружина «західнячка». Він зі злом говорив про багато що в діяльності УПА, але не відчував симпатії і до визволителів від німців. Прямо не казав, але підкидав мені факти звірств НКВДистів.

Поїздивши по містах Закарпатської України, ми повернулись у Карпати. Навіщось полізли на Говерлу. Там нас дуже добре зустріли пастухи. Почастували мамалигою, сиром. Побачивши, що я збираю для сина рідкісні рослини, дідусь-пастух порадив пошукати п’ятипалий, що повертає життєві сили. За асоціацією розповів про якусь сатанинську секту, що вживає цей корінь і при світлі місяця проводить ритуальні оргії. Бореться з сектантами православний священик, колишній вчитель математики. Пастухи задоволено говорили про високий моральний авторитет вчителя, з яким навіть влада рахується.

Як часто це можна почути по українських селах — осоромлення безбожників з райкому, з сільради. Легенда, що вже стала своєрідною притчею (вона закінчується або переходом секретаря чи вчителя райкому до віри, або його хворобою, яку виліковує священик). Іноді буває правдива розповідь — тут менше стандартних деталей, але в суті своїй вона збігається з легендою. Особливо цікаві були легенди про два перетворення: секретаря райкому — на священика, а богослова — на фахівця з атеїзму. У першому випадку підкреслюється жертовність, аскетизм і моральний авторитет, у другому — гріховність майбутнього Юди, ще як він був священиком.

До сатанізму[7] (про який я в різних місцях чув) селяни ставляться глузливо, бо весь він зводиться до гуртового гріха. Навіть не засуджують морально — бо ж ніхто від нього не страждає, тільки заповіді порушуються (гуртовий гріх загалом українським сектам не притаманний).

У Львові ми заїхали до знайомих. Чоловік, талановитий єврейський актор, засуджував мій український «націоналізм». Його увесь час переслідують як єврея, переважно українські бюрократи. Він розповів про те, що хтось відбиває носи у скульптур Горького, Пушкіна.

— Ось вам націоналізм!..

Я розповів, що на київському цвинтарі для високопоставлених систематично відбивають носа у пам’ятника дружини одного з українських чиновників.

— Це стихійний протест проти обридлої пропаганди влади.

Адже недарма частина західноукраїнської молоді негативно ставиться до Івана Франка за його «москвофільські» висловлювання. Вони ж не знають історії свого народу в усіх аспектах. Вони бачать перед собою лише русифікаторську демагогію.

У Львові крім українців, росіян, євреїв і поляків є ще одна «нація» — кагебісти. Їх близько 10 відсотків. Пушкін, Горький для львівської молоді — поети цієї народності (хоча у кагебістській «нації» чимало українців по крові).

Мене підтримала акторова дружина. Вона нагадала про антисемітизм цієї-таки народності, антисемітизм холоднокровніший, про заохочення антисемітизму владою, а вона — русифікаторська.

Актор розповідав, про те, що тільки-но до Львова увійшли радянські війська, частина львівського населення різала поляків, а влада у цей час зі схваленням мовчала.

Я пригадав йому, як у Польщі після війни депортували лемків, одну з гілок української нації, — з мовчазної згоди, якщо не з ініціативи Рад. В Україні уніатів змушували переходити у православ’я, а в ЧРСР з наказу Москви уніатів навертали в римо-католицизм — аби тільки не було національної Української Церкви.

Коли восени я знову приїхав до Львова, національна тема і на цей раз виявилась центральною у суперечках тепер уже з українським патріотом. І знову та сама проблема — жахливо переплітаються історичні образи й суперечки, суб’єктивно сприймаються події. З усіх боків — факти, факти дійсності. І коли основа поглядів — емоції, то виходу з цієї плутаниці не видно…

У Карпатах багато плакатів, які закликають їхати до Криму: там не вистачає робочих рук, а в Карпатах безробіття. Західні українці у Крим їдуть неохоче: непевно знають про беззаконня у ставленні до кримських татар — беззаконня, яке так добре пам’ятають у Західній Україні, бо ж їх самих цілими родинами депортували в Сибір. Та й клімат не той — посушливі степи (а запрошують же не на узбережжя і не в гори). Шкода розлучатись зі своїми горами! І дивуються: адже ж до них у Карпати їдуть із Східної України та Росії геологи, шляховики. Скільки корисних копалин знайшли, а скільки ще знайдуть!.. Західним українцям незрозуміло, чому відставники-офіцери з Росії приїжджають жити в українські міста, чому їм дають пільги, а українських хлопців після армії запрошують на роботу в Сибір, у Казахстан?

У самвидаві з’явився анонімний лист «професора з Уфи до друга Василя», якогось партійного чиновника. Листа цього почали розповсюджувати під назвою «Лист великодержавного шовініста».

Професор розповідає про те, як він неодноразово стикався з націоналізмом у Башкирі! Грузії, Прибалтиці, Молдавії, в Україні, в Середній Азії. І, мабуть, назагал, не бреше, наводячи факти…

Закінчує він словами про «стоголову гідру» націоналізму, яка може знищити всі досягнення Жовтневої революції.

Якби у листі були всі факти зростання націоналізму, то я був би на боці автора (якщо не брати до уваги слів про Жовтневу революцію: великоросійський шовінізм проявив себе вже за Леніна, а потім розцвів махровим кольором). Але у самвидаві якраз з’явився виступ письменника Г. Свірського.

Щодо фактів, то це було майже те саме. Тільки трошечки (на перший погляд) інше бачення їх. І ще один факт, що ставить проблему з голови на ноги.

У професора немає фактів великоросійського націоналізму, тобто російського антисемітизму, антиукраїнства, антитатарства і т. д. У цій «білій плямі» сприйняття «інтернаціоналіста» і закорінена проблема. Я написав відповідь під назвою «До Росінанта» (образ з пісні Галича, де росінантами він називає євреїв, які вислужуються перед урядом, що ігнорує їхні старання).

Я зіштовхнув у своїй статті оповідь Свірського й професора з Уфи і, спираючись на думку Леніна про те, що націоналізм пригнобленої нації породжується великоросійським націоналізмом, показав, що головна причина усіх видів шовінізму — великоросійський шовінізм, представником якого і є уфинський професор.

Ніби заздалегідь відповідаючи на це, професор у своєму листі писав: «Але звинуватити мене у великоросійському націоналізмі не можна: я українець, сам — нацменшина, та й дружина у мене — татарка з Башкирі!». Я нагадав «українцеві» слова Леніна про те, що коли йдеться про великоросійський шовінізм, то особливо тут переборщують саме нацменшини (в Леніна — Орджонікідзе, Сталін, Дзержинський).

Цікаво, що у своєму листі професор двічі називає себе росіянином. А коли знадобилось алібі, згадав і про своє українське походження.

(Недавно цю штуку повторив у «Континенті» Сергій Рафальський. Давня російська традиція.)

Цікава також термінологія «інтернаціоналіста». Слово «українці» він одного разу взяв у лапки. Описує такий випадок. У парткомі секретар розмовляє при ньому по-татарськи.

«„Може, мені вийти треба“, — питаю. „Ні, ні, вивчайте нашу мову“… Якщо це не націоналізм, то хамство», — приходить до висновку автор.

Професор так виразно дає зрозуміти, що розмови про республіки, союзи чи федерації — фікція, що мені залишилось лише процитувати оці його слова. Хамство, бачте, говорити по-татарськи при росіянині!..

Пана «інтернаціоналіста» обурює, що у Башкирії є принцип «приймати у вузи більше татар і башкирів, а не росіян». Дивно… Якщо, як каже професор, у Башкирії росіян 50 відсотків, то як республіці оборонятись від русифікації, якщо не надавати пільг туземцям? Та й за Леніним так робити треба, аби компенсувати практичну нерівність на користь росіян: культура у них більше розвинена, тисячі своїх вузів, видавництв і т. д. А коли послухати професора, то такт і добре виховання змушують у присутності росіян говорити по-російськи. А оскільки росіяни скрізь, то на роботі, на засіданнях, зборах всі повинні говорити по-російськи.

І якось дуже яскраво у контексті листа уфимського товариша сприймаються слова російських обивателів: «Я розумію тільки полюдськи!» Ось у них — корінь радянського «інтернаціоналізму».

Добродій «українець» прекрасно чує націоналістичні звороти: «У газеті „Радянська Башкирів“ виступили башкирські письменники і письменники, які живуть у Башкирії, — росіяни!» Та коли «нацмени» щодня бачать у газетах і книгах: «російські й національні», «радянські й російські» і т. д., то «інтернаціоналісти» цього не чують. Коли росіянина б’ють за те, що він росіянин, то це погано (хоча це й можна пояснити). Але чому такі росіяни не бачать, що б’ють євреїв, кримських татар, українців, грузинів, прибалтів? Бачать це тільки «атщєпєнци» — Костєріни, Сахарови, Буковські!

Як це часто й буває, російські «неофіти», тобто колишні українці, євреї, грузини, точніше висловлюють сенс «інтернаціоналістських» гасел. «Нещодавно в травні, на засіданні парткому, троє керівників знову завели розмову по-своєму. Член парткому, викладач цивільної оборони, полковник у відставці, каже до них: «А коли ж у вас буде вже одна мова і одна нація — радянська?» Ця вимога — це сенс усіх гасел Брежнєвих про єдиний радянський народ, про розвиток національних культур: «говоріть по-людськи!» Щоправда, чомусь коли кримський татарин чи єврей говорить «по-людськи», то йому нагадують, що він не росіянин: один — зрадив Батьківщину в 1941–1944 роках, інший — сьогодні зраджує.

Увесь лист русофіла переповнений доносами на татаро-башкирську верхівку і вимогами прибрати їх до рук, як і всіх, хто розмовляє «по-своєму», а не по-радянськи.

Підписав я цю статтю (як і всі інші свої статті з національного питання) псевдонімом Малорос (так українців називав до революції царський уряд, так непрямо називають себе партійні українці, коли говорять про росіян «старший брат»).

Професорів лист допоміг мені трошки краще зрозуміти логіку російського націоналізму і болісну реакцію нацменів на «дружбу народів».

Наприкінці травня дружина поїхала до Львова, а я до Москви. Вона приїхала така ж радісна, як і після Харкова. Зустрічалась з декількома українськими патріотами — Славком Чорноволом, що написав книжку «Горе з розуму» про процеси 1965–1966-го років, Михайлом Осадчим та іншими. Осадчий — колишній інструктор Львівського обкому партії, що відсидів у таборі за антирадянськість, український буржуазний націоналізм (тобто за любов до Батьківщини, за протест проти пільг «слугам народу»). Він написав чудову книгу про табір «Більмо». Таня сказала, що Осадчий і Чорновіл близькі до мене у поглядах і тактиці боротьби.

У західноукраїнських патріотів є одна істотна перевага перед східними — тісний зв’язок з селянством й робітниками, з релігійним рухом й боротьбою українських католиків за право на свою церкву. Ця перевага дає їм велику моральну силу і спонукає до більшої політичної активності. Те, що мене сердило у київських патріотів: надмірний філологізм, аполітизм, — у Західній Україні помітні значно менше.

Аполітизм східних українців призводив до того, що про репресії у Києві ми нерідко дізнавались від львів’ян або навіть від москвичів.

Якщо у Москві відбувався арешт чи обшук, ми дізнавались про це того ж дня або за декілька днів. Про київські події ми часто або зовсім не знали, або дещо дізнавались через місяць, два, рік. Наприклад, про те, що 20 липня 1969 року арештували економіста Бедрила, якого судили за український самвидав, я дізнався лише восени від москвичів, а потім від львів’ян.

(Як засвідчив погром 1972 року, КДБ виконує тут і позитивну роботу — перетворює «культурницький» аполітичний патріотизм у політичний. Постає лише питання, чи не вийде у кагебістів озлобити патріотів аж настільки, що ті стануть шовіністами. Судячи із самвидаву, з 1972 року така тенденція простежується, але назагал українські патріоти (східні) політизувались, залишаючись демократами.

Подальший розвиток української політичної думки залежить також від щирості та ясності національної програми російської опозиції. Якщо вони будуть гратись у дипломатію чи проповідувати державне єднання або, тим паче, боговибраність російської нації, то всі інші національні рухи стануть більш русофобськими, що може породити братовбивчу різню у майбутньому та новий ГУЛАГ, нині антисоціалістичний. Росіяни, знову вигравши в сенсі ідеї російської державності, як живі люди залишаться рабами.)

У Москву я привіз український самвидав, інформацію для «Хроніки».

Галя Габай, дружина арештованого поета Іллі Габая, автора багатьох колективних листів, приїхала з Ташкента (там відбувалось слідство у справі Іллі) і розповіла про суд над десятьома кримськими татарами. Татари ще раз показали нам, демократам, силу руху, який підтримує весь народ.

Досі на процесах опозиціонери більше чи менше пом’якшували свою позицію — одні з тактичних міркувань, інші через аполітичність, треті вважали, що дискусії з псевдосуддями безглузді.

Усі три позиції обґрунтовані. Та коли знаєш, що за тобою — весь народ, то твоя доля, твої погляди, тактика на суді відходять на задній план.

По суті, вперше політичні поводились на процесі, як політичні на дореволюційних процесах. Вони викривали суддів на кожному слові й не приховували своєї ворожості до катів.

Татари почали бій вже на формальній частині судового допиту: прізвище, ім’я, по батькові, національність, партійність та інші анкетні дані підсудних.

Вони поставили вимогу, щоб процес висвітлювався у пресі, щоб на ньому були присутні спостерігачі від ЦК КПРС і Радянського уряду (бо ж судили фактично не десятьох осіб, а народ) і т. д.

Спочатку до зали впустили тільки кагебістів. Тоді татари заявили, що участі в процесі не братимуть. Людей впустили. Коли декілька осіб почали записувати допит підсудних, кагебісти забрали записи.

Міліціонери-узбеки, які охороняли будинок суду, тихо висловлювали співчуття татарам та ненависть до росіян.

Мій давній знайомий Ролан Кадиев, типовий інтелігент (за що з нього по-дружньому підсміювались його друзі-робітники, згадуючи, як він, товстун, стрибав з вікна вагону, коли їх, представників народу, везли етапом з Москви у Ташкент). Він до суду голодував на знак протесту проти того, що тюремники відмовились дати тим, хто перебував під слідством, юридичну й політичну літературу.

Галя розповідала, що цей товстун був худий, як скіпка, і ледве рухався. Але тримався дуже сміливо й гідно. Він, як і решта, відхилив прокурора, жорстокі вироки й цинізм якого були добре знані (за законом підсудний може відхилити усіх офіційних представників влади). Кадиєв відхилив також і судцю, як члена КПРС, — одне із звинувачень полягало якраз у тому, що татари виступали проти політики КПРС. Значить, суддя, як член КПРС, — зацікавлена особа. З юридичного погляду це достатня підстава для того, щоб відхилити суддю.

Коли одного з підсудних запитали, чи його раніше судили, він відповів: «Так, у 1944 році разом з усім народом, звинуваючи у зраді Батьківщини!»

Використання формальної радянської законності у нашому русі новиною не було. Але татари здійснили його на цьому процесі до кінця, майже за всіма пунктами.

Судді і КДБ скаженіли, і, мабуть, шкодували, що допустили народ у залу і що судять за легкою статтею — за «наклеп» на радянський лад — до трьох років.

Свою злість вони зігнали на Галі Габай. Їй запропонували забратися з Ташкенту упродовж 24 годин.

Про те, як закінчився процес, я довідався пізніше. Суд тривав близько місяця. Після закінчення процесу кримські татари (500–700 чоловік) влаштували сидячу демонстрацію біля будинку ЦК КПРС. Міліція її розігнала.

Схвильований процесом, новими документами про злочинство 44 року, розмовами з представниками кримських татар, я написав велику статтю про татарську національну проблему. У ній я розглянув спочатку «реабілітацію» (?!!) татар 1967 року — Указ Верховної Ради. Указ підлий. По-перше, у ньому пояснюється, що у життя ввійшло нове покоління (натяк на те, що старе покоління — цілий народ — злочинці і засудили їх заслужено), по-друге, кримських татар названо «татарами, що раніше жили в Криму» (тобто як окремої нації їх більше немає), по-третє, сказано, що вони вкоренились у Середній Азії (вершина цинізму — за народ вирішили, що він вкоренився на чужій землі). Милостиво дозволено їм жити скрізь у СРСР «відповідно до загального паспортного режиму» (зумисне, щоб не дати татарам змоги за «паспортним режимом» жити саме в Криму, у кримських селах запровадили паспорт. Треба сказати, що це не було пов’язано із всезагальною паспортизацією селян, що почалася тільки у 1976 р).

Коли кримський татарин поселяється у кримському селі явочним порядком, то міліція має право — відповідно до «паспортного режиму» — виселити його за 24 години. Така діалектика політики в СРСР — будь-яку сторону своїх законів, формально гуманну чи відверто антилюдяну, вони використовують проти людини: рівність статей — проти жінки, класову «справедливість» — проти робітників, селян й інтелігенції, паспорти — проти кримських татар, робітників, селян, дисидентів, відсутність паспорта — проти колгоспників. Будь-яка розумна і гуманна ідея стає новим способом гноблення людини.

Але що ж таке «реабілітація народу»? Це визнання того, що народ може бути злочинцем.

Оскільки ця ідея є десь на споді в офіційній радянській ідеології (український чи єврейський націоналізм — завжди буржуазний, а індійський — не завжди), то я спробував розглянути у статті проблему поганих і гарних народів з позицій Генетики. Чи є національний генотип? Очевидно, так. Але чи є він статистичною характеристикою нації, тобто генетично у даній нації переважають ті чи інші психічні риси: темперамент, екстровертність чи інтровертність тощо. Проте всі ці генетичні риси не оцінкові, вони поза добром і злом. Одна й та ж біопсихічна риса соціалізується в особисту конкретно-історичну, позитивну чи негативну рису. Так у євреїв ті самі національні психічні основи (що за статистикою переважають) породжують пророків, Христа, Ейнштейна, Фрейда, Кафку, з одного боку, і традиційного корисливого буржуа, лихваря, що став міфом, — з іншого. У той чи інший історичний період у народу під впливом соціальних умов, національного міфу, стосунків з іншими народами і т. д. може статистично переважати та чи інша негативна риса. Але навіть коли даний народ у масі своїй у певний момент чинить зло, то як народ його не можна судити, карати юридично. Особистість є злочинцем, а не народ. І злочинці саме ті, хто судить і карає народ, тобто особистість за те, що вона належить до даного народу (класу, релігії). Адже ж це і є геноцид.

Постає парадокс — вивчення расових особливостей у СРСР упродовж тривалого часу розцінювалось як расизм, фашизм. І, як це часто буває, теоретичне заперечення факту метиться за себе тим, що факт на практиці визнається, але сліпо й спотворено. Наявність расових проблем, расових відмінностей у СРСР заперечується поруч з практичним расистським підходом і навіть расистською фразеологією (недарма перед смертю Сталіна для газети «Правда» було підготовано статтю «Зрікаюся народу-зрадника», під якою вже почали збирати підписи знатних, правильних, «виняткових» євреїв).

Цей національний расизм логічно розвивався з класового й релігійного «расизму» ЗО-х років (а якщо копнути глибше — з традиційного інквізиторського поділу світу на боговибрані, чи вірні Богові народи, і народи єретичні, басурменські, гяурські і т. д.).

Коли в ЗО-х (та й в 20-х) роках карали за родичів (родинна кругова порука) чи за соціальне походження, а не за особистий злочин, то з юридичного й етичного погляду це було те саме, що і звичайний расизм.

Далі я спробував розглянути питання про мікронароди — чукчів, камчадалів, ненців та якутів. У кожного з них свої проблеми, але об’єднує їх проблема фізичного вимирання: вони спиваються, зростає кількість дітей-виродків, венериків і т. д. У якутів вже з’явився звичай: дружини зі згоди чоловіків просять у білого «зробити» їм дитину. Навіть термін спеціальний з’явився для такої дитини — сахаляр.

У Міністерстві освіти РРФСР розглядали персональну справу вчителя, який «розбещував» ціле стійбище ненців. Учитель пояснив: чоловіки просили його, білого, щоб він по черзі спав з їхніми дружинами. Дружини також про це просили.

Чому? У ненців, очевидно, через те, що одружуються вони завжди у невеликій групі, всі родичі між собою. Розповідають, що караїмські священики заборонили шлюби між караїмами з тієї ж причини — через фізичне виродження. Народ зникає як культура. А як же було священикам накладати таку заборону, яка знищить їхню релігію через одне-два покоління!..

Як і чому виник звичай «сахалярів» — незрозуміло. Знаю тільки, що якути вважають, що діти від росіян сильніші, пристосовані до страшного життя в Якутії. Коли туди тільки нахлинула орда білих хижаків — на алмази, на будівництва і т. д., принісши з собою сексуальний розгул, алкоголізм, сифіліс, різанину, то бувало, що напившись, який-небудь злодій без явних причин вбивав якута — «якут не людина», та й міліція не дуже буде «звіря» шукати. Пишуть у пресі, що культура у якутів розвивається. Дуже сумніваюсь. Мабуть, є своя Спілка письменників, художників, та якщо ці Спілки у європейських республіках переважно борються з культурою, то навряд чи в Якутії їхня функція інша.

Про чукчів мені розповідав генерал Григоренко — його до них заслали після першого виступу в Академії ім. Фрунзе.

До революції чукчів споював якийсь американець. Потім прийшла рівність народів. Коли американець давав спирт на короткий час (заплативши за хутро), то тепер у магазинчиках горілку можна було купувати цілий рік. Побачивши, що чукчі перестали працювати, влада почала регулювати видачу горілки (а продавці — привласнювати гроші, вимагати за горілку хутро).

За статистикою діти чукчів почали більше вмирати. Дослідили причини. Виявилось, що чукчі їдять напівзаморожених китів, що вже гниють. Заборонили, почали переслідувати. Дитяча смертність ще більше зросла. Знову дослідили причини. Виявилось, що китове м’ясо містить елементи, які потрібні організму. І цей фактор у чукотських умовах важливіший, ніж те, що у киті, який гниє, безліч хвороботворних мікробів. Дітей почали тримати далеко від батьків у інтернатах. Навряд чи це добре відіб’ється на долі народу.

Спільна проблема невеликих народів, мабуть, полягає в тому, що їх намагались за одну п’ятирічку змусити наздогнати Європу й перескочити з первісного ладу в «соціалізм». Але культура народу допомагає йому пристосуватись і до особливих умов. Коли народ цей розвивається природно, з себе, його прогрес шкоди не завдає. Але, коли народ переноситься в культуру іншого народу, який за рівнем розвитку стоїть від нього набагато вище, він втрачає рівновагу у взаємодії з природою своєї культури й чужої. Адже раніше у нього мова, звичаї, релігія, техніка, соціальні взаємини і природні умови були якось узгоджені. А стрибок через епоху, та ще й у чуже середовище, руйнує цю взаємну рівновагу. Система цієї культури розбалансована так, що народ не може віднайти рівноваги, ні статичної, ні динамічної.

І тому зрозумілі слова полковника Фосета, що білі із зброєю, з хрестом, з алкоголем, навіть білі — щирі друзі, близько стикаючись з індіанським племенем, неминуче спричинялись до його загибелі. 1 лише білий, що став членом племені, індіанцем за культурою, не руйнував плем’я. Білий без білих досягнень.

Чи можна у такому разі щось вирішити? Вирішити проблему індіанців, австралійських аборигенів? В Австралії та Північній Америці знаходять якісь позитивні рішення, бо визнають, що проблема існує, тому й думають, вивчають з наукового погляду, з різних позицій.

А в СРСР «проблеми немає»: з одного боку, всі нації вже перебувають на соціалістичному рівні розвитку, в них «прогресивна» національна за формою і соціалістична за змістом, культура, з іншого — вони всі зливаються в єдиний радянський народ, проходячи через інтернаціональну стадію двох рідних мов. І тому всякого, хто порушує національне питання, посилають на перевиховання працею у табір, тюрму чи психушку. І саме тому національне питання у СРСР ставиться так гостро.

Не так просто з проблемою змішання двох націй, союзних, споріднених або ж культура яких чужа одна одній, підкорювачів і підкорених, але більш чи менш рівних за розвитком. Результат залежить від безлічі факторів.

Ось кримські татари — кімерійці, алани, греки, римляни, євреї, готи, італійці, тюрки, татаро-монголи. Усі завойовники або асимілювались, або асимілювали. І з’явився народ із своєрідною культурою.

Чи добра асиміляція, чи погана? Чи завжди вона можлива, неминуча, потрібна? На цьому я обривав статтю, наблизившись до найскладнішої проблеми культури — її національної форми і змісту (бо твердження про те, що культура має тільки соціальний зміст, а не національний, явно непереконливе).

Статтю я показав генетикам — чи не має генетичної єресі? В цілому погоджувались, а коли ні — самі сперечались між собою.

Статтю я залишив друкувати у Москві, бо не хотів везти чернетку додому — раптом буде обшук.

Кримські татари розповіли мені про трагедію месхів. Проблема та сама — боротьба за повернення на Батьківщину, на Кавказ. Мені сказали, що месхи — турки. Але турки лише створили їхню спільноту, а походять вони від грузинів, азербайджанців, вірменів, курдів і туркменів. У 68-му році у Грузії було проведено сесію з історії й етнографії Месхетії: якраз у той час, коли цей народ, що має таку цікаву культуру, не міг повернутись на свою Батьківщину. Що ж досліджували вчені? І навіщо тоді старовинна історія, коли без розкопок і тонких методів аналізу можна взятися за вивчення сьогоденної історії месхів, щоб вплинути на її перебіг. Одна річ байдуже вивчати зниклі культури (що також не зовсім науково), а інша — байдуже споглядати, як культура зникає…

Очолював рух голова Тимчасового організаційного комітету з повернення месхів на Батьківщину вчитель Енвер Одабашев. Його заарештували навесні 1969 року Під тиском народу випустили.

Коли месхам дозволили їхати в інші місця Грузії (окрім Месхетії), грузини поставились до них дуже добре. Та незабаром, після міліцейської облави, месхів знову вивезли з Грузії.

*

Москвичі повідомили мені, що Рой Медведев написав книгу про Сталіна, але не дає її у самвидав. Прочитати твір мені не вдалося, бо Медведев відмовився мені його дати: у мене не було досить «солідних рекомендацій». Рекомендації були — Зора Борисівна. Але, дізнавшись, що я товаришую з Якіром, сказав: «За кордон передасте». Посилання на Дзюбу погіршило справу: «А, націоналіст!» Те саме українським троцькістам відповів у Лондоні Жорес, відмовляючись виступити на мій захист: «Та який він марксист? Він — націоналіст». Знало в цей час про мій «націоналізм» лише ДБ. Їхні виступи проти Григоренка-анархіста, проти екстремізму гельсінських груп тощо смерділи чимось гіршим, ніж марксизм. Нині вже відомо, що ДБ тримало близнюків на гачку родинної трагедії… Не дивно, що коли розкололася Британська компартія, то Жорес боровся за єдність партії — проти британських єврокомуністів.

У цей же час у колах математиків та фізиків ходила книга Револь-та Піменова про суд над ним та його друзями в 1957 році. Я прочитав її, але мені сказали, що цю книгу не можна давати нікому, хто до цих кіл не належить, точніше, хто не належить до надійних людей з цих кіл. Піменов — дуже талановитий математик, з глибоким аналітичним розумом. Тому його аналіз помилок їхньої підпільної групи — до і після арешту — був для самвидавівців дуже цінний. Але що вдієш — довелось книжку після того, як прочитав, віддати. Мені аналіз Піменова згодом знадобився, але шкода, що багато хто так і не прочитав книжки. Я також намагався дістати інші його праці: «Як я шукав англійського шпигуна Сіднея Рейлі» (спроба довести, що знаменитий шпигун був провокатором ВНК), «Післямова до виступу Хрущова на XX з’їзді».

Своєрідною сенсацією у Москві став викрадений з партійних архівів лист Леніна у Політбюро про проведення великої провокації проти церкви. Листа викрав хтось із друзів Якіра, що й дало змогу шантажувати Петра розстрілом за розголошення державної таємниці (Дзюба приблизно тоді ж розповідав мені, що КДБ показував йому таємного листа чи телеграму Леніна про нагляд за УКП у той самий час, коли Ленін публічно хвалив укпістів).

Був 1922 рік, голод. Довівши (провокацією) селянам, що церква не хоче віддавати цінних речей, щоб допомогти голодним, можна буде відібрати в церкви великі гроші, а саму її розгромити.

Я вирішив не робити з листа ніяких висновків. Поставив знак питання. Не було гарантій, що лист достовірний. Але якби вони були, то я поставив би на Ленінові хрест: це вже нечаєвщина, макіавелізм, а не марксизм чи соціалізм, це бісівщина. Якщо погодитись із тим, що лист щирий, то можна провести пряму лінію від Нечаева через Леніна до Сталіна. А якщо покопатись, то треба вести відлік від славнозвісного Стеньки Разіна і його підроблених листів. Простота схеми дуже спокушає, але саме це й насторожує: очевидно, явище складніше.

З 68-го року була широко розповсюджена книжка маркіза де Кюс-тіна «Миколаївська Росія» (у 20-х роках її було видано і в СРСР, але в 60-х дістати її було важко. Довелось видати у самвидаві). Маркіз безжально розповідає про порядки в Росії Миколи Палкіна: брехня, крадіжки, бруд. І таке все знайоме, наче він написав про Росію притчу. І ця притча відбиває сутність Росії.

До попередньої схеми «бісівщини» доведеться додати ще й лінію царів, татаро-монгольських ханів, Івана Грозного, Петра І, Катерини II, Миколи І, Миколи II у всій повноті їхніх пороків.

А Пугачов тоді моделює майбутнє переродження революції 17-го року: боротьба з царем і поміщиками в ім’я нового, гарного царя Пугачева, лже-Петра III. Ну й веселенька виходить лінія розвитку Русі Великої. Але теж однобока. Звідки ж тоді Пушкін, Толстой, Достоєвський, Солженіцин (у всій їхній суперечності, бо вони у своїй творчості висловлюють не тільки краще в російському народі)?

Цікава у російській культурі постать Гоголя. Перший етап його творчості — Україна, її дух, висловлений російською мовою. Кажуть, що Горький ображався, що другий період творчості Гоголя — про Росію — вирізняється сатиричністю. Так, щедра казочка, фантазія й іскристий гумор перейшли у фантазію сатирика, фантазію, що межує з хворобливістю. Правда, були ще миргородські повісті, перехідні. Але тут сатира не похмура, а весела, навіть з симпатією до деяких «негативних» персонажів.

Трохи прояснюють відмінність між етапами Гоголевої творчості два його листи, що ходили в українському самвидаві. Виявляється, Гоголь усвідомлював себе українцем і дуже страждав, що українська культура, по суті, зникла і ніколи не відродиться. Може, цей біль і виявився в тому, що бачення Росії у Гоголя переважно сатиричне? Коли ж він спробував подолати свій націоналізм, побачити позитивне в Російській імперії, то не зміг — ні як художник, ні як мислитель.

З літературознавцем, критиком Іваном Світличним ми намагались зрозуміти ще одне явище. Українські мотиви, український дух, елементи української мови у Гоголя збагатили російську культуру. Але ось Шевченкові російські поеми і проза для обох культур минули безслідно. Адже ж все у поемах — типово шевченківське. Проте ті самі образи, ті самі ідеї в українських його поемах зачаровують, читач на них більше відгукується, а в російських вони мертві. Шевченків пафос видається солодкавим, романтизм — сентиментальністю. Те, що у Гоголя таке прекрасне, — українські слова, що раптом вириваються з його душі, — у Шевченка виглядає дисгармонією, руйнуванням російської мови.

Взаємодія двох споріднених мов може і збагачувати одна одну, і псувати. Недарма росіяни часом незадоволені «українізмами» в сучасній російській мові. Щоправда, це тут класове явище: забруднюють російську мову якраз вірнопіддані «хохли»-москвофіли — Гречки, Підгірні чи Хрущови і Брежнєви, що згубились в Україні.

Але й українську мову часто псує та ж партійно-бюрократична лінія. «Взаємне збагачення» відбувається переважно через канцеляризми, що відірвалися від стихії живої народної мови. Ця відірваність відбиває відірваність самих носіїв цієї мови-покруча від народу.

Українська мова, гинучи, метиться тим, хто її поглинає, і в інший спосіб.

Безліч русифікованих українців-малоросів говорять покаліченою українізмами — словами, зворотами, акцентами — російською мовою і прищеплює їй цю малоросійську суміш. У мовних процесах відбивається історія людських взаємин. Неприродна дружба народів, за якою таяться образи, неповага, презирство, ненависть, заздрість, комплекс неповноцінності та його зворотній бік — хамство, відбивається у невільній, дисгармонійній взаємній інфільтрації мов.

*

Знову приїхавши до Москви, я ближче познайомився з російським націоналізмом в зародку в поганому розумінні цього слова. У Москві був клуб «Батьківщина». Я не зміг зустрітися з кимось з його членів. Ходили чутки, що «русити» (як їх називали) тужили за істинно російською державою, за царицями Катериною II, Єлизаветою і за істинною російською мовою.

Мені вдалось лише поговорити з однією дівчиною — вона була близька до «руситів», але до клубу не входила. Розумна, трохи знає історію Росії, непогано знає російську літературу.

Вона пояснила, що «істинні російські люди» стурбовані тим, що всякі там євреї, комі, мордва та інші сміють вважати себе за росіян, наважуються своїм акцентом і неграмотними словами псувати російську мову.

— А що ж їм робити? Радянська влада хоче їх зробити росіянами, а ось істинний російський народ не хоче, щоб вони говорили по-російськи. Росіяни їдуть до них, на їхню землю, майже ніколи не вивчають їхньої мови й вимагають, щоб нацмени відповідали їм російською. А вони ж не можуть вигнати втришия «старшого брата» зі своєї республіки — націоналізм, шовінізм.

Руситка відповіла мені, що це українці їдуть в Росію, щоб захопити великі посади.

У Москві чотири тюрми. І начальники усіх цих тюрем — українці (я потім перевіряв — чи то двоє, чи то троє).

— Знаєте, здійсніть тоді дореволюційне гасло героя одного з романів письменника Винниченка «Геть кацапів з наших українських тюрем!» Проженіть з Мордовських таборів нацменів (добре буде, коли й своїх виженете), тоді не буде у вас хохлів на чолі держави.

Чому росіяни озлоблені на нацменів, зовсім не зрозуміло. Коли з’являється український чи єврейський шовінізм або ж гординя, що тісно пов’язана з шовінізмом, то це через комплекс неповноцінності, через неповагу до свого народу й скривдженості, зла на гнобителів. І гординя деяких українців, і месіанство деяких євреїв неприємні й жалюгідні.

Коли українець гордо каже «гетьман Сагайдачний сім разів палив Москву» й підраховує, у скількох знаменитих росіян була частка української крові (і навіть доводить, що саме ця половинка, четвертинка, восьма частинка зробила його великим), то мені, українцеві, соромно — невже ми аж такий безталанний народ, що треба нам шукати своїх великих серед росіян? Та коли подібне роблять росіяни, коли вони доводять, що вони гарні (яка ж людина, поважаючи себе, буде таке доводити?), що вони врятували, рятують і врятують світ, що вони най- най- най-… то стає сумно за їхній народ (який великий, як і всі народи) і до сліз смішно: скільки їх мучили, скільки вони самі себе мучили, а й собі туди ж — ми «боговибраний народ».

Чому ж панівній нації притаманний цей феномен — гординя? І це ж не єдиний сипмтом комплексу неповноцінності. А метання від заходопоклонництва до боротьби з космополітизмом, яку супроводжують підрахунки всіх «російських» відкриттів у науці й техніці, перейменування міст, приладів (мікробіологічної чашечки Петрі — на чашечку Іванова), наукових законів. До «росіян» зараховано математика Ейлера, викрито теорію відносності (тобто єврея Ейнштейна). За Сталіна комплекс неповноцінності досягнув апогею, вершини абсурду: з Ейлера зробили росіянина, але викривали безліч великих євреїв і вишпурнули їх з російської науки — мовляв, не наш, не росіянин.

Усі горді росіяни, що поважали себе і свій народ, тоді зневажливо говорили про русофілів: «Росія — батьківщина слонів!»

Їм було чим себе розрадити: русофільський комплекс особливо розвинутий у новонавернених у російську націю: у грузина Сталіна, у безлічі українців, у заслужених перед державою євреїв. Це вони були особливо щедрі на фіміам великому російському народу, на шиї в якого сиділи разом з правильними російськими вождями.

Щоправда, у Сталіна молитва за російський народ (знаменитий тост) супроводжувалась насмішкою — він пив за великий російський народ, за те, що той не скинув його, Сталіна, зі своєї шиї, не судив його Нюрнберзьким судом.

Це не тільки національне явище, — поклоніння пригнобленому. Адже кадили фіміам і гегемону робітничому класові, висмоктуючи з нього піт і кров. Коли було треба, правили компліменти селянству і навіть… «гнилій інтелігенції». Іменем Леніна добивали залишки «ленінців».

Воістину сатанинський водевіль! Історія Святої Русі…

До речі, моя руситка, що протестувала проти нахабства мордвинів, євреїв та комі, була дочкою угорського комуніста, який прийшов робити революцію разом з Бела Куном (а той, за її ж словами, топив у крові Крим і переважно російських людей).

Але не поспішаймо робити висновків. Ось українець. Витончений гумор, смак, солідна ерудиція. Він стверджує, що українці — нація бандитів (наводить безліч прикладів), яка нічого не створила і т. д. Я довідався його біографію. Виявляється, у Київському університеті про нього розпускали чутки, що він єврей. І почали цькувати (не лише українці). Наступили йому на хвоста. Він розлютився і… став українофобом.

А ось єврей. Цьому наступили на хвоста євреї й росіяни. Став завзятим українським націоналістом, який ненавидить усе єврейське і все російське.

Це все шкурна ідеологія: вдарили з правого боку — став лівим, вдарили з лівого — став правим, вдарили з обох боків — став песимістом, еклектиком, циніком чи кагебістом (саме істеричні ідеологи, злісні антикагебісти часто стають агентами КДБ).

Той приїзд до Москви мені особливо запам’ятався саме через «національну проблему».

Мені розповідали про добродія Скурлатова. Скурлатов організував якесь комсомольсько-філософське товариство. Став кимось у МК комсомолу (з ідеології, чи що). Написав інструктивно-методичного листа про методи поліпшення роботи комсомолу.

Найбільшу ставку робить на захоплення. А для цього треба «окрасивити» ідеологію комсомолу. І потекла суміш руситства, мілітаризму, гегельянства, маоїзму, ніцшеанства, космічної містики Федотова і правильно зрозумілого брежнєвізму. Стиль непоганий, філософські прикраси й новизна.

Скурлатов розіслав брошуру у ЦК республік, у великі комсомольські організації, в Академії наук.

Але на нещастя прочитав це все хтось з ерудитів, що читав навіть… Геббельса і Розенберга. І побачив цитатки з класиків фашизму. Обурився й відгукнувся. Скурлатова попросили вийти з МК, брошуру обережненько вилучили (не приведи Боже потрапить у самвидав, ганьби не оберешся).

Казали, що Скурлатов був людиною розумною і, судячи з усього, щирою. Він обміркував свої помилки, викинув зі своєї ідеології марксизм і гордо пішов до руситів, до істинно російських людей. А ті залюбки прийняли — розумна людина, перевиховалась. Пізніше став офіційним вченим, фахівцем з сіонізму.

Або ж Ілля Глазунов, знамено московських руситів. Монархія, православ’я, істинно російська культура — знову все ті самі гасла.

Перефразовуючи Руссо: назад, до Росії, до лаптів, до мужичків, що не зіпсуті «лампочкою Ілліча» і шанують лучиноньку, дубиноньку та доброго пана з добрим царем.

Я слухав про Глазунова і думав: бідна Русь, навіщо тобі патріоти? І куди ж ти мчиш (за Гоголем, за Достоєвським) — до Апокаліпсису?.. Та ж він уже є…

Минає рік-другий. У «Літературці» — портрет Альенде пера Глазунова. Виїжджаю з психтюрми-СРСР. Читаю в газеті «Русская мысль» повідомлення про те, що Глазунов подорожує по Заходу, пишаючись своєю місією: дозволено йому малювати Самого, вождя людей російських і всього прогресивного людства — Брежнєва.

Коло замкнулось, Глазунов перейшов на інший виток спіралі своєї думки і кар’єри, а Русь розпочала нову епоху самопоневолення.

Усі ці сумні абсурди, звичайно, не перешкоджали мені бачити «неістинно» росіян, наприклад, Буковського, Сахарова. І вірити, сподіватися на їхню перемогу на Русі святій-грішній. Слава Богу, мої компліменти їм обом виявилися не перебільшені. Антиімперські настанови Буковського завжди були і залишаються різкі й чіткі. Тільки завдяки Буковському вдалося створити на Заході єдину правозахисну боротьбу, «нацменів» разом з росіянами. Захист «нацменів» з боку Сахарова завжди був послідовний, а тепер щодо чеченців так само послідовна його дружина.

*

Майже одразу з Москви я поїхав до Львова, до В’ячеслава Чорно-вола, у якого побувала Таня.

Тонке, нервове обличчя, розумні, пристрасні очі. Ласкава усмішка. Поруч дружина, типова українка-інтеліґентка. Набожна. Але як я не намагався наштовхнути її на розмову про Бога, не відгукувалась. Бог для неї — інтимне, своє.

Зате В’ячеслав залюбки відгукувався на всі теми: культура, історія, націоналізм, соціалізм, Дубчек, Гусак. На жаль, його часто не було вдома, і я залишався тільки з його книжками.

У Західній Україні є та перевага, що в людей залишились книжки, видані в Польщі, у Німеччині до 39-го року. Тому я зміг багато прочитати з історії політичних рухів західних українців до війни. З боротьби цих течій та союзу між частиною з них постала під час війни Українська повстанська армія (УПА), що боролась з німецькими фашистами і радянськими військами (після їхнього приходу в Україну). Тяжко було зрозуміти, хто був з ким, хто що робив. Офіційна пропаганда всіх називає українськими фашистами, бандерівцями. До цих бандерівців зараховано і ворогів бандерівців. Але хто такі бандерівці, їхню програму й методи боротьби з’ясувати так і не вдалося.

Ясно було тільки, що західні українці після приходу братів-визволителів у 39-му році почали ставитись до радянської влади негативно і тому якась частина їх пішла з німцями, але, скуштувавши фашизму, стала на шлях боротьби (за незначними винятками) і з тими, й з іншими. Ліву частину національного руху, зокрема, компартію Західної України, придушили радянські НКВДисти (КПЗУ зазнала тієї ж долі, що й польська компартія, — її звинуватили у шпигунстві та в інших смертних гріхах).

Один сучасний західноукраїнський поет написав поему (це була Ірина Стасів-Калинець, яка мене так тоді заворожила своєю поемою, що я майже не почув, не зрозумів величі поезії Ігоря Калинця) про ті часи, коли зі Львова відходили радянські війська. Відходячи, брати, мабуть, вирішили довести львів’янам, що гітлерівська армія для України — рятувальниця. У Львівській тюрмі НКВДисти знищили всіх політв’язнів. Коли німці ввірвались у тюрму, то побачили закривавлені камери. Фашисти були не такі вже й дурні й ознайомили мешканців зі злочинствами своїх ворогів-більшовиків.

Поема вразила мене гнівним пафосом, пристрастю протесту, новою для мене формою вірша й образності, адекватною темі й думці автора.

Від дружини я ще раніше дізнався, що те саме радянські війська зробили і в Харківській тюрмі — кидали гранати в камери. Вже у психушці очевидці мені розповідали про Уманську трагедію. Німці скликали прес-конференцію для журналістів, запросили мешканців шукати в тюрмі серед трупів своїх родичів. Брати знищили не лише політичних, а й злодіїв, спекулянтів, хуліганів.

Вже по війні, за словами Хрущова, Сталін мріяв виселити українців на Сибір: так багато було «зрадників». (Бідна Україна металась між двома Геніальними вождями і не бачила виходу.)

Усі ці факти, читання довоєнних книжок утвердили мене в «самостійності». Сама величезна територія Радянського Союзу породжує бюрократизацію, централізацію, культурне та мовне нівелювання і доцентрові мілітаристські сили, які заважають демократизації. Відокремлення України від Росії дало б поштовх до боротьби за справжню демократію і соціалізм в Україні. Коли ж ідеться про майбутній статус України — культурна автономія, федеративний союз з Росією або повна культурна незалежність, — це питання повинен вирішувати сам український народ, а не іноземні чинники. Одному зі львів’ян я висловив ці думки вголос, але він запропонував такого не говорити, а то мене запідозрять у провокаторстві.

Мене розпитували про демократів-москвичів, про їхнє ставлення до національного питання. Мене ж обурювало те, що до самвидаву надходить так мало відомостей про українські події, що національні рухи мають слабкий зв’язок з «Хронікою». У суперечках з’ясувалось і це питання. Московська демократична опозиція у патріотів під підозрою. Всі пам’ятають позицію кадетів, есерів, меншовиків, більшовиків. Тільки більшовики більше чи менше, але підтримали сепаратистів. Проте на практиці вони там, де могли, повернули республіки, що відокремились, у лоно Святої Русі. А гарних слів усі сказали чимало.

Розвиток української політичної думки залежатиме якоюсь мірою від щирості та ясності національної програми російської опозиції. Якщо російські опозиціонери будуть розводити дипломатію або проповідувати державну єдність чи боговибраність російської нації, то всі інші національні рухи стануть більш русофобськими, що може викликати братовбивчу війну і новий, антисоціалістичний ГУЛАГ. Росіяни тоді, можливо, створюють ще одну імперію, але заплатять за неї власним поневоленням. Тільки коли російська опозиція недвозначно висловить свою позицію щодо національного питання без недоказаностей (і не устами одиниць — чесні росіяни завжди були, і чимало, але в історії вони питання не вирішували), якщо вона практично доведе іншим народам, що російські демократи не збираються ставати їхніми добродійниками та опікунами, тоді й союз із росіянами в боротьбі за демократію буде можливий.

Мені навели декілька прикладів шовінізму російських демократів.

Дещо переконувало — те, що один москвич, член ініціативної групи, а саме А. Е. Левітін-Краснов сказав Чорноволові про спільність трьох східно-слов’янських народів. Те, що багатьох росіян дивують розмови про утиски. «Так ваші ж он швидко ввесь ЦК захоплять — кого ж тут утискають?»

Трагічний, симпатичний милий колобок Анатолій Емануїлович, вихрест, палкий християнин-ленінець і троцькіст. Півжиття в церквах, пів — у тюрмі, і між цим — вєчниє русскіє спори і публіцистика, й навіть солідне дослідження історії руїни Російської церкви. Скільки разів я його вже в Парижі дражнив тою розмовою. Анатолій Емануїло-вич, бувало, погодиться, а потім своєї: «Ну, Льоню, очевидно, ви маєте право відійти від нас. Але ж ми — як чоловік і дружина. Можна нам висловити при розлученні свій жаль?» — «Анатоль Емануїлови-чу, батенька, шлюбу не було, просто зґвалтували дєвку і тримаєте в гаремі…» Подумає, згодиться: «Зґвалтували, правда». — «Тож негарно навздогін — про жаль». — «Негарно». І так щороку, коли приїздив до нас зі своєї Швейцарії, де й загинув… А я його дражнив теологією: «А. Е., який відсоток попів-кагебістів потрібен, щоб церква, як містичне тіло Христа, трансформувалася в містичне тіло антихриста?» Він аж плакав від цього ідіотського питання профана. А питання постало тому, що він колись писав теологічні дисертації для кількох нинішніх ієрархів Московської патріархії. Опісля обізвав мене Колей Красоткіним в спогадах. «А. Е., адже Красоткін — Ви, не я. Та й не люблю я його персонажів, все якісь достоєвскіє…» І справді, він при всій своїй «вздорності» (юродивий?) був Красоткіним, ні, радше Альошею Карамазовим. Спалахне, закричить, потім зачиниться в кімнаті й молиться, кається у своїй гнівливості… Сердився на нас, за те, що мало запрошували на дисидентські посиденьки, тобто міжнародні конференції, за те, що журналісти не беруть у нього інтерв’ю. А як запрошувати, коли буде говорити довго, по-старечому, не по делу!.. Ось приходить журналіст, з католицького журналу. Кажу, що в мене живе найбільший церковний фахівець. Шепочу А. Е.: «Тільки чесно, інших переслідують ще більше, ніж Вашу церкву. Не забудьте нікого, навіть буддистів». Не проминув, майже все інтерв’ю присвятив греко-католикам та баптистам. «А. Е., а юдаїзм?» — «Так це ж — недовершена релігія…» (Точнісінько так, як мій французький приятель про християнство: це юдаїзм, адаптований для варварів».) Та свого єврейства не ховав. Дражнимо його: «А. Е., та як же Ви й до католиків ходите на месу, і до карловацьких чорносотенців ходите?» Про католиків цитує якогось дореволюційного київського Владику: «Наші перегородки до Бога не доходять». Про карловчан розповідає випадок. У якійсь американській семінарії прийшов юнак охреститися. Ректор стиха питає А. Е., чи це не жидок. А. Е. теж стиха: «Жидок — це я, а він — росіянин». Найулюбленішим нашим анекдотом про А. Е. була його ж таки розповідь про зустріч з Папою, нашим Папою. «Підходжу до дверей, а їхній гебіст не пускає. Я йому про арешти, а він розводить бюрократію. Нарешті дали спільне побачення. А що мені колективна?» Та довелось іти хоча б на колективне побачення з Папою.

A. E. кинув Папі листа (бідні ватиканські «гебісти»!) і кричить: «Папа, нє забудь о судьбе русскіх вєрующіх мальчіков» (це були похресники його, недавно заарештовані). Сцена повторюється ще раз. Папа підходить. А. Е. бере його за руки, й не випускає, поки не сказав, що хотів. «А він мені тільки всміхається так ласкаво»… Наступного дня весь Рим пізнавав нашого А. Е., бо це все потрапило на телебачення.

Але частина фактів виявилась непереконливою.

Мені показали висловлювання Бєлінського про Шевченка, про Шевченкову погану мову (діалект), про те, що Шевченко — п’яний, грубий мужик.

І вже вкотре я почув розповідь про Василя Аксьонова. У київському музеї Шевченка він залишив запис: «Приміщення дуже гарне, тут можна зробити дитячий садок».

— А хтось це перевіряв?

— Так, це бачило багато киян.

— Але й Світличний, і Дзюба думають, що це провокація КДБ.

— Яка ж це провокація. Це одна лінія — від Бєлінського до Аксьонова.

Я все-таки вирішив це перевірити через спільних з Аксьоновим знайомих, старих революціонерів. Виявилось, що Аксьонов тоді якраз був у Японії і такого написати не міг.

Дізнавшись про провокацію, він уже рік тому послав протест у київські газети і в музей. Коли б Аксьонов мислив як політик, він написав би про це в самвидаві.

Суто емоційна реакція на факти завжди призводить до спотворення їх, до небажання вивчити всю інформацію або хоча б перевірити її.

— А що тут перевіряти і вивчати? Вони (тобто росіяни, українці, євреї) завжди такі.

Якось увечері зібрались гості — одружився, нещодавно вийшовши з табору, син одного з провідників УПА — Сорока. Батько його залишився досиджувати термін, мати також.

У Сороки одразу впадала у вічі його табірність — якийсь особливий вираз очей. Але він не справляв враження «страдника» чи «героя». Він трохи здивовано і сором’язливо дивився на всіх навколо і на свою красуню-дружину. Вона жартувала, сміялась, а він мовчки сором’язливо усміхався. Коли згодом я побачив Ларіна, сина Бухаріна, то згадав очі Сороки. Це люди ГУЛАГу, що з дитинства скуштували переслідувань.

На честь молодих співали народних пісень (коли в Монтрі я слухав пісень молодих українців Парижа, то перед очима стояла родина Чорновола, Сорока і його дружина, поети Ігор Калинець та Ірина Стасів-Калинець). В українських піснях, у думах — можливо, оте най-глибинніше українське. Українець може називати себе росіянином, зневажати свій народ або навіть катувати його, не знати мови, але якщо він жив у дитинстві в Україні, то в пісні він знову стає українцем.

Цього вечора я побачив і нове для себе в їхніх піснях.

У нас, у Східній Україні, народна пісня профільтрована і затягана по радіо, зіпсована пропагандистськими співцями. І немає нової пісні. А у Львові я почув релігійні пісні, нові народні. І співали їх не так, як у нас по селах, — п’яними, крикливими голосами. У пісні західних українців вбачалося незвичайно ніжне, шанобливе й тепле ставлення до жінки-дівчини, дружини й матері. Фемінізм української нації не тільки у змісті пісень, а й у формі, слові. І цей фемінізм істотно відрізняє українців від росіян.

Не видно ні зневаги, ні дворянсько-чемної «куртуазності», ні надривної пристрасті, цієї патологічної мішанини обожнення плоті з почуттям гріховності, бісівства жінок, немає жаху перед безоднею плоті, який доходить до істеричного прокляття своєї мрії про жінку. Жінка в Україні, в селі, може бути бита, при гостях може виглядати покірною. Але на самоті з чоловіком вона пригадає йому побої і грубість. Удома — вона господиня. В інтелігенції ця влада жінки одухотворена і проявляється у її великій ролі в патріотичному русі, у фемінізмі культури.

І це історичне явище.

Роксолану, дочку простого українського священика, викрали кримські татари й продали султанові. Вона не лише підкорила собі султана (це не дивина, таке є в історії усіх народів), але й спинила турецьку експансію проти всіх християнських країн. Вона вийшла з гарему на дипломатичну арену, зустрічалась із послами всіх країн, знала багато мов. Чи ж можна її порівнювати з патологічними петербурзькими царицями, які перейняли все найгірше у царів-чоловіків і проявили себе як жінки лише у сексуальній сфері та в тому, що збільшили фаворитство?[8]

Знаючи за собою цю слабість, підпорядкування жінці, козаки не пускали жінок на Запорізьку Січ, підкреслювали свою незалежність від них, бравували тим, що вони не «баби». У Гоголя в «Тарасі Бульбі» двоє синів Тараса Бульби — Андрій та Остап — це ніби два психологічні типи, породжені фемінізмом культури української. Андрій зраджує Батьківщину, б’ється з козаками задля прекрасної польки, а Остап з батьком — типові запорозькі лицарі.

Саме через це і не було в Україні в жінок істеричного емансипаторства, а була спільна боротьба за права людини. І мені видається, що знову тим самим фемінізмом можна пояснити те, що в українській культурі не було декаденства.

Ігор Калинець та Ірина Стасів-Калинець — поети, і тому я чекав від них якоїсь боротьби, комплексів конкуренції. Нічого подібного. Два різних бачення світу. Талант великий у обох, і обоє внесли щось нове у літературу.

Вранці наступного дня ми з Чорноволом поїхали до Валентина Мороза, який нещодавно вийшов з табору. Я знав Валентина тільки з «Репортажу із заповідника імені Берії» і вважав, що він найкращий український публіцист, найориґінальніший у думках і за стилем.

Валентин був худий, як тріска: чотири роки таборів, участь у голодуваннях протесту. Говорити з ним було важко — я потім часто стикався з цим наслідком тюрми і табору. Певна неконтактність, заглибленість у себе, відчуженість від навколишнього світу. У декого вона доходить до хворобливого ставлення до шуму, до машин, до міста, до неделікатності й цікавості «вольняшок».

Про табір Валентин не говорив. Посперечались про Чехословаччи-ну. Я звинувачував Дубчека в тому, що він не організував всенародного пасивного спротиву, чогось на кшталт чехословацького варіанту гандизму.

Мороз нагадав про невдачу Кінга. Він вважав, що все одно народ довели б до того, що він спалахнув гнівом, і тоді повторилось би криваве придушення Угорщини.

Під час суперечки Мороз то заглиблювався у себе й не слухав нас, то активно включався, і тоді було видно його величезну духовну енергію і нещадність думки.

Пробули ми в Мороза недовго — він стомився. На прощання запропонував мені почитати історію боротьбістів, українських революціонерів, які в 20-му році підтримали радянську владу, і яких пізніше знищило ДПУ.

Один з львів’ян показав мені паралельні цитати Маркса, Енгельса й Гітлера про слов’ян. Я тільки розсміявся — я вже бачив подібні праці: «Маркс — антисеміт, германофоб, французофоб і т. д.».

Різниця між Гітлером і Марксом саме в цьому — бичування історичних пороків усіх націй і відсутність історичного месіанства однієї нації.

Я нагадав про те, як Маркс високо оцінив демократію Запорізької Січі.

Хотів познайомитися з Михайлом Осадчим, домовитись з ним про переклад його книжки «Більмо» на російську, бо вважав її цінною не лише з політичного, а й з художнього боку.

Осадчий належить до тієї частини руху опору, яка прийшла до нього, ближче познайомившись зі «слугами» народу. Він, зокрема, свого часу зіткнувся з «розподільниками» — магазинами для обкомівських чинів. Звичайно, людина, яка щиро визнає марксизм, не могла бути сліпою і надалі. Антиукраїнська політика партії ще збільшила його протест.

Виявилось, що з перекладом книжки я спізнився, у Москві вже почали її перекладати.

Львів’янам я передав трохи самвидаву — «Хроніки», лист професора з Уфи, інформацію про справу Алтуняна. Вони в свою чергу передали львівський самвидав. Оскільки національне питання цікавило мене все більше, то я попросив у Чорновола книжку Рабіндраната Тагора «Націоналізм».

*

У Києві розгорталась кампанія проти Дзюби. У «Літературній Україні» з’явилась стаття Л. Дмитерка, бездарного письменника, але чиновного і «правильного».

Для Заходу видали книжку Богдана Стенчука «Що і як обстоює І. Дзюба?»

«Стенчук» — це насправді був псевдонім чотирьох авторів. Київ потішався над проблемою, яка з’явилась при перекладі на англійську. «Стенч» — англійською — смердючий.

Ми ледве роздобули цю книжку. Нудьга, демагогія (коли я пізніше на Заході прочитав аналогічну книгу Дзюби проти Дзюби, то пригадав поблажливу усмішку Дзюби з приводу Стенчуків та стенчукізму).

Але щось корисне Стенчук таки зробив. Не можна боротись цитатами проти цитат. Якщо ми хочемо переконувати, то треба розвивати марксизм, теорію націй і т. д., а не повторювати класиків. Стенчук спирався переважно на дореволюційного Леніна, Дзюба — на післяреволюційного. Треба було вивчити еволюцію марксизму у розв’язанні національних проблем (з аналізом історичних причин еволюції), дати розгорнуту критику теорії (практику Дзюба розглянув непогано).

Дзюба відмахнувся: сперечатись зі Стенчуками нудно. Дмитеркові відповів Василь Стус статтею «Місце в бою чи в розправі?» (Дмитерко-ва стаття називалась «Місце в бою. Про літератора, який опинився по той бік барикади». Дмитерко не міг вибачити Дзюбі його нищівної критики міщанства на прикладах з Дмитеркових книжок у 59-му році). Основна думка була така: на барикадах — «ми», а Дмитерки разом з реакцією всіх країн і часів нищать ці барикади.

Тон самвидаву, його гострота зростали, зникали недомовки, дипломатичні фрази.

У вересні повідомили про арешти двох членів Ініціативної групи — релігійного письменника Краснова-Левітіна, активного захисника свободи совісті, автора численних самвидавівських праць, і Мустафи Джемілєва. Було незрозуміло, чому забирають по одному, чому не роблять групового процесу.

А. Е. Краснова-Левітіна я бачив лише раз. Прокинувся вдома у Петра Григоровича Григоренка — наді мною усміхнуте добре обличчя. Порозмовляли дуже небагато, він розповідав про киян, про Чорно-вола, з яким був знайомий. Людина дуже м’яка. Української проблеми не розуміє, але російського месіанства не любить. Ось і все, що я знав про нього. З його праць читав лише пристрасну статтю про Петра Григоровича «Світло у віконці».

Відчуваючи, що незабаром мене заберуть, я почав гарячково писати статті — одну за іншою. Підозрюючи, що потраплю у психушку (а цей метод почали застосовувати все частіше) почав було біографічний виклад своєї духовної еволюції: я не сумнівався, що спекулюватимуть на всьому. Але потім нудно стало доводити, що я не верблюд.

Друзі перекладали на російську працю Євгена Сверстюка «Собор у риштуванні». Я сидів над своєю роботою «Підсумки й уроки нашої революції». Та спокійно працювати було неможливо.

Заарештували в Києві гурт, який задля заробітку друкував на «Ері» поезію, філософію, релігійну, політичну і… порнографічну літературу.

Невдовзі взяли мого знайомого Олега Бахтіярова, студента медичного інституту. Виявилось, що він давав друкарям щось політичне. Я пішов на суд «друкарів», бо їх судили і за політичною статтею. Проте на суд не пустили. Один із свідків говорив про Бахтіярова. Я відчув, що склепають амальгаму — порнографія, Бахтіяров, а через нього — я.

Продумав захист нападом: поговорити на суді про амальгами, про метод сексуального очорнення, про святенництво радянського виховання (для контрасту — кумедні біографічні епізоди на тему сексу в Маркса й Енгельса, що характеризують їх як людей, що мали здорову психіку та іронічно сталились до святенництва).

Вирішив перетворити суд на сатиричне глузування з поліції та суду.

Я не сумнівався, що у Бахтіярова майже нічого не знайдуть.

*

29 вересня пішли з дружиною у Бабин Яр.

Прийшли пізно. Й одразу занурились в якусь сюрреалістичну атмосферу. Молоді одухотворені єврейські обличчя і юрба «товаришів» у цивільному. Цивільних — два види. В одних обличчя філерів, тобто кримінальні, очиці з собачим виразом бігають. Чомусь відчуваєш у них не переслідувачів, а переслідуваних, зацькованих. Друга категорія — ситі, старанно виголені. Очі пітона, безтямні й самовдоволені.

Цивільні зачіпають: мовляв, чого прийшли, нащо свічки запалюєте. Їм відповідають, що на спомин про жертв. Усі збилися біля каменя, на якому записано обіцянку поставити тут пам’ятник. Біля каменя кладуть квіти.

Двоє хлопців принесли трикутні вінки з жовтих квітів. Поклали один трикутник на інший. Вийшла зірка Давида.

Що тут зчинилось. Цивільні заметушились, почали кричати, що тут лежать не лише євреї, а й комуністи.

На це хтось відповів:

— Вам ніхто не боронить прийти з хрестом, якщо вважаєте себе за росіян. Можна і зірку п’ятикутну…

До хору цивільних приєднався старий єврей. Він почав доводити, що жовту зірку євреям нав’язували вороги, що євреїв так таврували фашисти. Йому пригадали, що колись у більшовиків вирізали на тілі п’ятикутну зірку. Молодь взялася розповідати старому історію зірки Давида. Суперечка помалу перейшла на ідиш. Нарешті старий виклав останній аргумент:

— Останню синагогу нашу закриють.

Виявилось, що він служитель синагоги.

Мені стало його шкода. Але молодь була нещадною і добила його запитанням:

— А навіщо потрібна синагога, яка зрікається єврейської історії, зірки Давида?

Старий замовк.

Когось забрала міліція (потім відпустила. Це були ті, хто приніс зірку Давида).

Я прийшов додому і за ніч по свіжих слідах написав статтю: «Над Бабиним Яром пам’ятника немає».

Сюрреалізм побаченого полягав у тому, що в Яру стали одне проти одного нащадки червоних комісарів та їхні наступники. Нащадки знову бунтують, а наступники успадковують справу царської охранки. Тільки замість жидомасонів, жидокадетів, жидокомуністів їхня жертва зветься сіоніст (так схоже на «сіціліст»!).

Статтю я прочитав багато кому із знайомих, бо хотів уточнити факти, які побачив, і попрацювати над стилем. Тому вона врешті-решт потрапила не у самвидав, а в архів КДБ.

Як же я Здивувався, коли я прочитав її, перекручену, у «Виході» (журнал про боротьбу євреїв за в’їзд у Ізраїль) під назвою «29 вересня 1969 р.». Ще кумедніше стало, коли мій знайомий по секрету сказав, що це його стаття. Я обережно розпитав його. Він забув, що слухав мою статтю у моєму ж виконанні, і що сам же пропонував виправляти деякі фрази.

Якось мене запросили на вечір-лотерею. Я пішов туди зі своєю сестрою. (Сестра, провівши майже все життя в російськомовному середовищі, вважала себе за росіянку, але з моїх розповідей знала про культурницький рух у Києві, ходила зі мною у приватний український музей Івана Гончара.)

Було багато молоді. У лотерею розігрувались скульптури Шевченка, Франка, вірші Ліни Костенко, картина Люди Семикіної «Либідь» (легендарна сестра Кия, засновника Києва), народні амулети-«обере-ги», керамічні і з дерева.

Сестра одразу ж вирізнила Аллу Горську, художницю-монументалістку.

В Аллі дивовижно поєднувалась чоловіча енергія, сила, богатирське тіло, витончена духовність, художній смак і жіноча іронія. Вона весь час жартувала й одразу ж зломила сором’язливість моєї сестри.

Дивлячись на Аллу, я згадав її насмішливу відповідь на моє запитання про її переконання:

— Я сексуал-демократка.

І справді я не бачив у жінок такої концентрації життєвості, або, як кажуть йоги, прани. Отака собі баба-козак, козарлюга.

Друзі розповідали, як вона, побачивши, що комусь не вистачає грошей на прожиття (вигнали з роботи), брала машину і привозила з колгоспу картоплю, та ще й підсміювалася з того, хто голодував.

Коли Горська зустрічалась з істеричним націоналізмом, то боролась з ним насмішкою. Якось я переказав їй слова одного хуторянина-шовініста про те, що кримських татар доля покарала за те, що вони ґвалтували наших жінок сотні років тому.

Алла розреготалась:

— Він дурень, а не кагебіст, як часто кажуть. Спитайте в нього, кого з його родичів татари зґвалтували в 44-му році.

Моя сестра не зводила з Алли очей. Почали розігрувати речі. Я поклав за мету дістати вірші Ліни Костенко, яку я вважав тоді за кращу українську поетку. Сестра мріяла про картину Люди Семикі-ної. За цю картину точилась завзята боротьба. Нарешті залишились тільки Алла і я. Сестра мене благала накидати. Проте виграла Алла, я як безробітний, не міг з нею змагатися. Сестра жалібно глянула на мене. Алла підійшла і подарувала їй картину. І такими тактовними були її гумористичні коментарі до подарунка, що сестра, не замислюючись, прийняла картину.

Сестра моя приглядалась до стосунків між тими, що зібрались. І безупину шепотіла мені, що таких людей вона ще не бачила. Ще б пак! Тепло, любов, жодної манірності, жодних поз чи надриву.

Трошки випили і, як завжди в Україні, співали…

Ми з сестрою зайшли у майстерню до Люди Семикіної. Коли Люду вигнали зі Спілки письменників, вона почала підробляти шиттям верхнього одягу. Але шити за стандартами та модою вона не хотіла. Почала шукати нових форм. Захопилась пошуком форм сучасних, але національних по духу, а не зовні (на відміну від хуторян з їхніми одноманітними вишиванками і від соцреалістів, у яких у найкращому випадку — етнографія). Семикіна почала вивчати одяг Київської Русі, його внутрішній зміст.

Одяг, який взялась створювати Люда, був справді новий: людина в ньому перетворювалась, вирівнювалась. Це вбрання поєднувало індивідуальні риси замовника з чимось глибинно-українським у матеріальній культурі.

Спочатку в Семикіної замовляли переконані українські лібералки, їх було не так вже й багато. Але потім почалась мода. Як і всяка мода, мода на Людин одяг перейшла у наслідування.

Цілком новим для мене виявилось Людине ставлення до своєї творчості. Коли вона захоплювалась, то докладно розповідала про свій підхід, про пошуки. Вона створила особливу філософію одягу. Не берусь її переказувати, можу перекрутити.

Люда брала активну участь у відродженні українських обрядів, на свята придумувала цікаві костюми, маски, символічні споруди.

Коли Люда розповідала про численні дрібні пакості з боку чиновників від мистецтва, то дуже хвилювалась, болісно переживаючи аморальність і глупоту переслідувачів. Це дуже відрізняє Люду від її близької приятельки Алли Горської, насмішливо-спокійної.

Як і в одязі, у своєму живописі Люда шукає першоджерел. Тут вона близька до київських керамістів (зокрема, до Галі Севрук), які у кераміці відбивають різноманіття української та й не тільки української історії. Так, є у них цикл «Знаки Зодіаку». Дуже цікава серія чортів (гоголівські типи).

Я любив водити по майстернях і музеях москвичів, новосибірців, що приїжджали до Києва, хотілось показати їм справжню, не казенну Україну.

*

Восени ми роздобули багато самвидаву. Найцікавіші були статті М. Якубовича.

У 1967 році він написав листа до Генерального прокурора, в якому описав, як сфабрикували у 1930–1931 роках процес у справі «Союзного бюро меншовиків». Описав цинізм слідчих та прокурора республіки Криленка. Під тортурами всіх, хто був під слідством, змусили оббрехати себе й інших й «створити» в присутності слідчих «Союзне бюро». Граючи на соціалістичному фанатизмі Якубовича, «відданості» робітничому класові, Криленко вмовив його допомогти на суді, якщо трапиться щось незаплановане. І Якубович згодився, бо у нього не було духовних сил опиратись тортурам «однодумців» і боявся, що викриттями під час суду може пошкодити справі соціалізму (ця ідея-фікс залишилась у багатьох лівих на Заході — вони не розуміють, що, замовчуючи правду про сталінізм, вони якраз і шкодять соціалізму).

Прощаючись, Криленко цинічно шпурнув йому кістку: «Я не сумніваюсь, що ви особисто ні в чому не винні. Ми обоє виконаємо наш обов’язок перед партією — я вважав і вважаю вас за комуніста».

Немов у відповідь на цього викривального листа у журналі «Вопросы истории» (1968, № 2) якийсь Д. Л. Гарлінков (слідчий в особливо важливих справах з 30-річним стажем роботи), наче нічого й не сталося, описував сталінські вигадки про процес «Союзного бюро».

Якщо цей лист був цікавим для вивчення психології поведінки тих, хто перебував під слідством у ті роки, то у трьох інших працях Якубовича — про Сталіна, Каменева і Троцького — цікаві самі факти. Вперше я прочитав відносно об’єктивно викладені біографію, позицію та характер Каменева й Троцького.

Здивували мене тільки похвали Дзержинському. Вже було відомо чимало деталей, що виявляли його аморальність. Наголошення дружнього ставлення Дзержинського до Троцького лише кидає тінь на Троцького, а Дзержинського характеризує як послідовну людину, не більше. Він не зрадив товариша, бо не мав його за ворога революції. У Франції потрапили зразу в троцькістську родину мого рятівника, математика Мішеля Бруе. Прочитав майже всього Троцького й плюнув. Майже те саме, що й у інших, тільки талановитий, бестія, був.

М. П. Якубович — правнук декабриста А. І. Якубовича, родич поета-революціонера П. Ф. Якубовича. Мабуть, це йому трохи допомогло, коли навесні 1968 року на нього завели справу про «наклеп». А може, й вік — 73 роки, з яких чи не 25 він провів у тюрмах (щоправда, вік у нас не на заваді: у «Хроніці» було повідомлення про суд над 84-річним засновником Латвійської соціал-демократичної партії).

*

Тут я маю трохи повернутись назад. Друзі нарешті знайшли мені роботу брошурувальника у типографії заводу цукрових автоматів. Мене взяли на декілька місяців, на заміну жінки, яка пішла в декретну відпустку.

Робота полягала в тому, що мій шеф видавав мені вже надрукований текст, а я розрізав його на машині на аркуші, розкладав по порядку в брошури, а потім скріплював брошури на іншій машині. Декілька разів на тиждень я відвозив готові брошури в спецбюро технічної інформації з виробництва цукру. Там мені давали нові тексти. Примір-ників десять кожної брошури розсилались у міністерства, ЦК, в журнали і на цензуру — у славнозвісний Головліт. Що вони «літували» — зрозуміти я не міг: новий спосіб виготовлення цукру, нову гайку в машині для виробництва цукру? (Таня декілька років займалась видавничою роботою у себе в кабінеті, їм доводилось відвозити в головліт і отримувати дозвіл абсолютно на все: від афіш про проведення конкурсів, методичних рекомендацій з окремих питань виробництва іграшок чи їх використання до власне відомчих оголошень. Усе це безглуздя: їхня продукція аж ніяк не була секретна й цікавила тільки вузьке коло фахівців. Але порядки були жорсткі — без цензурної візи, без «літу», жодна типографія не бере тексту до набору. В міністерстві освіти головлітівські працівники навмисне проводили лекції: пояснювали, що можна, а чого не можна друкувати, наводили приклади «втрати пильності». Наприклад, в одній з брошур про піонерів назвали місцевість, у якій була розташована військова частина (діти ходили туди в гості). Не можна було називати деякі заводи, на яких виготовляли іграшки: їх виробляли з відходів цехів підприємств, які працювали на військову промисловість. Жодного значення не мало, що насправді про це всі все знають: і що виготовляють, і де, — але… це «державна таємниця». Поняття державної таємниці перетворюється в СРСР на анекдот. Так, одного разу Таню відправили на цілий день у республіканський КДБ, і там вона у присутності працівника КДБ вісім годин ставила печатку КДБ на пропуск до залу Верховної Ради УРСР. Пропуск давав право входу на засідання… делегатів учнівських бригад, які приїхали до Києва для обміну досвідом роботи.

Колись в Інституті кібернетики ми жартома запровадили поділ професій на жіночі й чоловічі. Жіноча робота полягає в одноманітній діяльності у середовищі відносно постійному. Чоловіча робота — постійний пошук у змінному середовищі, де велику роль відіграють непередбачувані обставини. Моя нова робота була «жіноча». Мій шеф, не знаючи нашої теорії, одразу сказав:

— Ви тут не витримаєте. Тут тільки жінки працюють, та й вони часто міняються. Тільки вони справляються з роботою: зарплата маленька, і чоловіки не хочуть вкалувати, нічого за це не маючи.

Проте я порівняно швидко опанував навички складання аркушів у брошури (все інше робиться за допомогою машин). Я зрозумів, що не витримаю ідіотизму роботи, якщо не навчусь усе робити автоматично. Окрім швидкості й механічності рухів, довелось продумати порядок дій і спосіб розміщення аркушів.

Невдовзі вдалося домогтись того, щоб свідомість відключалась від роботи. Це давало змогу думати про інше. Оскільки темп роботи став швидший, вдавалося справлятись з нею за 4–5 годин, а потім займатись своїми справами. Це «не положено», шеф сердився, але сам він бував на роботі рідко і тому, коли я сказав, що встигаю ж за чотири години, він погодився, але попросив на всяк випадок вигадувати солідне обґрунтування відсутності (дякувати Богові, телефона у нас не було, і тому загрозою була лише безпосередня поява начальства).

Ще коли я влаштовувався на роботу, я розумів, що це для мене — випробування (для мене й для КДБ; я не піддамся спокусі гріха першодрукаря, але у КДБ сили волі забракне).

І справді за якийсь час мій шеф запитав:

— Я тут часто наліво друкую, дисертації фотокопіюю, рідкісні книги. Твоїм знайомим не треба поезія… чи щось інше? Я дешево візьму.

— Мій товариш — філософ і до того ж заможний. Він ніяк не може дістати для себе й для друзів одну статтю Маркса (я і справді хотів сфотокопіювати «Економічно-філософські рукописи 1844 р.», які важко дістати).

Шеф спохмурнів і, забувши, що йому байдужі не гроші, а зміст, сказав, що цього місяця не зможе.

Наступного дня він вже друкував якусь дисертацію.

А за тиждень мені сказали, що оскільки робота була тимчасова, я маю звільнитись.

Рибка не клюнула.

Я попросив не ставити позначку в трудовій книжці, а то кожен начальник, побачивши після інженера «брошурувальник», зрозуміє, що мене не можна брати на роботу — а що коли я моральний розбещенець, може, алкаш, а то й ще гірше — відступник-підписант.

Але позначку поставили, і знову я став ледарем, що давало час займатися відступництвом на повну потужність.

Коли в жовтні приїхала Іра Якір, я був без роботи. Декілька днів минуло у суперечках на ті самі вічні теми про добро і зло, про принцип партійності і т. д. Перед її від’їздом, увечері, ми побачили її «хвоста», але часу спостерігати за ним не було: ми зводили наклепи і займались відступництвом.

*

Іра поїхала, а вранці до мене постукали. Не встиг я відчинити двері, як у коридор вскочив чоловік з мужнім обличчям (чомусь вони завжди вриваються так, ніби йдуть на смертний подвиг). За ним ще один.

Я суворо запитав:

— Що вам потрібно?

— Ми, Леоніде Івановичу, з обшуком.

— Я бачу, але чому без понятих? І чи є у вас ордер на обшук?

Голос у мене огидно, нервово нерівний. Змішались ненависть до них і розгубленість (хоч і чекав).

— Ордер, звичайно, є. А по понятих зараз підуть.

— У якій справі обшук?

— У справі вашого товариша Бахтіярова Олега.

— Стаття?

— Для вас це значення не має. Ми пошукаємо у вас наклепницьку літературу.

В ордері на обшук це й було записано. Я трохи заспокоївся: стаття до 3-х років. До того ж, у мене майже нічого немає. Шкода, що вчора, після від’їзду Іри не заховав дечого.

Привели понятих. Типовий відставних, якого аж розпирало від гордого усвідомлення причетності до ловів на шпигуна (а кого ж іще, коли саме КДБ займається!). І жінка — нянечка з дитячого садка. Вона почала просити відпустити її додому, бо треба білизну прати, їй пообіцяли, що тут ненадовго.

Мені стало дивно, що вона, одразу, не розмірковуючи, стала на мій бік. Навіть не поцікавилась, за якою статтею. І не здригалась, коли я вимовляв магічне слово «кагебіст». Вона зацікавлено розглядала стіни, колекції каміння й рослин. На стіні висіла картина, і вона почала розпитувати про неї. Я вирішив побавитись і розповів історію картини.

Коли моєму старшому синові Дімі було 7 років, він ходив у палац піонерів вчитись малювати. Три його картини послали на виставку дитячої творчості. За день до відкриття виставки картини оглянув сам міністр освіти Удовиченко. Адже ж є генеральна лінія партії у розвитку дитячого живопису і скульптури, і сам міністр має стежити, щоб вона проводилась без перегинів і згинів. До того ж, виставка — республіканська.

Міністр у першому ж залі обурено запитав:

— Це що таке?

— Написано: «Лис»!

— Це не лис, у лисиць не такі хвости! Це пес! А дерева які? Це формалізм. Прибрати!..

Він пішов далі. Наша знайома, що була у почеті в міністра, підійшла прочитати прізвище нового Ернста Нєізвестного. Ухильник-формаліст звався Діма Плющ.

У наступному залі міністр знову побачив викривлення лінії партії.

— Корабель? Форма неправильна! І хмар таких не буває! Це абстракціонізм!

Тут за малолітнього порушника заступився художник, що оформлював виставку.

— Це специфічно дитяче сприйняття світу. Багато дітей у такому віці бачать світ не в формі, а у кольорах.

Ну, якщо художник вважає, що це по-дитячому, то нехай висить…

Наша знайома знову прочитала прізвище художника. Знову Діма. Вона подивилась на картину над «Кораблем» і побачила, що ось саме там і таїлась справжня крамола Діми, уже третя числом — «Лебідь». І колір неправильний, і шия вигнута не так.

Але міністр вище не подивився, проявив лібералізм до «Корабля» і брак пильності. Про нього розповідають, що він був якимось представником України в ООН. Якось СРСР вніс резолюцію. Американці внесли іншу. Ні та, ні інша резолюції не набрали голосів. Тоді Удовиченко запропонував резолюцію від України. Вона за змістом від радянської не відрізнялась, але пройшла. Кажуть, що це був один-єдиний, зате Геніальний прояв українського сепаратизму в ООН. І одразу двох зайців убив: довів, що Україна незалежна у своїй зовнішній політиці, і допоміг Москві перемогти імперіалістів, не забувши й про себе — він став міністром освіти. Чому освіти, а не важкої промисловості?

Проте облишу національну політику КПРС і повернусь до обшуку. Обшук як обшук. Нудно, й тому я собі розважався розмовами з понятою. Про Удовиченка я їй, звичайно, не казав, це зараз пригадалось…

Жіночка ця, як і багато людей без освіти, відчуває велику повагу До людей мистецтва (люди з середньою освітою і технократи часто замінюють цю пошану озлобленістю або ж презирством до цих «нероб і ледарів»). І тому захоплена тим, що семирічний пацан непогано малює, прониклась до мене ще більшим співчуттям, і аж настільки, Що капітан Чухінін декілька разів пропонував їй припинити зі мною розмову.

Щоб позлити його, я додав до своєї оповіді ще дві деталі.

Коли дружина дізналась про те, що «Лиса» заборонили, вона пішла на виставку і попросила віддати картину додому — така реліквія!..

Художник, що наглядав за виставкою, дізнавшись, що Таня —. Дімина мати, зворушено сказав:

— У вашого сина явний талант, якщо міністр звернув на нього таку увагу.

Вони посміялись, а картина тепер висить у нас вдома, у Франції, як речовий доказ того, що трапилось.

Обшук відбувався повним ходом. На столі лежали два примірники «Росінантові», поруч — лист самого Росінанта з Уфи, біля нього — декілька варіантів «Над Бабиним Яром пам’ятника немає». Останнє капітана дуже зацікавило. Що це за ящери, що це за вагони, чому шпиги схожі на кримінальників? Я волів не коментувати: де гарантія, що понятий-відставник потім не дасть свідчень про мою антирадянську пропаганду під час обшуку?..

Але Чуніхін дуже швидко облишив ящерів, побачивши чернетку «Підсумків і уроків нашої революції».

Початок увесь був покреслений і написаний у формі парадоксів, тому він нічого не міг зрозуміти.

— Що за революція?

— Лютнево-Жовтнева!..

— Чому вона ваша?

— Я вважаю себе за комуніста.

Тут у розмову втрутився понятий і почав доводити, що я проти партії, проти революції, що мені нічого в країні не подобається, що мій син погано малює. І я зробив дурницю, почав сердитись (розмова з понятою мене було заспокоїла) і підвищувати голос. Чуніхін і другий кагебіст, риючись у паперах і книжках, підтримували відставника. Я почав кричати, що вони задушили народ, зарізали партію більшовиків, оббрехали Троцького й Бухаріна.

Відставник, почувши про Троцького, дуже зрадів: я видав себе з головою як троцькіст і, тим самим, наймит фашизму, сіонізму й імперіалізму. Він зі смаком став пригадувати всі небилиці про Троцького. А я, як останній кретин, кричав про громадянську війну, про роль Троцького у створенні Червоної Армії і як головнокомандуючого.

Я розумів, наскільки безглузда і принизлива суперечка з цими «ортодоксами-ящерами», але ненависть (а під нею, у підсвідомості — страх) мене душила.

Врятувала мене понята — я побачив її переляк — а в ньому співчуття до мене (бо ж я при цьому весь час говорив про долю селян і робітників, хоча на якийсь час і забув про неї) і зупинився.

Відставник спробував було повести розмову далі, й тоді я сказав Чуніхіну, що вони тут не для дискусії з історії партії. Той попросив відставника замовкнути.

— Ви ж бачите, що Леонід Іванович нервовий!!!

Слово «нервовий» остаточно повернуло мене до норми. Я пригадав слова гумориста Остапа Вишні про те, що одна з заповідей українського народу — фаталістично-спокійне: «Та якось воно буде!»

Повернувся гумор, тим паче, що увесь час виникали кумедні ситуації.

Чуніхін добрався до самвидавівських віршів.

— Це хто такий Максиміліан Волошин?

— Неполітичний поет початку століття.

— Ага, про революцію.

— Так, і за неї. Дивіться на цей рядок. (Через строфу було — проти.)

— А чому тут Бог?

— А про Бога люблять писати й атеїстичні поети, не завжди навіть лаючи.

Передав іншому. Той почитав, почитав, побачивши філософську муть і незрозумілі слова, явно не політичні — віддав мені.

Дістав декілька рукописних аркушів зі збірника віршів без прізвища автора. Мені шкода було з ними розлучатись: тюремні вірші Даніеля.

Добре, що машиністка не послухала мене і не надрукувала біографічної довідки про Даніеля, яку я написав.

Чуніхін проглянув і одразу накинувся на вірші про Батьківщину. Я зрозумів небезпеку і швиденько виклав йому версію про те, що поети люблять каятись у своїх гріхах.

— А хто автор?

— Анонімний.

— Чому?

— Не знаю. Може, той хто передруковував, забув. Та й у Пушкіна були анонімні вірші, не політичні.

— Любовні?

— Усякі. Поетів хіба зрозумієш?!

— А може, ви знаєте прізвище автора?

— Коли б знав, то сказав. Адже крамоли тут немає.

Я підказав йому метод пошуку — шукати слова «партія», «соціалізм», «вождь», «свобода», «демократія» і т. д. Я виходив з того, що крамола у розумінні КДБ — чи твори українською мовою, чи в не-радянській формі (наприклад, вірш без розділових знаків, вірш з абракадабрами, футуристичний вірш і т. д.), чи про партію (який дурень передруковує похвальні вірші про партію?).

Чуніхін передав Даніеля помічникові. Той, нудьгуючи, проглянув, знову побачив слово «Батьківщина», запитав мене, як автор ставиться до Батьківщини. Я, не покрививши душею, сказав, що анонім її любить. Він, мабуть, засумнівався, бо знову побіжно перечитав. Особливого ентузіазму в патріотизмі аноніма не було, але й наклепів не зводив — все переважно про природу.

— А хто ж усе-таки автор? Не скажете — заберемо.

— Не маєте права — маєте шукати наклеп.

— Ми можемо віддати літераторові-експерту.

— Забирайте, але щоб віддали. Мені подобаються ці вірші.

Чуніхін явно не хотів зі мною сваритись через якісь вірші без крамоли: стану зовсім незговірливий. А кагебістам дуже важливо упродовж слідства «домовлятися» з тими, хто перебуває під слідством, чи зі свідками з багатьох деталей допиту.

До того ж улов був непоганий: і сіонізм, і наклеп на КДБ, на дружбу народів, і український націоналізм (чернетка російського перекладу статті Є. Сверстюка «Собор у риштованні»), і наклеп на революцію (чернетка починалась приблизно так: «Отже, наша революція зазнала краху, як і ідейна контрреволюція. Зазнали поразки всі партії». Думки він не зрозумів, але наклеп був на поверхні. Та й натяк відчув — продовжити революцію).

У «Росінанті» його привабила фраза про те, що поки «Російська імперія не перетвориться у Союз Соціалістичних Республік (кожне з тих слів має стати реальністю), ворожнеча буде зростати». Фрази в дужках він не зрозумів, але наклепницьку думку про те, що СРСР — Російська імперія, втямив.

Були також переклади О. Фельдмана з «Літерарних листів», але крамоли там не було, так що явного зв’язку з чехословацькою контрреволюцією не було.

Прийшов зі школи Діма. Він подивився на тих, що робили обшук, вирішив, що це хтось із самвидавівців-книгоманів, і побіг гратись надвір.

Наприкінці обшуку Чуніхін знайшов мою заяву до ЦК профспілок про порушення трудового законодавства щодо мене. Завагався — чи брати? Не взяв, а я тільки пізніше зрозумів, що треба було натякнути, що і там є наклеп. На суді можна було б використати факти, наведені у заяві. Річ у тому, що оскільки заяву не внесли у протокол обшуку, її не дозволять прочитати на суді. Якщо ж заяву буде згадано у протоколі, то я зможу вимагати, щоб її прочитали.

Шмон нарешті закінчився.

Чуніхін записав усе, що вилучили, в тому числі й друкарську машинку. Я прочитав. Усе згідно з формою. Досвідчений юрист, мабуть, помітив би щось незаконне.

Я відмовився підписувати, пояснивши, що вважаю, що стаття 187.1, за якою проводили обшук, антиконституційна. Чуніхін почав сперечатись і, нарешті, запропонував записати у протокол відмову.

Я вважаю, що самвидавівець має заздалегідь визначити свою тактику стосовно КДБ, але не повинен дотримуватись твердого плану — багато що залежить від ситуації. Я у даному випадку був у виграшній ситуації: майже нічого не знайшли, а все, що знайшли, вигідно використовувати на процесі. Тому, повагавшись, я з ним погодився.

Написав, що оскільки я вважаю, що КДБ антикомуністична й антирадянська за своєю суттю, тобто антиконституційна організація, то не хочу мати з нею навіть формальних стосунків, бо не хочу брати участі в беззаконнях.

Конструкція вийшла такою незграбною через те, що я намагався передбачити можливі перекручення фрази і в той же час хотів висловити головне на майбутнє — коли треба буде мотивувати, чому я відмовляюсь давати свідчення. І мав намір це головне зробити основним у процесі над ними (тобто перетворити процес над політичним «злочинцем» у процес над поліцією й урядом).

Чуніхін зметикував, що помилився і хотів вмовити мене прибрати це формулювання. Але я відмовився переписувати те, що написав.

Йдучи, він запитав:

— Вам прислати завтра повістку на допит чи прийдете так?

Мене здивувало, що на допит викликатимуть так швидко: треба ж вивчити те, що вилучили? Але погодився без повістки — така нудьга змушувати їх дотримуватись усіх формальностей (хоча й треба: адже ж це одна з основних ідей руху — змушувати блюстителів закону дотримуватись своїх же законів і боротись з його порушеннями законними методами).

Йдучи вранці в обласне КДБ, я захопив із собою статтю про допити молодого Леніна в журналі «Наука и жизнь» й «Кримські легенди» Максима Рильського. Легенди захопив, щоб показати, як фальсифікують історію Криму (немає навіть назви народу, який врятували від турків російські богатирі на чолі з Кутузовим!).

Чуніхін солоденько всміхався, зустрічаючи мене на прохідній. Він дуже довго вів мене якимись коридорами, сходами (вгору-вниз). Промайнула думка, що це арешт, але вирішив — поки що ні — спочатку мають поговорити, сподіваючись на якусь поступливість (адже на свідка легше психологічно тиснути).

У кабінеті він, все ще посміхаючись, вибачився:

— Я мушу на хвилиночку вийти.

Ага! Хоче, щоб я потерзався у сумнівах щодо їхніх планів, щодо вибору власної тактики. Я вийняв Рильського і почав перечитувати.

За півгодини заглянув Чуніхін.

— Вибачте, мене затримали.

Він почав хвалити мої статті за глибину й сміливість. Потім він взявся мене по-дружньому напучувати, щоб я не брав участі у самвидаві.

Я вийняв статтю про Леніна.

— Мені такі прийоми допиту дуже добре відомі. Ось прочитайте, як працювала охранка. Перший прийом — лестощі, другий — слідчий твій друг, хоче допомогти, бо ж він теж людина і тобі співчуває.

Статтю він читати відмовився і, не перестаючи дружньо посміхатись, запитав:

— Як ви думаєте, про що я буду вас запитувати?

— Про вилучені матеріали.

— Ні, ми не встигли їх вивчити. Ось тут Харківське КДБ прислало вам сім запитань у справі Алтуняна. І сьогодні я запишу ваші відповіді.

— Прочитайте все одразу.

— Навіщо?

— Я маю знати, в чому конкретно звинувачують Алтуняна, щоб випадково, неправильно чи неточно сформульованою фразою, не допомогти КДБ незаконно засудити Алтуняна.

— Так ви з Алтуняном знайомі?

— Ви вже допит починаєте. Я ж сказав, щоб ви прочитали всі питання.

Чуніхіна згубила власна роль «слідчого-друга». Йому не хотілось загострювати зі мною стосунків (на перших порах…).

Прочитав питання: «Чи знайомі ви з Алтуняном?»; «Чи він належить до Ініціативної групи?»; «Що таке Ініціативна група?»; «Її мета?». І останнє: «Про яку іншу антирадянську діяльність Алтуняна ви знаєте?».

Тільки-но кагебіст поставив останнє запитання, я зрозумів: першу партію Чуніхін мені програв через власну дурість. Вони в принципі не здатні рахуватись із законами, і тому їх завжди можна бити законом (щоправда, згадується анекдот: «він мене ломакою, а я його газетою»). Ще по дорозі в ДБ я обміркував свою тактику — довести на прикладі допиту, що мій запис під протоколом обшуку про антиконституційність КДБ слушний. І тому цього разу я протокол підпишу, але давати свідчення відмовлюсь, використавши те чи інше порушення закону. Гидко займатись крутійством, гидко навіть читати юридичну бездушну формалістику, та що вдієш.

Я записав свою відповідь.

Оскільки мені поставили питання з «ухилом у бік звинувачення» (а згідно з законом допит має бути об’єктивний, не можна ставити питань, які підштовхують до певної відповіді) і провокативне (відповім я: «більше ніяких» — це буде пряме підтвердження того, що Ініціативна група — антирадянська організація, їм вигідно, щоб самі члени групи визнали, що організація антирадянська). А оскільки Чуніхін мені сказав, що я також член Ініціативної групи, то, визнавши, що група антирадянська, я дам свідчення на себе і цим самим із свідка, який зобов’язаний свідчити, перетворююсь на звинуваченого.

Чуніхін прочитав і зрозумів, що поки що програв. Знову мило всміхнувся і попросив додати слова про те, що це були запитання Харківського КДБ. Тут вже я усміхнувся.

Друге прохання було ще кумеднішим.

— Допишіть, що я прочитав вам запитання після того, як ви сказали, що відмовитесь відповідати, якщо я вам все не прочитаю.

Мені не треба було згоджуватись: це вже торгівля (поступка за поступку) і в принципі тільки шкодить допитуваному.

Та не хотілось через дрібниці сперечатись. Мені було все одно, кому з них дістанеться за помилку — харківчанам чи Чуніхіну.

Я вписав його слова. Чуніхін повеселішав і знахабнів. Почав розпитувати про ухил в бік звинувачення і провокативність — в чому вони. Я пояснив. Він почав торгуватись через слово «провокаційний». Почалась дискусія про слово, його сенс і т. д.

Побачивши, що я не згоден змінювати формулювання, присікався до фрази про мою участь в Ініціативній групі.

— Ви ж член Ініціативної групи? Чому ж ви не хочете про це прямо писати?

— Тому що не хочу навіть небезпосередньо відповісти на жодне з питань.

Чуніхін ще раз перечитав і вказав мені на те, що якийсь там зворот неточний. Я згодився (ну, думаю, навіть і моє шанобливе ставлення до граматики намагається використати?). Тоді він швидко-швидко став пропонувати свої формулювання, на перший погляд точніші. Коли я відмовився, здивовано запитував: «А чому?» Декілька разів я показав, що його формулювання такі, що за бажанням їх можна перекрутити на суді як завгодно.

В одному з формулювань підступу я не помітив. Кагебіст зрадів: «Запишете?»

— А чому, власне, вас так хвилює, щоб моя відповідь про відмову давати свідчення була граматично точна?

— Просто так. Так же ж краще.

— Ні. Міняти фразу я не буду, а обдумати краще — часу немає. Та й не хочеться.

Допит закінчено, Чуніхін пішов проводити мене надвір.

По дорозі я спитав його:

— Навіщо ви копіюєте царську охранку не тільки в суті вашої роботи, а й у дрібницях?

— У яких?

— Повторюєте випадок з «гороховим» пальтом.

— Яке ще «горохове пальто»?

— Знати треба історію своєї організації! Одного разу всіх шпигунів охранка одягнула в однакові горохові пальта. І вся Росія з них потішалась, пальцем показувала.

— А хіба наші агенти в горохових пальтах?

— Ні, вони в болоньєвих плащах, в черевиках на товстих підошвах і однакових картатих краватках (час від часу «форма» міняється: іноді це червоні шалики, а замість плащів «дефіцитні» імпортні куртки). Сьогоднішні, щоправда, були якісь наче з кіно — в макінтошах. Ми з дружиною спостерігали за ними, як до вас йшли.

— Ну, Леоніде Івановичу, у вас манія переслідування.

— У дружини теж?

— Я хотів сказати, що ви перебільшуєте з тим, як стежать. Ну, навіщо нам треба було сьогодні стежити?

— Оцього вже не знаю. Може, боялись, що чкурну за кордон.

З допиту я махнув до дружини на роботу, розповісти. Обом було ясно, що заберуть — обступили з усіх боків. Я поїхав до друзів, свідків у справі Бахтіярова. Розпитав про порушення слідства. Пізно вночі, повертаючись тролейбусом додому, я оглядався — шукав хвоста, і нарешті помітив хлопця, який не зводив з мене очей. Я вийшов, а він лишився. Я сів на наступний тролейбус, а через одну зупинку зайшов хлопець. У метро я загубив його, але в автобусі знову побачив, він доїхав зі мною аж додому. КДБ врахувало моє зауваження про горохові пальта — я ледве впізнав «підметку»: не було ні «горохових» ознак, ні обличчя кримінальника — і дало менш помітного, але такого ж ідіотичного хвоста.

Хлопець допоміг мені зрозуміти, чому я вмію пізнавати сексотів. У нього не було кримінального виразу обличчя, бо йому було всього дев’ятнадцять чи двадцять років, і професія не встигла накласти на нього свій відбиток. Розпізнавати сексоток я так і не навчився. Таня, щоправда, розпізнавала їх і казала, що вони бувають двох типів: шльондри й комсомолки-активістки. Чи є щось споріднене в цих професіях?

У неділю 10 жовтня я уважно проглянув кримінальний і кримінально-процесуальний кодекс, підготував цілу низку претензій до слідчого у справі Бахтіярова. Ось тепер Чуніхін не зможе звалити все на Харківське КДБ.

Комедії цього разу він вже майже не грав. Залишався людиною, яка зичить мені добра, але тільки тому, що роль «слідчого-друга» йому найближча (хоча й любить кричати на свідків і тих, хто під слідством, якщо вони вагаються). Знову-таки сподівався, що я можу допомогти йому зам’яти якийсь іще прорахунок у боротьбі слідчих зі мною. Та я якраз мав намір ударити саме по ньому. Інші свідки у справі Бахтіярова розповіли мені про огидні прийомчики Чуніхіна — залякування, крики, пропозиції співпрацювати, наклепи на їхніх друзів. Та я й сам бачив, як він намагався мене заплутати. До розмови з ним я міркував так: у нас, інтелігентів, є козирна карта — наша інтелектуальна перевага над кагебістами, і саме її й треба використовувати. Але тепер я зрозумів, що на боці такого дурня, як Чуніхін, — досвід. Він знав інтелігентів усіх типів, усі варіанти їхньої тактики, їхні психологічні слабкості, і тому часто перемагав.

Звичайно на початку допиту відбувається «випадковий пошук» — перебираються методики тиску і знаходиться найкраща. Ось побачив Чуніхін, що зі мною начебто можна по-людськи поговорити, що я не звертаю уваги на дрібні, несуттєві формальні порушення, й одразу ж став у дуже швидкому темпі давати свої формулювання моїх же відповідей. А якби я був втомлений, заляканий, психологічно заплутаний — купивсь би на його «людяність», чи ні? Правильно пише Валентин Мороз до Дзюби — коли ДБ витисне з тебе поступку «а», то не заспокоїться із вдячності до тебе, а почне витягувати всю абетку поступок — аж до «я» — до формального зарахування в ДБ!..

Отже, Чуніхін розпочав допит:

— Ну, ми сьогодні поговоримо про справу Бахтіярова. Я сподіваюсь, що непорозумінь більше не буде, і ви допоможете в цій справі і собі, і Бахтіярову. Він мені здається людиною розумною і чесною. І ви маєте це засвідчити, чесно розповівши про нього все, що знаєте. (Ага, на правдолюбство б’є. На князя «Мишкіна» бере. Господи, чим же займаються їхні психологи? У них же ж є мої папери, записи допиту 64-го року! Могли б роздивитись, що Мишкін в мені аж такого великого значення не має. Знаю одного психолога — вона читає лекції з психології міліцейським слідчим. Щоправда, психологія в неї павловська, про тваринне в людині.)

— Спочатку скажіть мені, за якою статтею звинувачують Бахтіярова?

— А навіщо вам?

— Просто цікаво.

Той відчуває пастку й починає сердитись:

— Знов ви хочете викрутитись. Не вас же судять, і стаття Бахтіярова вас цікавити не має.

— Тоді відповідати я не буду.

— Та навіщо вам?

— Судячи з ордеру на обшук у мене, Бахтіярова звинувачують у «наклепі». До речі, Горького також за цією статтею хотіли судити, та громадськість не дозволила.

— Ну й що?

— А якщо в нього ця 187.1 стаття, то ви порушуєте закон. За цією статтею слідство має проводити Прокуратура, а не ДБ. А ДБ цей закон увесь час порушує.

— Ні, в Бахтіярова 62-га — антирадянська пропаганда.

— А я в ордері прочитав: «наклепницькі документи».

Трохи посперечались («Леоніде Івановичу, чому ви мені не вірите? Я вас хоч раз обдурив?»). Чуніхін вийшов, а я почитав кодекс (його я захопив з дому), щоб травмувати їхню психіку (терпіти кагебісти не можуть цієї книги: «Що ти мені права качаєш?» — кричать до кримінальників, та й до політичних у таборах).

Прийшов з папером.

— Ось прочитайте — постанова на арешт Бахтіярова. Стаття 62-а.

Я прочитав.

— А де гарантія, що ви не надрукували її щойно? Чому вас так довго не було?

(Він, бідолаха, бігав питатись до начальства, щоб не відповідати за помилку.)

Та я вже зрозумів, що нема сенсу наполягати на своїй «підозрі». Навіть якби моя версія, в яку не вірив, була справедлива, це можна буде використати на суді. Адже сенс цих судів для нас — викривати беззаконня, не давати ухилятись від закону, формалізму юриспруденції.

У мене був козир, якого я приберіг для суду над Бахтіяровим. Не хотілось його зараз витрачати, але довелось.

— Покажіть мені протокол обшуку вдома у Бахтірова.

— Оце вже вас зовсім не стосується. Навіщо вам?

— Та чув я, що під час обшуку було багато беззаконного.

— Не я його проводив, а лейтенант, досвідчений юрист. Думаю, що порушення законів не було.

— Думаєте? Ви ведете слідство, і ви відповідаєте за його законність і за дії лейтенанта також. Ви читали протокол і маєте не «думати», а знати, що протокол було складено просто жахливо.

— Ви читали?

— Знаю від свідків.

— Але яке значення має протокол обшуку? Головне те, що знайшли.

— Закон пишеться не для вправляння у формалістиці, а щоб не дати слідчим чинити свавілля. Згадайте, що виробляла ваша організація за Сталіна.

— Ви тільки й згадуєте 37-й рік. Але я тоді не працював.

Почалась дискусія про Сталіна. І, звичайно ж, Чуніхін згадав перемогу над Гітлером. Довелося нагадати, як знищували винахідників «Катюші», генералів та офіцерів, угоду з Гітлером, поразки у перші роки війни.

Слідчий почав розмову про мету демократів. І прямо заявив, що ДБ без зусиль покінчить з опозицією. Тут я йому повторив слова Петра Якіра, які той сказав своєму слідчому:

— Тим гірше для вас. Ми граємо роль кадетів, конституційних демократів, ми за еволюцію країни до демократії, ми проти того, щоб у вас стріляли Желябови, щоб повстав Пугачов. Пугачов переріже ДБ, а потім влаштує новий «рай». Коли вас поведуть на розстріл, то саме ми, ті, кого ви хочете придушити, будемо за скасування вироку. Якщо переможе народ, то колишні кагебісти йому не страшні. Ви розгромите нас, а потім прийдуть Каляєви і почнуть стріляти у вас, потім хтось скаже «ми підемо іншим шляхом», а тоді знову розгул ЧК, масовий «античекістський» чекізм.

— Дякую за пораду. Бахтіяров до нас теж так гуманно ставиться?

— Не знаю. Але думаю, що він проти терору, як і всі демократи. (Один зі свідків казав Чуніхіну про терористичні плани Бахтіярова, але, слава Богу, йому не повірили: свідок був дуже вже патологічною особою, і це було легко довести на суді.)

Я припинив дискусію і попросив протокол обшуку.

Чуніхін ще посперечався і пішов до начальства. Приніс.

Записи такі: фотоплівка непроявлена, 144 сторінки машинопису, чернетка статті на 50 сторінок і т. д.

Чуніхін читав разом зі мною і дивувався з моїх єхидних: «Т-т-а-а-к!»

Він порушень не бачив (та якщо начальство дозволило показати, то, може, й воно їх не бачило).

Я почав писати, чому відмовляюсь свідчити. Протокол складено не за формою, і це дає слідчому змогу підсунути замість того, що вилучили, інші документи, антирадянські. Непроявлену фотоплівку, наприклад, з віршами Мандельштама, можна замінити на «Майн Кампф» (хоча я й не розумію, чому не можна читати навіть Гітлера або Розенберга). Те саме й з іншими вилученими документами.

Чуніхін аж підскочив з люті:

— Як ви можете нас в цьому підозрювати?

Довелось знову пояснювати значення форми в юриспруденції.

Він перестав сперечатись і побіг до начальства. Невдовзі запросив мене до полковника Боровика. Той грав гестапівця: жорсткий погляд, переходить від крику до металу в голосі, погрожує. Та й вигляд, як у гестапівця з кіно.

З вигляду Боровика я зрозумів, що й мені треба змінювати тон розмови, переходити на «метал». Боровик заявив, що мене будуть судити за запис в протоколі обшуку.

Я почав холодним рівним голосом, та потім зірвався на крик і втратив перевагу людини, за якою закон, видав себе, показавши, що підсвідомо боюсь їх…

Кричав я йому про голод 33-го року, про 37-й рік, про мільйони тих, хто в таборі, про знищення Жовтневої революції, тобто обґрунтовував свій запис про антирадянську й антикомуністичну суть КДБ.

Зірвався я, власне, після слів Боровика про те, що він не дозволить записати мотиви моєї відмови давати свідчення:

— Ми вам не дозволимо вести антирадянську пропаганду у протоколах.

Коли я перейшов на крик, то обмовився:

— Ваш Ленін (а хотів сказати — Сталін) знищив більше західних і радянських комуністів, ніж усі фашисти.

Якби я тут же не виправив себе, може, Боровик і не помітив би помилки. А так він зловтішно посміхнувся:

— Так-так, ви й до цього договоритесь.

Вигравши цей епізод, полковник заспокоївся. Заспокоївся і я. Почав вимагати, щоб у протокол записали мої коментарі до протоколу обшуку й моє вмотивування.

— За помилки в протоколі ми покараємо лейтенанта. Але якщо ви такий юрист, то маєте самі підкорятись законові. А за законом ви, як свідок, повинні давати свідчення. Для контролю над роботою КДБ є прокуратура. Я зараз зателефоную до обласного прокурора, й він пояснить вам ваші обов’язки. Можете викласти йому свої зауваження про слідство. Якщо ж ви відмовитесь і будете займатись крутійством, то вас судитимуть за відмову давати свідчення.

Я осміхнувся, повеселішав: погрожують штрафом, примусовою працею, замість «пропаганди» — «відмова давати свідчення» (за це дають примусові роботи, тобто вираховують із зарплати на користь держави 20 %).

Полковник зрозумів мою посмішку і пригрозив:

— Прокурор може одразу ж підписати ордер на арешт за 62-ю. Капітане, зателефонуйте.

Чуніхін вийшов.

Полковник люто вивчав моє обличчя, а я так само зло, але насмішкувато споглядав його. Дитяче «хто кого передивиться»…

Чуніхін повідомив, що прокурора в місті немає.

— Гаразд! Відведіть! З ним більше нема про що говорити! Озлоблений антирадянщик!

Своїм тоном і виглядом полковник підкреслював, що мене затримано до того часу, поки не буде ордеру на арешт.

Чуніхін жестом показав на двері і з таким же виглядом повів по коридорах у незнайомому мені напрямку. Напруга спала, і я почав обмірковувати, чого вимагати у камері (тоді я не знав, що тюрма КДБ на Володимирській, 33 — там, де республіканський КДБ).

Але ми підійшли до виходу, і Чуніхін сказав:

— Ми викличемо вас повісткою.

Виявилось, що вони чомусь не готові до арешту.

Я пішов до дружини. Шпига не було видно.

Дружина вважала, що арешту не минути, і тому варто гайнути до Москви — по адвоката. Нас бентежив мій запис у протоколі й моя тактика — чи не зможуть кагебісти використати її суто з юридичного погляду? На суді я не збирався займатись юридичними проблемами, хотів зробити його суто політичним, давши змогу займатись юридичними тонкощами адвокатові. Але в Києві сміливих адвокатів я не знав. Та й з друзями хотілось попрощатись, домовитись про спільну тактику Ініціативної групи: було зрозуміло, що наступ на групу збільшується. І, очевидно, всю її хочуть зробити антирадянською (судячи зі спрямування харківських запитань про групу).

Треба було також залагодити деякі справи.

Щоб спекатись «хвоста» (вони можуть взяти на аеродромі, або навіть і в Москві), вийшов через вікно кабінету, де працювала дружина, і, трохи попетлявши міськими схилами, помчав на аеродром.

У Москві зустрівся з адвокатом Монаховим. Він все хотів, щоб я змінив тактику і став на суто законницький ґрунт. Виявилось, що після окремих постанов московським адвокатам про їхню «непартійну» лінію захисту (вони часто підтримували право підзахисних на переконання, вимагали, щоб під час слідства дотримувались юридичні норми) колегія юристів вирішила не пускати московських адвокатів в інші республіки.

З новин московських був «табірний» процес над Анатолієм Марче-нком. Його розкрутили на новий термін, тобто влаштували у таборі суд за ст. 190. п.1, сфабрикований з допомогою свідчень наглядачів і кримінальників. Дали йому два роки, хоча лжесвідки плутались, а дехто й пояснив причини своєї брехні. Основний аргументу суду — раз слідство проводив помічник обласного прокурора, то підстав сумніватись в його об’єктивності немає.

Невдовзі відбувся третій суд над Михайлом Рижиком. Його судили за те, що відмовився служити в армії. Встановлений обов’язковий термін служби Рижик уже відбув у 1961–1964 роках, а його хотіли забрати вдруге у 68-му, у зв’язку з окупацією Чехословаччини і намірами СРСР вторгнутись у Румунію.

Суд двічі виправдав Рижика. Втретє його захищав адвокат Монахов.

Після суду я зустрівся з друзями, які були на ньому. Монахов дуже переконливо довів, що звинувачення юридично необгрунтоване. 1 все-таки Рижикові дали півтора роки таборів. Підстава — небажання Рижика стати окупантом і расова нечистота (єврей). Слідчий Кочеров пересипав допити антисемітськими коментарями.

Один із свідків, військовий, декілька разів починав свої свідчення зі слів:

— Наше третє відділення…

Монахов не витримав:

— Господи, як нам набридло ваше третє відділення…

Каламбур став крилатим.

Москва не скупилась на події.

Без будь-якого суду на психіатричну експертизу відправили члена Ініціативної групи Юрія Мальцева.

Невдовзі зробили обшуки у Н. Горбаневської, Т. Ходорович і А. Якобсона. У Ленінграді ще в червні посадили у психіатричну лікарню у відділення для буйних Борисова, а тепер провели експертизу і проголосили його неосудним.

Петро Якір почав отримувати «обурені» листи «народу»: від Сумського міськвиконкому, від двох кишиневських вчителів.

Вони явно готувались знищити Ініціативну групу — одних в психушку, інших в табори, по одному чи групою.

Ми домовились відмовлятись від свідчень і перетворювати процеси в політичні, в процеси про всезагальне беззаконня влади.

Я попросив у Якіра, якщо мене посадять, ставити мій підпис під листами Ініціативної групи і щоб не вірили жодному слову про мої «свідчення».

У грудні передбачалось святкування 90-річчя Сталіна. В газетах і журналах мали опублікувати ювілейні статті, у типографіях готували плакати з його зображенням. На чолі ювілейного галасу, який готували, був академік Трапезніков, керівник відділу науки і вузів ЦК КПРС. «Науковою реабілітацією» керував академік Поспєлов.

Їм потрібен Сталін, щоб заткнути рота антисталінській аргументації опозиції, щоб повернути ідейний ґрунт для закручування гайок, щоб над країною звівся мрець, що виліз з могили. Вампірська влада не покладала надій на силу свого вампірського лібідо. Їм потрібен був обпльований недовчений «Бог ослов», якого вони ж самі вбили.

Їхній «Бог» помер, вся країна відчуває, як він гниє, а вони пародіюють Воскресіння його антагоніста — Сина Людського, тобто Божого. Це не ніцщеанська тінь Бога, а камінний гість — Мідний Вершник — великий мрець.

Як тут не згадати Марксові слова про мертві покоління, що душать живих?

Олександр Галич співав про це в апокаліптичній пісні — як із запасників підводяться статуї ґенія всіх часів і народів, і по Москві крокують під барабан численні кам’яні Сталіни. І вампіризм Галич підкреслив, і перетворення Мідного Вершника — Камінного гостя — на моторошний парад виродків.

Абсурд, апокаліпсис був постійним тлом репресій.

Тому не випадково у піснях Галича усе більшу роль відігравали історичні аналогії і, зокрема, антагонізм Христа й Сталіна. (В останньому був, як мені здається, елемент перебільшення особистості Сталіна, перетворення його в самого Антихриста.)

Щоденні звістки з усієї країни повністю виснажують москвичів. Нерви на грані.

Ось показовий випадок. Я вийшов від Якіра, пообіцяв повернутись на 11 годину. А повернувся о першій ночі. Петро сидів злий, нервовий. Почав кричати на мене за легковажність — можна ж було зателефонувати. У нього, окрім спільної для всіх нервової напруги, була й своя: всіх довкола беруть, часто за зв’язки з ним (і ДБ, розуміючи його вразливість, прямо йому про це казало), а в нього навіть шмону не було. Те, що говорили про те, що Якір стукає, нікого з нас не цікавило і його також, але якби мене забрали через приїзд до нього, то його б це доконало. Він переживав за всіх і тому часто ставав майже несамовитий…

Те, що совість його була надто вразлива, мене трохи бентежрло. У мене вже був певний досвід спілкування з такими людьми. До того ж дехто з друзів почав говорити, що у нього появляється якась бісівщина. Я бісівщини у нього ніколи не бачив, але боявся, що він не витримає нервової напруги.

Усім своїм друзям я часто казав неприємні речі прямо в очі. Та перед Петром зупинявся — я відчував, що розмова може закінчитись розривом. А я дуже любив його, не за погляди, не за діяльність, а просто так. Це почуття перепліталось із співчуттям до жертв його гніву, його вибриків.

Під враженням гнітючої московської атмосфери я повернувся додому. Тут нерви не так шарпають. Після Москви я завжди кілька днів відсипався. Недаремно й москвичі зрідка приїжджали до нас відпочити, спокійно поговорити про все, побалакати на неполітичні теми. Часто приїжджала Зампіра Асанова.

У Києві на мене чекав лист такого собі Розіна. Він москвич, професор фізики, знайомий з П. Якіром, брав участь у протестах, але, познайомившись з Якіром трохи ближче, захотів усіх попередити про його аморальну поведінку: пиятики та інші «прояви». Правда у листі була так добре перемішана з брехнею, що я клюнув. Цей лист був для мене приводом написати статтю про зраду ліберальної публіки. Спосіб мислення Розіна був мені знайомий: помітивши ті чи ті негативні риси учасників руху опору, вони поспішають узагальнити їх на всіх, на ідеї демократів і так виправдати свою мовчанку.

Є ще один спосіб самовиправдання. Якось я був у гостях у В. П. Некрасова. Одна гостя — я знав її з інституту — випила й почала казати мені, що я безстрашний, титан, що вона заздрить моїй мужності. Я намагався пояснити, що не так вже й багато мужності треба для самвидаву. Але вона вперто стояла на своєму: ви — титан. І тоді я збагнув, що вона просто хоче себе поважати, а важко, підстав немає для цього. А якщо я — титан, то вона просто чесна, гідна пошани людина, що все розуміє і всьому співчуває. У такий спосіб можна дешево віднайти самоповагу.

Я почав було відповідь Розінові, але на всяк випадок запитав Якіра по телефону, в яких акціях протесту брав участь Розін.

Якір здивувався:

— Він же киянин. Хіба ти з ним не знайомий? Я саме хотів тебе спитати, я отримав від нього аналогічного листа.

Стало зрозуміло, що це гебістський самвидав. Невдовзі Зампіра привезла такого ж листа до кримських татарів — перелік Даних, які «ганьблять» активних діячів кримськотатарського руху. Про Зампіру, зокрема, писали, що вона на народні гроші роз’їжджає по Радянському Союзу, належить до гарему одного з лідерів руху/ їздить до кавказького джигіта та українського борзописця.

«Борзописця» я без зусиль розшифрував як себе самого, а про джигіта запитав Зампіру. Виявилось, що це аварський поет Расул Гамзатов. Увесь лист нашпигований брудними натяками.

З Москви передали листівки, які 6 жовтня розкидали в ГУМІ скандинавські студенти Гаральд Брістоль і Єлизавета Лі на захист Григоренка.

Ще в Москві очевидці розповідали мені, як розкидались ці листівки. Гаральд і Єлизавета прикували себе наручниками і почали кидати їх з другого поверху донизу. Більшість покупців не звертала уваги на папірці. Але багато хто підіймав і читав. Одні одразу ж кидали, інші швидко ховали в кишеню, треті намагались набрати якомога більше.

Я гадав, що до тексту причепитись ніяк, і передав листівки в декілька міст.

З’явились у самвидаві записи громадського судища над Лесем Курбасом у ЗО-ті роки (учасники його — заступник наркома культури Хвиля, письменники Л. Первомайський, Микитенко, дехто з акторів театру Курбаса), письменницького судища-зборів над Пастернаком (50-ті роки — В. Солоухін, В. Інбер, Б. Полевой та інші), «Програма демократів Росії, України й Прибалтики».

Записи судищ були дуже цікаві через подібність атмосфери «товариського» цькування, що готувало цькування адміністративне, хоча події і відбувались у різний час. Курбас загинув на Соловках, Пастернак помер. А частина інтелектуалів, що їх цькували, нині — ліберали. Я розумів, що такі, як Первомайський і Солоухін, виступали на погромах через те, що молоді ще були. Але тоді треба публічно покаятись у співучасті в злочині. Не хочуть… Солоухін пристав до «істинних росіян», Первомайський мовчить…

Я надумав видавати підпільний збірник під назвою «Згадаєм поіменно тих, хто підняв руку» (О. Галич). Перший номер планувався про Курбаса (біографія тих, що цькували, Курбасова біографія, спогади актора, що сидів з Курбасом на Соловках). Другий номер — про Пастернака, третій — про Олександра Гріна, Марину Цветаеву, О. Мандельштама й М. Булгакова. Для четвертого був готовий зовсім свіжий матеріал: 4 листопада виключили зі Спілки письменників О. І. Солженіцина. Та хтось уже зробив цей четвертий збірник. Попередніх номерів зібрати не вдалось, бо забракло часу: актуальні події звалювались на нас все швидше й швидше.

Ми отримали запис засідання Секретаріату Спілки письменників і листа Солженіцина до Секретаріату. Він нас підбадьорив. «Протріть циферблат — бо годинник ваш відстав від доби. Відтуліть дорогі завіси — ви навіть і не здогадуєтесь, що надворі вже світає».

Це було сказано у той час, коли на країну насувалася тінь Сталіна.

І зараз, у 1976 році, ця пророча правда Солженіцинових слів очевидна:

«Сліпі проводирі сліпців! Ви й не помічаєте, що бредете у бік, протилежний тому, який ви проголосили».

Через декілька місяців у самвидаві з’явився збірник про справу Солженіцина: біографія, боротьба з Секретаріатом Спілки, протокол зборів у Рязані. Збірник цей, незважаючи на його обсяг, багато хто почав передруковувати. Були й такі, що ніколи нічого не друкували, вважали, що це небезпечно, але про Солженіцина все-таки брались друкувати — таким важливим це здавалось.

Увесь листопад минув у передруковуванні самвидаву — пошуки тих, хто друкує, купівля нової машинки, не «забрудненої», заміна шрифтів на попередні, щоб не знайшли господаря.

Дружина наполягала, щоб я почав вимагати у Чуніхіна машинку (вона потрібна була їй для роботи), але я чекав суду над Бахтіяровим.

25-го поїхав до Харкова на процес. Захопив із собою кагебістського листа до кримських татар.

Увечері ми всі зібрались обміркувати тактику відповідей свідків. З’ясувалось, що на одній із фраз у листі Ініціативної групи слідчі зупинялись окремо, побачивши, що харків’яни її не можуть обґрунтувати — про релігійні переслідування. У харків’ян було мало самвидаву, тому багатьох фактів вони не знали. Саме тому вони невиразно уявляли тактику суддів на процесах.

Із приїжджих з інших міст — Іра Якір і Славік Бахмін з Москви.

Ми розповіли про переслідування української греко-католицької церкви, про баптистів. Хтось із харків’ян згадав про те, що закрили харківську синагогу.

Під час слідства харків’яни зробили багато помилок, бо у них ще залишалися рештки віри в те, що у слідчих може бути щось людяне, і якщо довести законність своєї діяльності численними фактами, то вдасться уникнути суду або пом’якшити вирок друзям.

Вранці ми пішли в суд. Рима, дружина Генріха Алтуняна, ледве тримала себе в руках. І в той же час ілюзій у неї було більше, аніж в інших.

Ми ж, ті, хто приїхав з інших міст, вирок знали — три роки,/ максимальний термін за цією статтею. Харків’яни ж продумували/ як переконати суд у тому, що наклепів у листах Ініціативної групи, у висловлюваннях Алтуняна, у самвидаві, який у нього знайшлі, немає (чернетка із записами про численні звільнення з роботи, остання сторінка виступу академіка Аганбегяна про становище економіки країни, лист «Громадянина» про Григоренка).

Нас здивувало те, що до кімнати, в якій відбувався процес, впустили всіх охочих. У кімнаті — родичі й друзі, вони ж — свідки; представники «громадськості», тобто парторги установ, у яких працювали друзі Алтуняна, і звичайно ж, товариші в «цивільному». Було душно.

Ввели Генріха. Він радісно дивився на друзів, на дружину, всіх підбадьорюючи. У нього ілюзій, очевидно, вже не було.

Закінчилась формальна частина. Оголосили перерву. Ми вийшли. Але назад нас з Ірою Якір не впустили:

— Вам не можна.

— Чому?

— Мені начальство сказало вас не пускати.

— Яке?

— Моє.

— КДБ?

— Не’знаю.

Підійшов офіцер. Він пояснив, що не вистачає місць. Колись хтось показав на порожні стільці, він відповів, що сперечатися з нами не збирається.

Потяглось болісне очікування в коридорі суду. На перерву виходили свідки і розповідали про перебіг процесу. Адвокат Арія нав’язав Алтунянові оборонну тактику, Алтунян пішов на це, але бувши відвертим та дуже емоційним, часом виходив поза цю тактику. Тактика перешкоджала його політичній платформі, а політичні вислови — тактиці.

Суд затягнувся допізна. Всі очікували, що процес продовжать наступного дня. Але суд тривав далі. Дуже довго радились.

Нарешті всіх впустили, щоб зачитати вирок.

Почали з Алтунянових «чеснот» — одружений, двоє дітей, виразка шлунка, ІЗ років бездоганної служби в армії, 4 медалі. Я пробурмотів до сусідки:

— Не тільки виправдають, а й п’яту медаль дадуть.

Перерахування чеснот завершили фразою:

«Але у зв’язку з особливою небезпечністю дій Алтуняна…».

Далі почали перераховувати «злочини»:

— з таким-то Алтунян у 68-му році, йдучи з книгарні, переходячи площу Тевелєва, назвав вторгнення у Чехословаччину «агресією»;

— на партзборах Академії говорив про державний антисемітизм;

— підробив виступ академіка Аганбегяна (тобто записав її скорочено; сам академік посоромився приїхати підтвердити своє письмове свідчення про наклепницький запис Алтуняна);

— підписував листи протесту, написав про переслідування у Харкові, відомості з цих записів потрапили у західну пресу.

Я почав сподіватись на 1–2 роки — навіщо ж тоді було перераховувати «чесноти», пом’якшувальні обставини?

Але було сказано — «три роки».

Хтось з громадськості голосно сказав, що так йому і треба. Я процідив у морду цій громадськості: «Фашисти!»

У коридорі знепритомніла дружина Генчика. Всі ми аж захлиналися від ненависті до суддів-катів і з жалю до Рими — вона єдина ще вірила владі.

27-го всі зібрались у Владика Недобори. На стіні портрет Леніна — багато книжок, марксистська література, книжки з історії.

Розповіли про шкільну організацію, нещодавно розкриту в Харкові. План у пацанів був простий: захопити обком партії і всіх вождів області прикінчити у ванні з сірчаною кислотою. У них знайшли якісь підготовчі схеми будинку обкому.

Якийсь харків’янин разом зі своєю дружиною розкидав листівки із закликом позбутися засилля євреїв у партійному й урядовому апараті. Бунтівник вітав політику партії щодо євреїв, але вважав, що вона не досить енергійна.

А процес Алтуняна відбувався під шалену круговерть чуток про сіоністичну групу Алтуняна.

Бахмін розповів, що група московських студентів вирішила розкидати листівки до 90-річчя Сталіна. Я намагався довести, що це недоцільно. Систематичні передруки на машинці дають більше, ніж один раз розкидані листівки. Сил у нас небагато, щоб так запросто віддаватись у лапи КДБ. Сама техніка розкидання не була на висоті. Звичайно, бувають ситуації, коли потрібні саме листівки — після вторгнення у ЧРСР, коли різко піднімають ціни на товари, після якогось відомого й особливо мерзенного акту уряду.

Нарешті ми домовились, що студентів треба відмовити.

Розмовляли, звичайно, письмово, бо не було певності, що нас не підслуховують.

Бахмін розшифровував стенограму суду. Решта сперечалисі про роман Кочетова «Чого ж ти хочеш?» — типовий «антинігілістичний» роман на кшталт дореволюційних, переповненому сексуалізованими наклепами на рух опору. Я провів паралель з «Бісами» Достоєвського. Мета «Бісів» начебто та сама, що й у Кочетові, але там геній, бачення реальних пороків революціонерів і лібералів та передбачення сталініани.

Іра Якір заперечувала спільне в «Бісах» і в «Чого ж ти хочеш?». Один з присутніх заперечував Геніальне у Достоєвського. Я, як завжди у суперечках, намагався знайти близьке мені і в Іри, і в її супротивника.

Від Достоєвського перейшли до Костянтина Леонтьева. Про нього я майже нічого не знав. Розповіла Іра.

Пізно ввечері ми почули за вікном крик. Це кричала Вероніка Калиновська. Вона йшла до нас і побачила міліцію. Ми не розчули її слів, але почали ховати стенограму. Не встигли — увірвалось з десяток лягавих на чолі зі слідчим прокуратури Василем Омеляновичем Грищенком. Від нього почали вимагати ордеру на обшук. Грищенко зовсім не був схожий на добродушного Васю, яким уявлявся з розповідей. Грубіянив, підвищував голос. Лягаві стали біля дверей, біля вікна. Малий Недобори заплакав. Довелося гримнути на лягавих, щоб поводились трохи пристойніше. Почали шукати крамолу. Частину стенограми знайшли одразу. Другу вдалося сховати у них під носом.

Шукали бездарно. Вася увесь час нервував. Його охопив істеричний азарт мисливця.

Наприкінці обшуку наказав Владикові Недоборі одягатись. І нам, приїжджим. Всією своєю поведінкою підкреслював, що заарештує саме нас.

Ми почали вимагати ордер на затримання. До протоколу обшуку хотіли внести зауваження про погрози і грубість Гриценка. Той дозволив, щоб це записала тільки дружина Недобори Софійка.

Коли нас виводили, на сходах стояв Аркадій Лєвін — він прибіг, дізнавшись, що роблять обшук. Ми попрощались, сіли у «воронок» і поїхали. Недобора з напрямку здогадався, що на Холодну Гору, тобто в тюрму.

Що там відбувалось, я описав у статті «Повість про те, як ми з Василем Омеляновичем зробили з Рабіндраната Тагора антирадянщика, і що з цього вийшло».

Нас трьох, без Недобори, після допиту випустили. Я залишився у Владика вдома. Наступного дня Софійка пішла до Гриценка дізнаватись, що з Владиком, я залишився вдома. На душі було нестерпно тяжко. Поставив Владикову платівку «Улюблені пісні Леніна».

І все жахіття нашої історії хлинуло з цих пісень. Ніби диявол цими піснями розігрував свій вічний водевіль.

Ось «Слухай!» — про те, як перегукуються між собою вночі охоронці царської тюрми. «Спускається сонце над степом…» я завжди любив. Це пісня колодників, що бредуть по етапу.

Але сьогодні вона звучала особливо страшно:

Динь-бом! Динь-бом!

Слышен звон кандальный.

Динь-бом! Динь-бом!

Путь сибирский дальний.

Слышно там и тут:

Нашего товарища на каторгу ведут.

Це ж і Ленін її співав, любив її, хоча туга пісні була така невластива йому. Співала Олицька Катерина Львівна. А тепер я слухаю і бачу перед собою Алтуняна й Недобору, що бредуть все в той же Богом проклятий Сибір.

А перед очима портрет Леніна (рідко в кого з учасників руху він висить), у шафі стоять його твори.

Чути «Інтернаціонал»: «Чуєш, сурми заграли, час розплати настав!»

Так, це і наші слова. Але… адже ж ці слова співали Сталін, Берія, Хрущов, співають Андропов, Гриценко, десятки тисяч негідників. Співали дочки Яхимовича, коли його забирали. Співав Петро Григорович Григоренко.

Але й псалми — прославу Богові співали десятки тисяч катів і десятки тисяч їхніх жертв, і мільйони байдужих…

Апокаліпсис, кривава маячня божевільного Бога чи психонутої матінки Природи?..

Як співається в одній зеківській пісні (про Сталіна):

Вы здесь из искры раздували пламя,

Спасибо вам, я греюсь у костра.

Зняв напругу сльозами. З дитинства не плакав, але тут істерика розрядила апокаліптичний настрій.

(У Франції мені дорікали тим, що на Конгресі профспілок учителів — ФЕН я співав «Інтернаціонал» і навіть кулак підняв. Цей кулак багатьох обурив. Смішно, але саме ті, кого вони бояться — члени ФКП — кулака не підіймали! А «Інтернаціонал» співали всі. Я ж бачив тоді перед собою кімнату Недобори, програвач. І бачив дочок Яхимо-вича, ГУЛАГ, катів і жертв, і свій плач над трупом Інтернаціоналу.

А чому ж співав? Тому, що тут же були друзі з Іспанії і з Чилі. Кулак? Кулак — боротьба, Інтернаціонал всіх чесних людей. Можна і без символічного кулака будувати ГУЛАГ (казати гарні слова і ножа гострити), можна і з кулаком бути гуманним. А тут були люди, які всі як один раділи з того, що жертву ГУЛАГу врятовано. Хто знає, що буде через двадцять років. Може, вони почнуть різати одне одного?! Але ж ріжуть і без Інтернаціоналу на устах і своєю різаниною штовхають в обійми брежнєвського Інтернаціоналу.)

Москвичі поїхали. Я залишився на день народження Аркадія Лєвіна — 1 грудня.

Усі ці дні ми затято сперечались — про тактику боротьби, про політекономію, про мораль, причини поразки революції.

Через три дні випустили Недобору. У ньому боролись почуття радості і сорому за те, що не посадили. Він боявся, що зробив якісь помилки і переконав Гриценка у тому, що виходить із боротьби.

Увечері 1-го ми зібрались у Лєвіних. Випили. Посперечались. Зрозуміло було, що хлопців заарештують: суд виніс окрему постанову про порушення кримінальної справи проти свідків. Коли всі розійшлись, ми з Аркадієм взялися за теоретичні проблеми неомарксизму — політекономічні, етичні, філософські та інші.

Зателефонувала з Москви Іра Якір: були обшуки у шістьох, у тому числі й у неї. В Іри забрали мого листа «Росінантові» і ще багато дечого. Я уявив — скільки! Я сам бачив у неї гори самвидаву. Обшук в Іри, — отже, наступ на Петра Якіра — її батька — збільшився. Заарештували двох студенток, Іриних приятельок — Ольгу Іофе й Іру Каплун. Іра натякнула, що обшуки пов’язані з підготовкою студентів до антисталінських виступів.

Годині о четвертій Аркадій заснув, а я ліг почитати «Тюремні зошити» Грамші, які Аркадій дуже цінував. О шостій ранку — дзвінок. Типовий, нахабний, голосний, безперервний. Розбудив Аркадія, він відчинив двері. Грищенко з компанією.

— А, знову ти!

Я так само зі злом:

— Не «ти», а «ви». А ви знову вриваєтесь у чужі домівки. Ви не маєте права о шостій ранку приходити з обшуком.

— Знов права качаєш? Одягайся!

Я почав сперечатися про нічний обшук. Він тільки злісно відмахувався: все, мовляв, марно. Мати Аркадія дивилась на мене співчутливо й налякано. Я зрозумів, що те, що я сперечаюсь, лякає її, і замовк.

Вона шепнула (я почув) до дочки Тамари:

— Я зберу йому білизну.

Гриценко поводився так, що всі розуміли: арештують мене. Він недбало у всьому рився — розумів же ж, що самвидаву немає.

Переставши ритись, Гриценко написав протокол і забрав Аркадія. Мені тільки кинув:

— Прийдете сьогодні на допит.

Обійнялись з Аркадієм — на три роки, як думалось тоді.

Залишатись вдома у Лєвіних я не міг. Через огидну, садистську тактику поведінки Васі під час обшуку (всі думали, що заберуть мене) я опинився у становищі винуватця арешту Аркадія. Всі, звичайно, розуміли, що це не так, але дивитись в очі Аркадієвим батькам я не міг. Заїхав до Пономарьова. У нього також був обшук. Його взяли З грудня.

Після процесу в Харкові я почав вивчати причини переродження революцій на прикладі християнської, французької й Жовтневої. У всіх переродженнях було спільне, і було зрозуміло, що не ідеології його визначали. Переродження всіх трьох революцій відбувалось через захоплення влади технічним апаратом, «слугами народу», угодовство з ворогом (поєднуючись з тероризмом щодо ворогів і «неправильномислячих»). Каутський в «Сутності християнства», як на мене, дуже тонко проаналізував трагедію християнства. Проте кінець у нього «кумедний». Християни переродились, бо у самому християнстві закладене зерно поразки — угодовство. А соціал-демократи, мовляв, переможуть, тому що в їхній теорії, марксизмі, угодовства немає. На жаль, соціал-демократи повторили християнську трагедію як в угодовстві (участь в імперіалістичних війнах і т. д.), так і у виборі шляху безкомпромісності, нетерпимості, й отримали свою інквізицію. Спільними є оязичування, націоналізація, міфологізація ідеології (і наукове в Маркса, і етичне у Христа міфологізувалось).

Я прочитав декілька праць про інквізицію. Аналогій так багато, що вони не можуть бути випадкові.

Одна деталь — сексуальні звинувачення, заплямування ними ворогів поруч з патологічною сексуальністю самих охоронців чистоти — привертала особливу увагу, тому що мене зацікавило це саме в творах Кочетова і Шевцова.

Шевцов ще у 64-му році написав повість «Тля» про «формалістів-космополітів». Але там сексуалізації політичної боротьби не було. Там були євреї, формалісти. У 69-му році вийшли два його твори: «В ім’я отця і сина» та «Любов і ненависть». Якщо у Кочетова впадала у вічі любов до слова «зад», фекалій та ексгібіціоністок, то у Шевцова — фекалії, химерна цікавість і паталогічна ненависть до євреїв.

З’явилось дві пародії на Кочетова: «Чого ж ти регочеш?» і «Чого ж ти кочет?». Автори, 3. Паперний та Смирнов звернули увагу на деякі аспекти патології Кочетова.

Мені захотілось написати гумористичний аналіз фашизму Шевцова, користуючись фрейдистською термінологією. Я думав це зробити за день-другий.

Атмосфёра у країні була задушлива, тож хотілось посміятися з ідіотизму ворога.

Але тільки-но я почав шукати у Шевцова найяскравіші місця, то зрозумів, що це серйозно. Класичний психоаналіз — метод аналізу, адекватний його творчості.

Ще більше матеріалу дав Кочетов. Окрім інфантильної цікавості до статевого акту та жінки, що оголюється, тут є нарцисизм і манія величі та переслідування, які з нього випливають.

Несподівано виплив комплекс неповноцінності прізвища: все, пов’язане з півнем (кочетом), — негативне.

І, звичайно ж, обмовки. У Шевцова кандидат наук Арій Осафович з Одеси (тобто жид) вивчає «еміграцію» риб. Ідея жида в Шевцова така нав’язлива, що він видав себе граматичною помилкою. Але мені було не до детального аналізу.

*

21 грудня у «Правді» з’явилась стаття про Сталіна. Стаття обережна — є великі заслуги, але… помилявся.

У чомусь це була перемога тих, хто був проти реабілітації Сталіна. Адже готували майже повну реабілітацію.

22-го приїхав з Харкова на касаційний суд у справі Алтуняна Сашко Калиновський.

На суд нас не пустили: судове засідання закрите.

Ми з Сашком сиділи, слухали розмови адвокатів.

Ось вийшов з кімнати засідання товстенький адвокат з Криму. Він сяяв від перемоги. Його підопічний зґвалтував дівчину. На першому суді прокурор вимагав восьми років, завдяки адвокатові вдалося зменшити до шести. Адвокат добився другого суду, оскільки знайшов помилки у слідчій справі. Після додаткового слідства адвокатові вдалося довести, що фізичних травм не було («а у неї все зажило, і за моєю порадою судді дали на лапу»), і суд зняв ще два роки. Тепер на касаційному суді адвокат доводив, що насильства майже не було і що потерпіла плутається у свідченнях. Суд дав два роки.

— Ось подам вище й доведу, що її ощасливили, і тепер вона задоволена, що стала жінкою. Ще медалі для нього доб’ємось…

Усі адвокати весело розсміялися з жарту.

Нарешті, вийшов Арія. Він домігся, щоб у вироку зняли слова про те, що злочин особливо небезпечний і про спотворення виступу Аганбегяна. Але термін залишили той самий…

24 лютого 1970 надійшов суд над Бахтіяровим. Я вже знав, хто які давав свідчення.

Один — товариш Олега по школі. Схильний до авантюр. Міліція на чомусь його спіймала і запропонувала стати інформатором. Згодився. Став агентом серед педерастів. Але молодий хлопець не може цілими вечорами крутитись біля педерастів, щоб самому ним не стати. А потім завербувало ДБ (на суд його не запросили). Був потім свідком у мене на суді, хоча я й востаннє бачив його десь років за десять до цього.

Другий — також з однієї з Олегом школи. Толстовець, що психологічно заплутався (на суді хотіли довести, що набожним його зробив Олег). У нього знайшли безліч самвидавівських фотоплівок. Головне — дві праці Джіласа, уривок з Авторханова, «Джерела і сенс російської революції» Бердяева і «Далекосхідну змову» Светланіна.

Светланін описує «змову» героя громадянської війни Блюхера, свою у ній участь. Не треба навіть знати матеріалів XX і XXII з’їздів, аби зрозуміти, що це фальшивка. Блюхер у Светланіна говорить, як білий офіцер.

Я Олегові радив навіть не ховати цієї книжки. КДБ не наважиться вголос говорити про власну фальшивку. Олег все-таки на всяк випадок заховав. І як же я був вражений, коли невдовзі прочитав у журналі «Грані» хвальковиту статтю про те, як широко література НТС розповсюджується у СРСР! Мовляв, у Києві книжку нашого колишнього редактора Светланіна «Далекосхідна змова» знайшли у Бахтіярова! Безглузда фальшивка — і дуже вигідна для КДБ — видається за заслугу НТС. Людину за їхню фальшивку судять, а їм приємно: які ми активні, недарма гроші витрачаємо! Читав я і програму, розраховану на простакуватих дурників. Дав її мені Красін, який з цієї програми сміявся. Проте сам став НТСівцем, а потім зрадив своїх друзів.

Мені було вдалось прорватися до зали, але підійшов кагебіст і вивів:

— Місць немає.

Дівчина, Олегова знайома, показала на порожнє місце.

— Тобі не дозволено!..

Олег зайняв суто оборонну позицію, але витримав її бездоганно.

Про книжки сказав, що вважав за потрібне все знати з першоджерел, — не можна обстоювати офіційну ідеологію, не знаючи ворога.

Олег проводив політінформації на курсі. Комсорг розповів, які чудові були Олегові виступи про поточні події. І ніколи в них не було відхилень від офіційної лінії.

Прокурор єхидно, злісно кинув:

— По-вашому, ви без Бахтіярова не зможете політінформацій проводити?!

— Не так добре, — простодушно відповів комсорг.

Усі свідки одноголосно розхвалювали Олега. Навіть ті, хто під час слідства дав погані свідчення, на суді, віч-на-віч з Олегом, посоромились їх повторити. Один зі свідків, що на слідстві наговорив багато дурниць, на суді сказав тільки, що Олег лаяв бюрократизм.

— Окремих бюрократів чи лад як бюрократичний?

Свідок сказав, що «окремих».

Тільки батько Н. говорив про толстовську пропаганду. Тоді син не витримав і сказав, що Олег, навпаки, критикував Толстого.

Найважчим для Олега було питання про програму, що була написана його рукою (свідок М. з Сибіру передав її у КДБ і сказав, що це написав Бахтіяров). Там був параграф про заборону в майбутній державі КПРС.

Олег пояснив, що він переписав її з якоїсь книжки і хотів послухати обґрунтовану критику програми від розумного члена партії М.

Адвокат трапився добрий. Він вимагав перекваліфікації статті «антирадянської пропаганди» на «наклепницьку» і свого домігся.

І Олегові дали три роки за цією статтею.

Мені переказали, що на мене свідки у справі Бахтіярова також дали багато свідчень, а Олегові під час слідства сказали:

— Твій шеф Плющ — шизофренік і зараз у лікарні.

Тому Олег був здивований, побачивши мене на суді.

Одного зі свідків, сина генерала, я раніше якось уже бачив. Авантюрист. Умовляв мене зайнятись створенням підпільної терористичної організації. Я тоді його висміяв, а на слідстві свої плани він приписав Олегові й мені. Дивно, що ці його свідчення на суді так і не зазвучали…

Олегову матір попередили, щоб вона зі мною не зустрічалась, а то Олегові буде гірше.

Я злітав у Москву по самвидав.

Нарешті прочитав книжку Роя Медведева про Сталіна. Багато фактичного матеріалу з історії сталінізму, але прагнення нетенденційності, об’єктивізму викладу і принципова аконцептуальність призвели до того, що Рой трактує сталінізм необ’єктивно, близько до Хрущова.

На відміну від хрущовської, це думка чесна, але несмілива. Відчувається бажання не бачити причин глибших, ніж ізоляція країни, підірвані війною виробничі сили і т. д. Я прийшов до висновку, що це ще один вид немарксиста, який вважає себе за марксиста. Адже марксист у своєму аналізі має бути безжально сміливий. Якби Медведев пом’якшував свій аналіз зі страху перед КДБ, тоді це інша річ. Проте він сміливий у діях і недодумує, мабуть, щиро.

Мої ілюзії. Коли на колоквіумі «Сталін — продовження чи заперечення Леніна?», організованому Міттераном, почув посилання Жореса Медведева на слова брата, що Сталін — просто божевільний, то зрозумів, що це гірше, ніж недодумання, й змушений був публічно глузувати з такого «марксизму», бо тоді й царат треба реабілітувати, бо й Петро І, й Іван Грозний були божевільними.

Москвичі отримали тюремні записи П. Г. Григоренка. Побиття, Цинічні заяви тюремників про те, що смерть його їм дуже бажана.

Цинізм як метод впливу на психіку політв’язнів було проаналізовано у статті Іво Понделічека «Як вбити людину як особистість», яку О. Фельдман переклав з «Літерарних листів».

Від імені групи комуністів я написав листа у газету «Уніта» (копії «Юманіте», «Морнінг Стар», кардиналові Кенігу, Луї Арагону, Берт-ранові Раселу, Жану-Полю Сартру, Генріхові Бьолю, докторові Споку і пані Кінг). Короткий зміст листа було вміщено у «Хроніці» № 12. У листі були докори західним комуністам, які надто м’яко критикують дії КПРС. Я також намагався змалювати становище країни в цілому і закликав комуністів розробити наукову теорію сучасного суспільства.

Чи потрапив цей лист до західних комуністів — не знаю. Та якби й потрапив, відповіді ми не отримали б — сумний досвід у нас вже був. 1 це підривало будь-яку віру в те, що комуністи змінились.

У Києві наростала кампанія проти Дзюби. В «Літературній Україні» з’явилась нарешті стаття — відповідь Дзюби, в якій таврувався український буржуазний націоналізм емігрантів.

Серед друзів Дзюби почались суперечки, і навіть серед тих, хто не знав його особисто.

Ми з дружиною пішли до нього додому. Іван пояснив, що йому показали багато статей з емігрантської преси, де Дзюбу підносили, а його марксизм розглядали як зручну маску для українського націоналізму і навіть фашизму (вже тут, на Заході, я читав деякі такі самі ідіотські статті, що допомагають КДБ судити й травмувати людей, яких вони-, емігранти, «підтримують»).

Заговорили про слово «націоналіст», яке Дзюба таврував. Адже КДБ вживає це слово проти всіх, хто любить свою Батьківщину — не Росію. Тому лінгвістична неточність Дзюби стала політичною помилкою. Дзюба погодився з таким тлумаченням. Я радив йому уточнити свою позицію, виступивши проти конкретних українських фашистів, а не абстрактних ворогів. І написати це для самвидаву, а не для «Літературної України», яка все перекрутить. І підкреслити свою позитивну позицію у національному питанні, тобто повторити основне з «Інтернаціоналізму…» (проти русифікації). Дзюба з цим згоджувався. Також ми з ним домовились видавати збірник «Бабин Яр» про сучасний партійний антисемітизм, залучаючи матеріали з історії дореволюційного антисемітизму. У першій статті ми хотіли дати відомості про історичні події, пов’язані з Яром, — людські жертвоприношення язичницьких часів (вони відбувались саме біля Яру), бої Києва з Черніговом, бої казкового Кожум’яки зі Змієм (поруч — Зміїний яр), а потім справу Бейліса (біля яру було знайдено тіло Ющинсь-кого, в ритуальному вбивстві якого звинувачували єврея Бейліса).

Я звернувся до друзів, що домагалися права виїхати в Ізраїль (до Олександра Фельдмана, майбутнього редактора журналу «Сіон»). Вони відповіли: антисемітизм — «ваша хвороба, і лікувати її — ваша справа». Допомагати збирати матеріал відмовились. Ми вирішили видавати збірник слов’янськими силами. Але, на жаль, з різних причин це в нас так і не вийшло.

Така ж невдача спіткала і задум видавати збірник «Фальсифікація як метод». У нас вже був матеріал з чехословацьких газет і журналів. Ось фотографія часів війни — група командирів партизанських загонів. Наступна — декілька осіб зникло, замість них порожні місця. Наступна — залишилось кілька чоловік. Порожніх місць немає, вони стоять, зімкнувшись. Були й інші подібні фотографії.

Нещодавно видали твори Бориса Грінченка. В одному з листів Грінченко пише, що на його музей нападають україноф[…]. Коментар редакції — «філи». Дивно, Грінченка звинувачували в українському націоналізмі, а проти його музею саме філи. Ясно, що фоби.

Почав підшуковувати фотографії з історії революції на взірець чехословацьких.

Ще цікавіша історія «поліпшення» спогадів Горького про Леніна. Зникає Троцький, євреї, Бухарін. Але це за життя. Після смерті Горький — з того світу — все ще «поліпшує» свої спогади, не лише віднімаючи, а й додаючи фрази. Так і хотілось назвати розділ: загробні спогади О. М. Горького.

І цього збірника знову ж таки не вдалося зібрати: поточні, сучасні події.

Майже увесь час забирали заняття Кочетовим і Шевцовим. Почав розшукувати твори Фройда. Щось було в Інституті психології, щось в Інституті педагогіки, щось в університеті, деякі твори у самвидаві.

Чим більше я вивчав моїх «орлів» (так друзі називали моїх підопічних — Кочетова і Шевцова), тим більше розумів глибину Фройда, а читаючи Фройда, краще розумів «орлів». Фройд захопив мене своїм проникненням у людську психіку, і його ненауковість, метафізичність і міфологізація сексу відступили перед методом, який він мені відкрив.

В Інституті кібернетики один психолог розповів, що вчених можна поділити на три категорії: генераторів, які створюють ідеї, фільтраторів, які відсіюють зерно від полови, й організаторів, які вміють поєднати генерацію та фільтрацію ідей. У Фройда примат генерації, хоча він і мав певні здатності до фільтрації. Тільки завдяки фільтрові скепсису Фройд зробив такий великий внесок у науку. Таким був і Хлєбніков, яким я у цей час захоплювався. Наукові статті його — суцільна маячня, але крізь неї пробиваються геніальні відкриття.

Потрапили мені й книжки радянських психоаналітиків Єрмакова, Вольфа та інших про Пушкіна й Шевченка. Убогість цих праць вражає. Що з того, що Пушкін боявся одружуватися з Гончаровою, що в Шевченка була схильність до педерастії і що «Ніс» Гоголя виявляє його кастраційний комплекс? І то якби довели! А вони тільки жонглюють символами. Який все це має стосунок до геніальності й культури? Дивна це наука, яка зводиться до доказів того, що геній має статеві органи і ті чи інші психічні збочення. Адже сенс у тому, щоб показати, як культура сублімує ці статеві особливості, як вона, наприклад, перетворила анально-садистичні нахили Толстого на толстовство, з його боротьбою за чистоту й добро і прагненням до системності у філософії.

Коли я вперше прочитав «Любов і ненависть» Шевцова, я несподівано відчув своєрідне психічне отруєння. Два дні я дратувався, підозрював усіх в підлості й гидких вчинках. Якась ненависть до світу, до людей, до дружини, до дітей. І тоді я не тільки зрозумів, а й відчув на собі жах фашизму в душі кожної людини.

Шевцов має в собі величезний заряд антилюдського і провокує антилюдське в душах читачів. Я перейшов до аналізу духовної неповноцінності цих письменників, від їхнього сексуального маразму до несексуального. В обох — плітки, донощицтво, підглядання у ліжко ворога. Після появи першої частини «Любові й ненависті» «Новый мир» писав, що вона переповнена підгляданням у листи й щоденники. У другій частині книжки це змінилося розгулом сексу, приписаного жидам.

Головне у цій психіці — презумпція провини всіх, що навколо. Це інквізиторська, підла свідомість. З нею тісно пов’язане маніхейство — поділ світу на абсолютне добро й зло: «наші» й «вороги». Те, що у «наших» погано, — приписується ворогові. Всередині «нашого світу» все взаємозамінюване, не індивідуалізоване. Тому слова Леніна про Толстого майже дослівно вживаються для характеристики Маяковського. Ліля Врік, жінка, яку любив Маяковський, в обох як жидівка переходить у табір ворога, така ж доля «жовтої кофтини» футуриста Маяковського, сам футуризм віддається жидам. Нав’язливу ідею Шевцова — «троє в постелі» — запозичено із зітканої біографії Маяковського й віддано жидам.

Найдивовижніше — у тому, що, наділяючи ворога своїми вадами (плітки, наклепи, підлі методи боротьби, підглядання за жінками, садизм, хлестаковщина у Кочетова), автори менш чи більш неусвідомлено показують, що й позитивні герої мають ці вади. У книжці Кочетова «Секретар обкому» негативний герой поет Птушков біографічно Євгеній Євтушенко. Але в нього пороки самого Кочетова. В обох письменників є плюс-автопортрети і мінус-автопортрети. Мінус-автопортрети обоє авторів наділяють вадами, усіма символами поганого (Птушков — петушков, півник-підглядач). Але у плюс-автопортретів усі ці вади також є», хоча автор і приховує їх.

Коли згодом я читав критику К. Юнга, то дізнався, що мінус-автопортрет відомий у науці як «Тінь», що проектується на ворога.

Маніхейство та інфантилізм в обох позначається на мові — вона штампована. Вони обоє мислять словоблоками. Словоблоки містять емоційно-позитивну оцінку «думки». Ось Шевцов дає позитивну характеристику плюс-автопортрета — Глєбова («В ім’я отця і сина»). Читаю і чую знайоме. Я це в школі зубрив.

«Дивовижний сплав суперечностей: безумне молодецтво й тверезий розрахунок, майже дитяча довірливість і холодна підозріливість, доброта і злопам’ятність».

Нарешті згадую — та я ж за це п’ятірку в школі отримав! Це Фадеев про молоде покоління, про молодогвардійців. Шукаю у Фадеева.

Так, але не зовсім. Починаю зіставляти. Ритм фрази той, але трохи зіпсутий. Слова трошки інші. Починаю розуміти, чим добрий метод зіставлення цитати та її спотвореного варіанту: спотворення характеризує того, хто спотворював. І справді, все, що я знаходив у Шевцова за допомогою інших методів аналізу, тут є. Це й інфантильність («майже дитяче»), і «злопам’ятність», і «доброта» замість «любові до добра», і «тверезий розрахунок» злопам’ятного негідника, і безумство боротьби, і хвацькі наскоки на Пастернака, футуристів, жидів.

Від Фадеева майже нічого не залишилось, а в цілому звучить як щось позитивне. Молекула, словоблок фадєєвський, атоми ж шевцовські.

Що глибше я занурювався в аналіз сталінізму-фашизму й моїх «орлів», то більше вагався між двома тенденціями своєї статті. Одна — психоаналіз, обґрунтування для радянських читачів науковості фройдівського методу. Інша — публіцистика, удар по морді сталінізмові, який наростає в країні. Одне другому перешкоджало. Науковість страждала від гарних слівець, дотепів. Публіцистика — від перевантаженості фактами, цитатами, доведеннями, від деталізації.

Одні друзі лаяли за публіцистичність, інші — за перевантаження доведеннями.

Бездоказовість одних висновків частково вдалося виправити завдяки друзям Шевцова. Коли він опублікував у 1964-му році «Тлю», то з’явилось багато їдких статей. Оскільки в книжці було багато приємних слів художника Лактіонова про Шевцова, то останній вирішив відмежуватись від «друга». В «Літературні» з’явився допис про те, що Лактіонов підписав приємну для Шевцова характеристику, написану самим Шевцовим, не читаючи «Тлі». А саме до такого методу вдавались негативні герої книжки жиди-формалісти в «Тлі», щоб використати гучне ім’я одного соцреаліста. Так Шевцов сам допоміг мені обґрунтувати тезу про те, що характеристики мінус-героїв — це самохарактеристики.

Була ще одна проблема. Чи це морально — публічно копатися у їхніх брудних душах, в їхніх страшних тайниках, в їхній патології? Адже вони радше хворі люди: Кочетов — більше психічно, Шевцов — соціально?!

Так я й не вирішив тоді цієї моральної дилеми — вдарити по ворогові чи пожаліти хворих людей.

З цією проблемою була пов’язана й інша. Все, що я знаходив у хамській літературі кочетових, шевцових, софронових, є і в культурі. Довго шукав різницю, поки не знайшов. Так, у кожному з нас сидить Шевцов-Кочетов, але культура перетворює його на людину, а хам силкується затоптати людину в бруд, в гімно. Культура користується тими ж символами і навіть прийомами, але для того, щоб очистити людину, забруднюючи все брудне по суті, але «чисте» за формою. Так робив Рабле, так робить Галич.

*

У березні довелося знову летіти до Харкова. 10 числа (день смерті Шевченка) судили Владика Недобору і Володю Пономарьова. Я вже дав в «Український вісник» — самвидавівський журнал, який щойно з’явився, інформацію про арешт Алтуняна. Тепер потрібен був новий матеріал для «Українського вісника» й для «Хроніки». Та головне не це — харків’яни стали для мене найближчими людьми. Я не міг не поїхати, хоча й знав, що користі з мене буде мало. Тактику відповідей на суді харків’яни вже виробили, врахувавши попередні помилки. І тяжко морально бути на таких процесах спостерігачем. І нітрохи не легше від думки, що самого неминуче візьмуть — завтра, за рік-другий. (Три роки потому Генчик приїхав на мій процес, вже відбувши термін, а Таня пізніше розповідала мені, як вона плакала, дізнавшись, що він, може, не приїде: щойно після табору, труднощі з роботою — і все-таки приїхав. Приїхав до порожньої зали, знову до хамства, погроз кагебістів, погрози повторного арешту.)

Коли я появився біля будинку суду, то побачив, як злісно дивиться на мене одна з родичок підсудного. Вона сказала:

— Він приїхав сюди тільки для того, щоб процес був гучним. Їм тепер термін більший дадуть.

Мати Недобори розповіла про свою розмову з Гриценком. Той заявив, що її син — гарна людина, але товаришує з особливо небезпечним антирадянщиком Плющем. Мати відповіла, що в такому разі КДБ чинить злочин: садить гарних людей, а «особливо небезпечних» залишає як наживку для того, щоб ловити «гарних». На запитання, чому приїхав Плющ, відповіла, що це вона його запросила на процес сина.

Самого Недобору навмисне травмували тим, що, потримавши три дні, відпустили, зате забрали Пономарьова і Лєвіна. А це плямувало Недобору. Йому було дуже тяжко за товаришів, які вже сіли, і через «пляму». Владикові здавалось, що я зневажаю його за його м’яке ставлення до Васі, за лібералізм, Бог знає за що. Тяжко було дивитись в очі дружинам і дітям ув’язнених товаришів.

Комедію, яку Гриценко розіграв під час арешту Аркадія, тепер зрозуміти було легше. І це не особистий винахід Гриценка. «Плями», розбрат, підозри — це загальний метод КДБ.

Письменник Антоненко-Давидович отримав від російських друзів попередження про те, що Чорновіл — провокатор, завалив після поїздки в Москву Григоренка.

У Києві багато хто отримав листа з «табору»:

«Ми витримали всі муки й знущання, які тільки можуть вигадати в таборі, але нас хвилює інше — чи не забули на волі про спільну справу, чи не спекулюють на наших добрих почуттях, чи не гріють руки на нашому всенародному горі підлі людці?..»

А далі напади на І. Світличного, В. Чорновола, 3. Франко. Нібито Чорновіл і Світличний використовують для себе громадські гроші, які зібрали родини політв’язнів, — особливо турбувались кагебісти-псевдотабірники за Мороза.

Але, як каже Зінаїда Михайлівна Григоренко, «видно ослячі вуха КДБ»: русизми, українська машинка, а лист із штемпелем «Явас», Мордовія), граматичні помилки-обмовки («ваш заповідник імені Берії»). Було видно, що писав спец із читання листів з табору, спец з українського самвидаву, росіянин чи русифікований українець (думаю, що якби їм дати на допомогу доброго українського письменника, то й він вуха покаже — така вже специфіка кагебістського самвидаву).

Мати Недобори розповідала, як вона зіткнулась з КДБ до війни. Вона тоді працювала завідувачкою райвідділу охорони здоров’я. НКВД забрав декількох лікарів і звинуватив їх у шкідництві. Недоборина мати, добре знаючи «шкідників», почала їх захищати. Її викликали. Прийшла, чекає біля кабінету слідчого. Він довго не показується. Нарешті двоє у формі зайшли до нього і вийшли разом з ним. Він на неї навіть і не глянув.

Вона прочекала до вечора. Нарешті, підійшов сторож.

— Ви кого чекаєте, громадянко?

— Слідчого Н. у справі лікарів.

— Його арештували як ворога народу. Біжіть, любонько, звідси пошвидше. Може, забудуть.

Подібна ситуація описана в такому анекдоті. У кабінет до слідчого Іванова увірвався слідчий Петров:

— Де Іванов? Ось ордер на його арешт.

— Він вас пішов арештувати, теж з ордером.

Дивлячись на матір Недобори, що сміється з усіляких анекдотів з нашого політичного побуту, стало легше за Владика. Вона з ним, вона його підтримає, а не почне допомагати КДБ, рятуючи… сина від КДБ. А багато кому доводиться отримувати удари від батьків…

Тамара Лєвіна розповіла про метод, який застосували до неї. Після допиту слідчий повіз її на машині, по дорозі читав вірші, вів світську бесіду. Привіз за місто, до ресторану, запропонував зайти, повечеряти. Спочатку вона не розуміла, що до чого, коли ж збагнула, розреготалась: «Та ви подивіться на себе в дзеркало! Як вам не соромно!»

Я просидів два дні в коридорі суду. На перший день Вероніка Кали-новська пожаліла мене й сиділа зі мною за компанію. До нас підійшов міліціонер, який не пускав у кімнату суду. Він почав «тикати», доводити, що нам тут робити нічого. Я доволі грубо попросив його піти геть. Вероніка почала перейматись, що я образив лягавого.

— Він же хотів нас зрозуміти, чому ми тут нудимось. А «тикав» тому, що так звик!

Мене гнітило суперечливе відчуття поваги до її доброти а ля «князь Мишкін» і зла на цю абсолютну доброту.

— Ну, що ж, коли прийдемо до влади, висунемо тебе в міністри справедливості. Будеш рятувати кагебістів, катів від гніву народного.

Прокурор на суді — Лебедев, старий маразматик. В його голові цей процес — продовження старих, добротних процесів 30-х років, у яких він брав участь. Тому він геніально обмовляється:

— Підсудний Пономарьов, коли ви востаннє зустрічались з Кіровим?

Він, звичайно, має на увазі Петра Якіра. Але його підводить спільне в Петра Якіра й Кірова — склад «кір», вбивство Сталіним Йони Якіра й Кірова. Для нього все це вороги народу, від Кірова — Якіра до Пономарьова — Якіра.

Суспільний маразм проявляється у маразмі прокурора:

— Єврейські євреї…

Лебедев хотів похвілити державних євреїв, гарних, словами «радянські євреї», щоб протиставити їх поганим — сіоністським, демократам (про процес ДБ розпускало чутки, що це сіоністи. Коли Пономарьов сказав, що він виховувався в родині революціонерів, хтось із залу крикнув: «Бундівці, ясна річ»…).

Для прокурора і справді немає гарних, радянських євреїв — всі вони жиди, п’ята колона. І тому він видав «євреїв у квадраті», тобто «жидівські морди».

Адвокат Монахов, нудячись від нісенітних промов Лебедева, якраз читає «Місто Бевзів» Салтикова-Щедріна. Йому не треба переключати увагу: він читає про те, що бачить перед собою, він — мешканець міста Бевзів, а перед ним — бевзівці за суддівським столом, серед публіки. Слова судді, прокурора — це продовження фраз бевзівських губернаторів, городових, поліцейських. Монахов читає зі смаком, демонструючи всьому залу, що він читає, і посміхається зі слів героїв Салтикова-Щедріна і фраз Лебедева.

Недобора й Пономарьов спокійні, вони знають все, що буде далі. Але вроджена пошана до слова їм заважає. Вони визнають, що у листі «До громадян» помилка: написано «політика неприхованого шовінізму». Треба було сказати «прихованого». І це прокурор використовує як визнання наклепу…

Коли свідок Тамара Лєвіна відповідає на питання про релігійні переслідування, вона перераховує: «греко-католицька, уніатська…»

Суддя перебиває — вистачить двох церков. Тамара усміхається: вона говорить про одну церкву, вживаючи різні назви.

Узагалі на цьому процесі більше гумористичного ставлення до суду, ніж на Алтуняновому. Бо ж немає вже ілюзій, і тому обурення менше.

Я зайшов до Василя Омеляновича Гриценка по книжку «Націоналізм» Рабіндраната Тагора.

— Я віддам вам Чорноволову книжку, якщо прийдете на допит.

— Спочатку покажіть постанову прокурора.

— Тоді книжки не отримаєте.

Говорить — і не гляне, впевнений у безкарності. А Лєвіна він направив на експертизу у психлікарню. Тамара влаштувала скандал, погрозила, що здійме галас на увесь світ. Той тільки посміхався.

Вже після процесу над Аркадієм у журналі «Соціалістична законність» була стаття про Гриценка. Виявилось, що Вася — слідчий-романтик. Його підвищили в чині — він став Старшим радником юстиції. Зі сторінки журналу дивилось обличчя добродушного сільського вчителя, і було в ньому щось і бабське, і в той же час садистське.

Мені вдалось побачити Владика й Володю тільки двічі, коли їх водили в туалет. Я підняв кулака (того ж, що так злякав декого на конгресі ФЕН). Владик відповів. Цей кулак пов’язав нас між собою і з дореволюційними поколіннями. Це кулак єдності й спадкоємності, а не кулак помсти.

Після вироку 11 березня пізно вночі ми вийшли через чорний хід у двір. Поважно покрокував повз нас Вася. Одна з дружин засуджених прокричала до нього:

— Гестапівець! Коли тебе будуть вішати, я сама тобі петлю на шию одягну.

Усі почали її заспокоювати:

— Мотузка й на господарстві згодиться. Він сам здохне.

Коли жінка отямилась, то жаліла про те, що сказала — ми ж не палаємо помстою.

Мені сказали, що мої слова про «фашистів» стали відомі в ДБ і вони шукали того, хто це сказав («громадськість» мого прізвища не знала).

Недобора в останньому слові повторив слова Чаадаева про справжню любов до Батьківщини, про любов з розплющеними очима.

Його судили вороги народу, кати Батьківщини за… наклеп на Батьківщину (під якою вони розуміють державу, що занапащає цю Батьківщину).

Я на декілька днів залишився у Софійки Недобори. Вона сказала, що свідомо завагітніла, щоб не викинули з роботи (а за цим свідомим було важливіше, несвідоме — на всяк випадок зберегти від Владика ще часточку). Потім це повторила ще одна знайома.

Господи, скільки жаху в цій державі і скільки людяної, безпорадної доброти й любові жіночої у жертв держави, у їхніх жіночих хитрощах. Наче Левіафан подивиться на їхніх дітей, на свої «закони», що оберігають материнство.

(Хто зважав на матір, коли заховали від родичів маленького сина Надійки Світличної? Матір арештували, а дитину запроторили в дитячий будинок, приховували, де вона, і тільки після категоричних протестів віддали, та й віддали-бо зовсім вже старенькій бабусі в село, щоб далі від міста. Вже дворічній, дитині заборонили жити у Києві.

Хто зважав на маленьку дочку Ігоря й Ірини Калинців, коли їх заарештували тільки за те, що вони талановиті, що їхні вірші — про Україну, про її страждання й болі?!)

Слухаючи Софійку, я пригадав гасло «пролетарського гуманізму» професійного гуманіста Горького: «Якщо ворог не здається, його знищують». І це сказано було в ЗО-ті роки!

У думці сам собою народився мій перший і останній анекдот.

Вірменське радіо питає:

— Що таке пролетарський гуманізм?

— Якщо ворог не піддається, його знищують.

— А якщо піддається?

— Теж знищують.

— А якщо ворога немає?

— То його вигадують, а потім знищують.

— А що ж таке буржуазний гуманізм?

— Ворога так само знищують, але не роблять з цього глибокої філософії.

Не встигли отямитись після суду, як уже вигнали з роботи Тамару Лєвіну (за сміливість на суді, за те, що на зборах виступала на захист Солженіцина).

Вигнали за висновками «переатестації». Атестаційна комісія проектного Інституту Дніпросталь обґрунтувала своє рішення таким чином:

«Товариш Лєвіна Т. 3. — кваліфікований інженер, який добре знає проектувальну справу. Підвищує свій технічний рівень, читаючи технічну літературу і відвідуючи заняття з технавчання у відділі… Займає неправильну позицію в оцінці політичних подій. Мав місце публічний виступ тов. Лєвіної на захист письменника Солженіцина… Загальні збори колективу відділу автоматики клопотались перед місцевкомом інституту про те, щоб позбавити Т. Лєвіну звання «ударника комуністичної праці». Тов. Лєвіна Т. 3. за технічною підготовкою відповідає посаді старшого інженера, проте, беручи до уваги перераховані недоліки, на даний час їй не слід довіряти керівну роботу в колективі».

Із рішення комісії випливало тільки переведення на нижчу посаду, але директор інституту Литвиненко вигнав Тамару з роботи.

Ще до суду вигнали з роботи свідка Лева Корнілова.

Роман Каплан, друг Лєвіних, прийшов послухати процес. Його не пустили, він, не сперечаючись, вийшов. Після цього йому все одно запропонували піти з роботи «за власним бажанням». Були й інші друзі, яким тільки за те, що вони залишились друзями, довелось мати справу з КДБ.

Коли одну групу самвидавівців розбивали на три процеси, то мали дві мети: більше травмувати їх усіх і довести вищому начальству, що і харківське ДБ не дрімає: аж три політичних справи за півроку! Не виключено й розрахунку, що на подальших процесах і свідки, й підсудні поводитимуться не так стійко. Сталося ж протилежне — у всіх зникла наївна віра у рештки законності. Всі стали твердіші.

Усі ці події відбувались під барабанний бій 100-річчя Леніна. Не зважившись оживити культу Сталіна, оновили культ Леніна.

З усіх газет і журналів на вас дивилось його обличчя. Він махає народові ручкою, показує у світле майбутнє, тримає кепочку, дивиться на карту. І як би людина Леніна не поважала, її огортала відраза до його обличчя, промов.

І те, що його вихваляв поліцейський уряд, неминуче пов’язувало його з брехнею і терором влади.

Над Москвою вночі раптом з’явилась його освітлена прожекторами голова — на тросі, спущеному з дирижабля. «Явлення Леніна народу», «воскресіння з мертвих».

Народ відповів на атеїстичне пародіювання Євангелія Ленініаною — низкою анекдотів. Більшість анекдотів «святотатські», вони насміхаються з промов, лисини, гаркавої мови, святковими розповідями про Леніна, великого й маленького.

З’явився підсумковий анекдот:

В електронно-обчислювальну машину ввели всі анекдоти ювілейного року і попросили видати середньоарифметичний анекдот року. Машина видала:

На вулиці зустрілись два євреї.

— Здгаствуйте, Василий Иванович!

— Здгаствуйте, Владимиг Ильич!

Анекдоти розповідали всі, навіть самі кагебісти. Але їх навіть не треба було придумувати. Їх постачало життя.

«Правда» опублікувала тези до 100-річчя Леніна. Виявилось, що Ленінові приписали теорію Отто Бауера, яку Ленін висміював.

Пекінське радіо поспішило повідомити про це радянським громадянам. Усі кинулись звіряти. І реготали над самопародією ЦК КПРС.

ЦК не міг придумати нічого кращого, як в окремо виданій брошурі викинути посилання на «Леніна»-Бауера, але… залишив висновки з Бауера-Леніна.

Тут не потрібний психоаналіз, щоб зрозуміти внутрішній смисл «ленінізму» ЦК КПРС.

Ще більш анекдотичні були помилки прокурора Лебедева на процесі над Аркадієм Лєвіним 24 квітня, коли ще не встигла затихнути шалена веремія навколо «Леніна». Процес ніби демонстрував, що слід розуміти під словом «Ленін» — розгул беззаконня, терору й брехні.

Лєвіна звинуватили у тому, що він склав листа «До громадян» і звернувся до ООН.

Коли Тамару не допустили на суд, Аркадій відмовився брати участь у процесі.

Монахов у своїй промові почав вимагати звільнення Аркадія через відсутність складу злочину.

Я ще перед судом попросив Монахова, щоб він звернув увагу на анекдоти. Коли він розповів, що Лебедев декілька разів назвав Лєвіна Леніним («підсудний Ленін»), я не повірив. Виявляється, з цієї обмовки сміялись усі — родичі, свідки і сам Лєвін разом з Монаховим. Суддя Борисенко почервоніла від люті, але так була заворожена цією обмовкою, що й сама її повторила.

У цій обмовці висловлено було й інший бік розуміння Леніна-рево-люціонера, неспокійної людини і жидівської морди (Лєвін же був марксист, і Лебедев це чудово знав), того Леніна, який їм ні до чого, якого вони б з радістю розстріляли, стерли з народної пам’яті: набагато зручніші Сталін чи Брежнєв.

Кагебісти компенсували наш сміх своїм — вони реготали, грубіянили, свистіли, перебивали Монахова: «Нам вас дуже шкода», «Нам узагалі незрозуміло, навіщо тут адвокат».

Від останнього слова Аркадій відмовився, сказавши, що не хоче брати участі в цій комедії.

В усіх трьох процесах основним аргументом звинувачення підсудних у наклепі було те, що вони мають вищу освіту, і тому, мовляв, вони не могли не знати, що пишуть і підписують наклеп.

Не зважаючи на плітки, які розпускались по місту, знайшлося чимало людей, які кланялись підсудним і навіть давали гроші, щоб підтримати родини. Після процесів деякі знайомі відійшли, зате прийшли нові, ті, що дізнались про процеси. Навіть «громадськість» в особі двох-трьох чоловік зрозуміла, що відбулося і (в душі!) стала на бік підсудних.

Їдучи з Харкова, я пригадав слова Аркадія на прощання:

— Слава Богу, нарешті висплюсь у таборі.

*

Іра Якір, що приїжджала на процес, розповіла про події в Росії.

Судили Петра Григоровича Григоренка. Професор Детінґоф, який дав медичний висновок, що Петро Григорович здоровий, на суді заявив, що його висновок був помилковий. Зінаїда Михайлівна Григоренко написала відкритого листа до «всіх демократичних організацій» і до «всіх волелюбних громадян світу».

Судили Іллю Габая і Мустафу Джемілєва. На процесі Джемі лев і Габай вимагали вивести агентів КДБ, які чинили тиск на суд і заважали рідним і друзям перебувати на суді. Іллі й Мустафі вдалося перетворити процес на політичний. Вони говорили про розгул великодержавного шовінізму, про безкарність наклепників і погромників на взірець Грибанова й Кононенка. Мустафа завершив свою промову словами:

— Батьківщина або смерть!

Цим спареним процесом над євреєм і кримським татарином КДБ допоміг боротьбі з елементами антисемітизму (у 20-ті роки проводилось переселення євреїв «на землю», у кримські степи, були плани створити Єврейську автономну республіку в Криму).

Іра розповіла, як взяли Славіка Бахмана. Декілька осіб обговорювали питання про листівки до 90-річчя Сталіна. Вирішили знищити вже підготовлені листівки. Славік додому не дійшов — знищення листівок — приводу для арешту — в плани КДБ не входило.

У Рязані, в Саратові розкрили підпільні марксистські групи з програмним документом «Занепад капіталу», написаний Юрієм Вудкою. Роздобути «Занепад капіталу» мені так і не вдалося.

У Горькому тривала справа студентів і викладачів. Історика Владлена Павленкова відправили на психекспертизу. Його дружина Світлана написала заяву, попереджуючи, що якщо чоловіка оголосять неосудним, вона покінчить з собою самоспаленням. Визнали, що Владлен здоровий.

Працю горьківчан «Держава чи революція» я на той час вже прочитав. Це праця в дусі «Трансформації більшовизму»: аналіз несоціалістичної природи СРСР, що ґрунтується на творах Маркса, Енгельса і, насамперед, Леніна.

У січні 70-го судили Сокульського, Кульчинського й Савченка — за виготовлення й розповсюдження «Звернення творчої молоді Дніпропетровська», «Репортажу із заповідника імені Берії» В. Мороза, статті академіка Аганбегяна «Радянська економіка» та інших самвидавівських матеріалів.

У той же час, коли судили Лєвіна, засудили на новий термін (ще п’ять років на додачу до недосидженого) Святослава Каравансь-кого у Володимирській тюрмі.

С. І. Караванського вперше засудили на 25 років у 44-му, за участь у націоналістичній організації в Одесі (організація належала до підпілля, як антифашистського, так і антирадянського). У 1961 році, коли за новим кодексом максимальний термін став 15 років і частину 25-річників почали випускати, випустили й Караванського. Але варто було йому написати декілька листів проти русифікації, і в 1965 році Генеральний прокурор Руденко опротестував зменшення терміну — Святослава без суду відправили відсиджувати невідбутий залишок 25-ти років. Тепер час його виходу ще більше віддалявся.

Майже одночасно ми отримали три праці Валентина Мороза:

«Серед снігів» — памфлет про перший крок Дзюби до погодження з владою, про його статтю в «Літературній Україні»;

«Мойсей і Датан» — відповідь білоруській поетесі Євдокії Лось, де Мороз соромить її за зраду Білорусі, показує вторинність її біло-руськості, відмову від розвитку білоруської культури;

«Хроніка опору» — про русифікацію у Західній Україні.

Усі три написані переконливо, чудовою мовою. Враження ці праці на всіх справили величезне.

Докори Дзюбі здавались мені надмірні. Ми обговорювали з друзями думку Мороза про те, що Україні потрібні «мученики», «апостоли» і т. д. Я вважав, що помилка Дзюби якраз допоможе тому, що зникне «культ Дзюби», «дзюбізму». Коли якось один знайомий показав фотографію Дзюби, його дружини й дочки, то мене аж нудити почало від цього схиляння перед «пресвятою родиною» (він не був навіть їхнім близьким другом). Багато «дзюбістів» сиділо в кущах і тільки крадькома поклонялись «героєві» й «апостолу».

Україні потрібно багато розумних українців. Герої-самітники лише ведуть за собою отару овець, якщо героям поклоняються.

А «мученики» зовсім ні до чого. Їх влада тисячами робить.

Емоційна переконливість пристрасті борця, логіка фактів і аналізу, чудова мова справили великий вплив на всіх. Такого рівня публіцистики ми в Україні ще не бачили. (Я тоді запитав у Світличного, що ставився до Мороза стримано: «Але це ж все написано з демократичних позицій?» Іван лише зазначив, що стиль Донцовський. А стиль свідчить і про еволюцію ідей. Про Донцова розповідала Суровцева. У Чорновола я встиг тоді трохи прочитати його, але лише на Заході зрозумів, що хотів сказати Світличний. Та й Мороз проявив на той час себе, вже без блискучості Донцова). Навіть ті, хто у всьому підтримував Дзюбу, погоджувались, що Мороз переконує, доводячи, що не можна йти на будь-які компроміси з владою.

Дзюба не хотів відповідати Морозові, бо не хотів розколу.

Якось наприкінці травня у мене зібрались друзі. Хтось постукав. Увійшов Валентин. Він не був схожий на того, яким я бачив його у Львові. Не такий худий, зникли незграбні рухи, відчуженість у розмові.

Мороз розповів про обшуки, про те, що стежать. Було ясно, що заарештують його з дня на день. Був зосереджений, спокійний. Увесь віддавався тій темі, про яку йшлося, — про переслідування уніатської церкви, розкрадання національних культурних цінностей, про те, що селянам забороняють продавати писанки.

Серед нас була дівчина, яка знала про патріотичний рух лише з розмов і тому боялася самого слова «націоналіст». Скільки я не доводив протилежне, вона пов’язувала національний рух з русофобством. І ось Мороз, можливо, найпристрасніший патріот, зачарував не тільки нас, а й її. Він має величезну силу духа, яка проявляється у жестах, виразі обличчя, в тоні, в аргументах. Колись писали про особистий магнетизм таких людей. Навіть не погоджуючись з Валентином, підкоряєшся чарам його особистості.

Ми обговорили цілу низку практичних проблем і пішли його проводжати. Я почав захищати Дзюбу. Мороз говорив про нього з великою повагою, але вважав, що Дзюбина стаття — це велика помилка, яка руйнує авторитет Дзюби, і дає підстави таким, як поет Драч, виправдати свою згоду з владою. Адже сам Дзюба колись звинувачував Драча в угодовстві. Драчі, Євтушенки, Павлички виходять з думки: «90 відсотків віршів для КДБ, 10 — для народу». А народові й цих десяти не буде треба.

Я пригадав слова одного з них: «Я до радянської влади застосовую політику батога й пряника». Насправді це до них застосовують таку політику. Їм дозволяють писати ліберальні віршики, демонструвати Заходові «приручену опозицію» й свободу її творчості. Коли вони виходять за рамки дозволеного лібералізму, їх хльоскають батогом, і вони повертаються на стезю радянської доброчесності. З кожним роком рамки дозволеного вільнодумства вужчають.

Коли Евтушенко в пориві щирих почуттів прислав у ЦК протест проти вторгнення в ЧРСР, то вже наступного дня пошкодував про свою щирість. На запитання західного кореспондента: «Чи правда, що ви послали листа в ЦК?», він відповів: «Ні, листа я не посилав!» Така хитра відповідь йому самому страшенно сподобалась, і всім кому хотів про це розповідав (посилав же він телеграму, а не листа!)

По дорозі до метро за нами йшли кагебісти, було їх багато, і вони не ховались, розраховуючи налякати. Валентин тільки усміхався, хоча видно було, що сідати йому не хочеться.

Усі йшли мовчки, розуміючи, що цю особистість вони з рук не випустять, не вибачать йому його сили й відваги…

Попрощались також мовчки — але бажати витримати новий термін ніхто не міг, а казати «до побачення» було би брехнею.

1 червня Валентина Мороза заарештували.

У травні в Бутирській тюрмі покінчив з собою Володимир Борисов, організатор легальної «Спілки незалежної молоді» міста Владимира (1968 рік). Ця спілка подала заяву про реєстрацію (згідно зі ст. 126 Конституції) у міськвиконком:

«Основна мета Спілки незалежної молоді — всіляко сприяти розвитку соціалістичної демократії і суспільного прогресу в нашій країні».

Разом з Борисовим ми якось ночували у Якіра. Борисов розповідав про те, чому є сенс боротися за дозвіл Спілки. Його підхід збігався з поглядами П. Г. Григоренка: потрібно на кожному кроці вимагати, щоб виконувались обіцянки Конституції, пояснювати людям, особливо молоді, що народ має права і цими правами повинен користуватись народ. Не повинні вони бути лише пропагандистською наживкою для західних лібералів.

Борисова посадили в психушку. Я пережив у тюрмі страх перед психушкою і знаю ті хвилини відчаю, які можуть довести до самогубства. Психіатри й КДБ зацікавлені у такому кінці: це доводить суїцидальність в’язня. Про це у своїх тюремних записах писав Григоренко.

Тяжко чути про смерть і страждання незнайомих людей. Удвічі тяжче, коли знав людину. Втричі, у багато разів страшніше, коли знав людину добре.

У травні полетів в Ізраїль Юліус Тєлєсін. Юліус — математик, якого звільнили у 69-му році з Центрального економіко-математичного інституту. Як і всіх, звільнили незаконно.

Я зустрічався з ним у Якіра. Юліус блискуче бив кагебістів знанням законів. Професор Цукерман, його друг, видав у самвидаві цілу низку листів, які він написав у різні інстанції. Юліус дав їм визначення — «юридичні симфонії». Цукерман доводив, що законність у всіх сферах життя відсутня. Він помічав якесь порушення закону і посилав про це заяву в нижчу інстанцію. Звідти йому відповідали, ігноруючи закон, або не відповідали зовсім. Тоді він посилав заяву вище, виклавши, чому відповідь нижчої інстанції незаконна. Потім ще вище, аж поки не доходив до Генерального прокурора Руденка.

Так він своїми «симфоніями» (заявами й відповідями) практично довів всезагальність беззаконня — по горизонталі (всі сфери закону) і по вертикалі (всі рівні влади). Незважаючи на всю мою нелюбов до суконної мови брехливих радянських законів, я відчував естетичну насолоду від нової форми сатири на лад, нового різновиду езопівської мови. [Зараз з’явилися дві нові форми сатири — логічна О. Зінов’єва («Зяючі висоти») і п’яна В. Єрофеєва (повість «Москва — Пєтушкі»)].

Ці симфонії переказувались з уст в уста, ставали легендами. На жаль, всіх симфоній, всіх «справ», які Цукерман вів із владою, у мене не було. Особливо прекрасною була увертюра про статтю «Іржі Гаєк вештається по світу» в газеті «Известия». Цукерман, посилаючись на закон, який забороняє вести пропаганду проти братніх соціалістичних республік, зводити наклепи на них, звернув увагу Генерального прокурора Руденка на особливу небезпечність порушення закону газетою «Известия».

Тут Цукерман трохи відійшов від юридичної мови, відверто знущаючись з прокурора, наприклад, цитуючи Леніна про те, що не можна мовчки дивитись на злочин.

У Телєсіна незадовго до моєї зимової поїздки до Москви зробили обшук у рязанській справі (марксистська група). Забрали у нього величезні гори літератури і друкарську машинку.

Він обіцяв мені новий самвидав, і я пішов до нього додому. Захопив портфель, витрусивши з нього самвидав, уже зібраний.

На станції метро «Маяковська» я раптом почув:

— Пройдемо з нами!

Обертаюсь — двоє лягавих.

— А куди й навіщо?

— Ось тут на станції наше відділення. Перевіримо ваші документи.

За столом — людина в цивільному. Типове обличчя кагебіста-слідчого.

— Учора на станції молодий чоловік пограбував жінку і вдарив її по голові.

— А я тут до чого?

— У вас плащ такий самий.

— Таких плащів багато. Що вам від мене потрібно?

— Ми вас обшукаємо.

— А хто ви такий?

— Яз карного розшуку.

— Ваші документи?

— Ні, ваші давайте!

— А ви маєте право мої вимагати?

Поторгувалися. Показав. Капітан карного розшуку Кузнецов.

— Ви навіщо у Москву приїхали?

— А навіщо вам це знати?

— Відповідайте!

— В гості до Петра Якіра.

— А хто це?

— Ви самі знаєте.

— Показуйте, що в портфелі.

— А поняті, а ордер на обшук?

— По понятих пішли. А ордер не потрібен, якщо терміново розшукується злочинець.

Посперечались про тлумачення законів. Я почав вимагати кодекс.

— У мене тут немає.

— А у мене що ви шукаєте? Те, чим жінку по голові вдарили чи її валізку?

— Ич, веселий який?!!

Почекали на понятих. Зайшло двоє розгублених хлопців.

— Ваші прізвища.

Хлопці мовчки дивляться.

«Кузнецов» (?):

— Вам це не потрібно!

— Потрібно. Я буду скаржитись у прокуратуру про те, що КДБ використовує карний розшук для своїх цілей.

— Обшукати насильно.

Битись не хотілось. Показав портфель. Вийняв книжку.

«Історія великої французької революції» Кропоткіна. Навіщо вам революція? Хто такий Кропоткін?

— Є станція метро його імені.

— А-а-а! А що ще в портфелі?

— Нічого. Дивіться.

Дивлюсь сам і бачу якийсь самвидав.

Але капітан уже зрозумів, що залишився ні з чим, і навіть не заглянув у портфель.

Я почав вимагати, щоб склали протокол.

— А навіщо, якщо нічого не знайшли?

— За законом так треба. Я буду скаржитись на ваші дії.

— Скаржтеся. Ач, як полюбили скаржитись. То в ООН, то фашистам…

Я пішов до Юліуса.

КДБ люто ненавидів Цукермана й Телєсіна за законолюбство, за їхню скрупульозність та формалізм. У Телєсіна в грудні забрали 70 найменувань книжок і самвидаву. Він почав переслідувати їх сатирично-юридичними скаргами. А з нього намагались викачати відомості про Рязань, а він вимагав покарати слідчих за беззаконня. Через те, що обшук було здійснено незаконно, навіть ті матеріали, які були для кагебістів цікаві, перестали фігурувати як речові докази. Телєсін логічно запитував їх: «А може, це ви підкинули?» Йому прямо заявили: або Ізраїль, або тюрма. Він, ясна річ, вибрав Ізраїль. (Не зовсім так. Я запитав тоді у Юліуса: «Ти ж загалдемократ. Чому став сіоністом?» — «Слухай, ми вже вам зробили одну революцію, маємо і ви, і ми. Розумієш, у нас зі слов’янами різна ритміка, ми без потреби прискорюємо ваш історичний процес. Я не хочу брати участі у вашій новій революції».)

Телєсін вже раніше збирав матеріал на капітана Кузнецова. Той проробляв такі обшуки не один раз. Я з допомогою Телєсіна написав скаргу: для «справи Кузнецова».

У той приїзд я зайшов до Ані Красіної. Віктора судили в грудні 69-го року «за ледарство» (минув рік і три місяці, як його вигнали з роботи). Аня на суді доводила, що її чоловік не ледар, він заробляє перекладами, допомагає їй і дітям (прокурор звинувачував Красіна в тому, що він не турбувався про дітей, не ходив на батьківські збори до школи, не був на дні народження сина).

Коли я зайшов до Красіних, усі троє синів радісно кинулись до мене і тут же почали розповідати про суд. Віктора вони дуже любили.

— Дядечку Льоню! Після суду мама захворіла, і ми викликали лікаря. Лікарша прийшла і почала кричати на маму — чому не вона, а я відчинив двері: «Це нечемно». А мама хворіла.

— А мені вчителька трійку поставила, а у мене помилок не було.

Вчителька іншого сина, навпаки, почала краще ставитись до хлопчика.

Красіну дали п’ять років заслання. Цілий вечір точилась розмова про тата, міліцію і вчителів. Аня розповідала про тяжкий фізичний стан Віктора (серце, виразка шлунка після першого табору).

У мене до піджака був приколений значок — чехословацький прапор.

— Дядечку Льоню, а чому ви їхнє носите?

Пояснив. Заспокоїлись — дядечко Льоня не за «них».

Обстановка злиденна, одна кімнатка, де сплять всі разом — троє дітей і мати. Навіть не квартира, а якась прибудова тимчасова, без опалення, обігріваються маленькими електричними плитками.

Ось такі сумні спогади зринули після повідомлення про Борисова й Телєсіна.

Від щоденних повідомлень про обшуки й арешти, про те, що поліцейська психіатрія зростає, на душі ставало все тяжче. Ми вирішили відпочити в Одесі, у мами з сестрою.

В Одесі жила Ніна Антонівна Строкатова-Караванська, дружина Станіслава Караванського.

Я приїхав до неї саме у розпалі подій. Тюремний суд виніс окрему ухвалу про Ніну Антонівну — начебто вона передала на волю тайнопис — рукописи чоловіка. У справі було багато загадкового. Рукописів було дуже багато, — дивно, звідки в нього було так багато часу, і це ж у тюрмі, при постійному нагляді. Звідки він взяв ліки для тайнопису? Не було графологічної експертизи. Адвокат доводив, що складу злочину немає. Але не тільки Караванському збільшили термін, а ще й Ніні Антонівні пригрожували судом.

Я декілька разів приїжджав до неї. У «Чорноморській комуні» з’явилась стаття про її зв’язки зі «шпигуном». У Медінституті відбулися збори. Я зайшов до Ніни Антонівни після них.

Ніна Антонівна глузливо розповідала про демагогічні виступи працівників. Образи, звинувачення, фальсифікація справи Караванського і її заяв.

Один із працівників, вірменин, заявив:

— Ніно Антонівно, я бачу у вас прекрасну українську жінку. Але я не бачу у вас російської жінки.

Наївний Росінант, обмовившись, видав, у чому суть вимоги — бути «радянським». На його місці російський демагог сказав би «радянської жінки» — мову ж він краще знає.

У Ніни Антонівни тоді зібралось декілька друзів. Один з них, Притика, з величезними вусами (я таких називав «вусанчиками», бо для декого вуса були єдиною формою протесту проти русифікації, — «вуса як вторинна національна ознака»).

Притика слухав, слухав і не витримав:

— А якою вони мовою говорили?

Ніби не ясно, що в Одесі всі говорять по-російськи. Цю людину цікавила мова, якою знущались зі Строкатової. Не людина, не анти-людяність важливі, а мова антилюдяності.

Я здивовано подивився на Ніну Антонівну: «Що за ідіот?» Вона стенула плечима…

Такі істеричні націоналісти звичайно і зраджують своїх товаришів. Так сталось і з Притикою у 1971 році, коли він не лише розповів усе, що знав про національний рух, про Ніну Антонівну, а й давав неправдиві свідчення.

Ніна Антонівна була готова до того, що втратить роботу, написала протест.

Якось Ніна Антонівна повідомила мені, що у декількох чорноморських портах почалась епідемія холери. Як бактеріолог, вона дивувалась, що Одесу не закривають, і тим більше, що туди приїжджають люди із заражених портів. Розповіла нам, яких заходів треба вживати для профілактики. Вона забула про хмари, що зібрались над нею і думала тільки про загрозу всесоюзної епідемії. Сама збиралася практично боротись з холерою в Одесі (що холера тут з’явиться, вона не сумнівалась).

Через декілька днів Ніна Антонівна повідомила, що такого-то числа місто закриють. Цю ж дату повідомили тим, хто відпочивав у санаторіях. Моя мама працювала в санаторії і сказала, що лікарі повідомили людям, що відпочивали, якомога швидше виїхати з Одеси. Строкатова обурювалась: міське начальство не думає про те, що холера може поширитись на весь Союз, а тільки хоче полегшити собі справу розміщення й харчування тих, хто приїхав на відпочинок, контролю за їхнім станом і т. д.

— Вони ніколи не думають про людей, про країну, а лише про себе…

У нас тоді відпочивала Зампіра Асанова. Зампіра поспішила на вокзал. Там вже стояли величезні черги по квитки. Такі ж черги на аеродромі, на автовокзалі. Ми стали в чергу по квитки на автобус. Зампіра, побачивши, що не встигне купити квитка на єдиний і останній автобус, їй потрібний, кудись зникла. Вона боялась залишитись у холерній Одесі: КДБ може скористатися із ситуації й влаштувати яку завгодно провокацію.

За 10 хвилин вона прибігла з квитком.

— Ех ви, інтелігенти! Я дала прибиральниці три рублі, і вона принесла квиток.

Зампіра сама інтелігент, але постійні сутички з міліцією, потреба терміново кудись їхати, ховатись від КДБ, допомогли їй подолати відразу до хабаря міліції, касирам, кому завгодно.

В Одесу, холерну пастку, потрапила дружина В. Мороза Раїса з сином. Я зустрівся з нею. Вона хвилювалась, що буде змушена залишитись в Одесі, нічого не знаючи про Валентина. Я попросив її згоди на відповідь Валентинові про поведінку Дзюби. Пояснив, що не вважаю за неморальне дискутувати з тим, хто сів. Навпаки, цим я наголошую на тому, що він не пішов з життя, що його ідеї живуть у русі опору (термін запровадив в український рух саме Мороз).

Вона погодилась.

Час показав і те, що Мороз точно передбачив Дзюбине падіння, і те, що не всі, хто підтримував Мороза в суперечці з Дзюбою, виявились стійкими. Однодумці Мороза певним чином загострили його позиції, спотворили їх до фанатизму, істерії (чого у самого Мороза не було). Один студент, наприклад, прийшов до Дзюби бити йому морду за зраду.

Було й гірше — розкол між «киянами» і «львів’янами» («східняками» і «західниками»). Серед «киян» були «львів’яни» і навпаки. «Львів’яни справедливо обурювались тим, що «кияни» недосить політично активні, «киян», як на мене, так само справедливо обурювала надмірна емоційність «львів’ян». Тільки арешти 1972 року з’єднали і роз’єднали всіх за іншим критерієм — за стійкістю.

Морозові я так і не відповів, відрадив Іван Світличний. Відповідь справді могла на якийсь час загострити стосунки. Та й філологізм «киян» мене дратував більше, ніж надмірна емоційність «львів’ян».

Після того, як місто закрили, у санаторіях оголосили карантин. Скрізь з’явились оголошення про «шлунково-кишечні захворювання». Страх перед правдою і тут переміг всі розумні медичні міркування. Писали про дезинтерію, тиф і лише зрідка — про холеру. По телевізору читали лекції «про шлункові захворювання» і майже не згадували про холеру. Кого дурили?

У цей час я саме читав Кочетова «Чого ж ти хочеш?». Позитивна героїня з презирством і сміхом заперечує слова буржуазної пропаганди про те, що в СРСР бувають епідемії… чуми. Немов у воду дивився Кочетов. Минуло півроку після того, як з’явилась його книжка, і почалась епідемія холери.

Усі раптом пригадали відому дореволюційну приказку: «А тепер поговоримо про холеру в Одесі». Серед населення ходили найдиковинніші чутки.

Якось до мене підійшла сусідка:

— Знаєш, звідки холера?

— ???

— Жиди підсипають.

У сусіда, полковника-відставника, члена партії, була своя теорія: «Американці почали бактеріологічну війну. З літаків спускають».

Я запитав:

— Порошок холерний?

— Не знаю.

Серед моряків і рибалок, незважаючи на їхній традиційний антисемітизм, ходила арабська версія, не така нісенітна:

— Ось годували, годували їх, зброю їм возили, а від них тільки холеру завезли.

«Знавці політики» говорили про те, що взагалі треба перестати пускати чорномазих, косооких і арабчиків у Союз — брудні, некультурні, нахабні й невдячні…

Місто явно не було готове до будь-яких стихійних лих. Не вистачало хлорки. Спочатку, коли вибухнула епідемія, санітарний стан міста чомусь різко погіршився (про це постійно говорили по телебаченню, показували спекулянтів хлоркою — її продавали на «чорному ринку» за неймовірними цінами).

З санаторію, в якому ми жили, не можна було виходити, але продуктів не було й виходити доводилось. Біля центральних воріт стояв пост, але всі ходили через проломи в стіні.

Заборонили купатися в морі, не пояснивши чому. Ходила чутка (лікарі повідомили медперсоналу), що в морі знайшли вібріони холери. Я не повірив і дозволив синові купатись. Лише пізніше Ніна Антонівна підтвердила, що вібріони знайшли в місцях стікання нечистот в море.

З’явились смертні випадки. Недалеко від нас, в інтернаті, відкрили лікарню для всіх, у кого почався пронос. Аду мобілізували туди як медичну сестру. Я ходив до неї, хоча й було заборонено.

Сестра розповідала про те, що їм повідомляли. Кількість померлих то перебільшували, то применшували. Безлад, антисанітарію взялись переслідувати поліцейськими методами. Декількох директорів їдалень судили за недотримання санітарних правил. Біля доріг стояли кордони, щоб ніхто не тікав з міста. Якогось голову колгоспу застрілили, коли той спробував прорватись до себе в село (в нього були якісь нагальні справи).

Чутки розходились, одна фантастичніша за іншу.

Ті автобуси, що виїхали з міста перед його закриттям, було затримано в полі. Там було зовсім погано — нічого їсти, пити, нема де спати, спека.

Мешканці подейкували, що коли так само готуються до війни, то всі ми загинемо від нестачі продуктів, від непідготовленості. Поліцейськими заходами можна боротися з епідемією частково, але не можна розв’язати проблему постачання харчами, водою та всім іншим.

Робити не було чого. На море не можна, до друзів ходити не варто (якби побачили охоронці санаторію — покарали б).

Я занурився у вивчення Кочетова та Шевцова. Зосередившись на іменах та прізвищах героїв, я помітив у Шевцова два типи прізвищ: шкідливі й правильні. Шкідливі прізвища натякають на єврейство: Златов, Винокуров, Грязнов, Грош. Тільки один єврей — сіоніст і садист — прямо названий єврейським прізвищем Гольц. І один позитивний персонаж (єдиний на всі три романи) — Герцович. Основна літературна функція Герцовича — таврувати сіонізм: «Троцький був сіоніст, і його так звана „партія“ — це пряме відгалуження сіонізму […] Про це не заведено говорити. І взагалі, про сіонізм чомусь уголос не говорять […] Ви гадаєте, що міжнародний сіонізм перебуває на службі американського імперіалізму. А я так не гадаю. Я переконаний, що все навпаки: американський імперіалізм творить військову та економічну базу сіонізму, служить цілям Сіону, обслуговує Сіон».

У перекладі з комуністичної фразеології виходить фашистська теза: «жиди керують світом».

Натомість, прізвища правильних персонажів Шевцова натякають на явища природи (Солнцев), селянські заняття (Пастухов), на імена (Глебов). Деякі негативні прізвища трохи натякають на реальних осіб: у Воздвиженському можна пізнати поета Андрія Вознесенського.

У Кочетова прізвища діляться на пташину родину (це негативні персонажі) і на близькопташину (це такі позитивні персонажі, як Пше-ніцин і Лисицин). Основне у Кочетова — «я», Кочетов. Для Шевцова у центрі бачення світу — ворог, жид, Сатана. У Кочетова негативні персонажі — це назагал особисті вороги: італійський комуніст Вітто-ріо Страда і американська журналістка Патриція Блейк, замасковані під прозорими псевдонімами Беніто Спада і Порція Браун. Позитивні персонажі — це він сам і Сталін-Булатов (він же Кочетов).

Випадково я помітив, що прізвища автопортретів мають сім літер у Кочетова і шість у Шевцова. Кількість літер стала для мене сигналом — цей герой якось пов’язаний з автором. Я почав складати родинні таблиці з супровідними прикметами (ім’я, по батькові, вік, партійність, національність, колір обличчя, професія). У Кочетова все автобіографічне, а в Шевцова більш ідеологізоване, відірване від автора і занурене в історію країни.

Вивчення зв’язку ідеології та психології у Кочетова й Шевцова я відкладав для другої частини своєї статті, бо хотів спершу прочитати «Протоколи сіонських мудреців». Але де їх дістати? Замовив у москвичів, ленінградців і киян. «Майн Кампф» обіцяли. Особливо цікавила мене психологія сталінізму-фашизму. Обидва автори виявляють підлість свідомості — настанову на зло в іншому, презумпцію підлості. Яка ж альтернатива такій настанові? Настанова на добро в іншому. До цього висновку я прийшов через особистий досвід, спостереження за стосунками між товаришами та в родинах. Коли в родині починаються чвари, то обидві сторони звичайно чекають одна від одної поганого і провокують це погане своєю власною поведінкою. Це саме якоюсь мірою стосується і взаємин між партіями та державами.

Ці міркування оформилися під впливом статей про теорію настанови грузинського психолога Дмитрія Узнадзе. Він дав мені наукове підґрунтя. Висновок, до якого я прийшов — про роль доброї настанови — найкраще висловлено в англійській казці про Ведмежа, яке погрожує своєму віддзеркаленню у воді. Віддзеркалення відповідає йому тим самим. Коли ж Ведмежа всміхається, то й віддзеркалення всміхається. Нарешті я зрозумів, що «люби ближнього» має глибоке психологічне значення. Того літа я написав статтю «Етична настанова» про значення настанови в особистому й суспільному житті, бісівщини в народних рухах і моралі в політиці.

Дружина у цей час працювала над великою статтею про методику ігрової діяльності. Їхній Методичний кабінет ігор та іграшок затверджував на виробництво нові ігри, створював методику. Таня захопила в Одесу багато книжок з педагогіки і психології дошкільняти.

На цей час в неї на роботі почались неприємності. Директор почала поводитись із співробітниками по-хамськи. Не розуміючись глибоко на дошкільній педагогіці (вона потрапила на директорську посаду через те, що була сестрою одного із значних працівників апарату ЦК партії України), людина зі слабкою натурою, вона вдавалась до нечесних методів, заохочувала погані іграшки, замовляла роботи, для справи непотрібні. Становище погіршилось ще й через те, що незрозуміло через яку примху директорка взяла на роботу своїм заступником не тільки не фахівця, а, як згодом виявилось, особу авантюрну, кримінальну. Не розуміючи специфіки роботи, заступник намагався запровадити у стиль праці кабінету погрози, стеження, почав вигадувати для працівників непотрібні заняття (наприклад, запалився ідеєю виготовити великого розміру план республіки, на якому були б позначені підприємства, які роблять іграшки, — на це пішла купа грошей і море часу).

Працівники все частіше скандалили з обома начальниками. У відповідь посипались догани за спізнення, доручення писати за дуже короткий термін статті зі складних проблем дитячої психології.

Тані доручили написати роботу з сенсорного виховання. Тема її зацікавила. Вона заглибилась у дослідження професора Венгера про сенсорний розвиток дітей. Але через те, що вона не встигала, долучився я. Певний досвід з іграми в мене був: писав рецензії на так звані «настільні ігри на зразок шахів».

Коли я прочитав деякі з Таниних книжок, то побачив, що більшість із них — це або набір пишних фраз, або вузько методичні інструкції, часто нічим не обґрунтовані. Педагог повинен приймати їх на віру. Деякі з них суперечили здоровому глузду і моїм знанням з психології.

Ми надумали розробити, спираючись на висновки Венгера, систему ігор, яка б цілеспрямовано розвивала сприйняття дитини. Для цього треба було ґрунтовно розібратись у специфіці ігрової діяльності.

Проте не варто детально переказувати хід нашої роботи про гру. Надалі я згадуватиму лише головне (моє захоплення грою, її психологією, створенням нових ігор в остаточному підсумку дало в 1972 році академіку Снєжневському підстави поставити мені діагноз: «манія винахідництва в галузі психології»).

Дуже допомогли в роботі над грою праці Фройда, книги Виготського, Ельконіна.

Поки ми працювали, епідемія холери збільшувалась. Але й порядок врешті-решт міліція навела. З санаторію вже не можна було вийти — нагнали міліції аж з Києва. Ми посміювались над нашим «Болдінським літом».

У Києві на нас чекала купа справ у самвидаві. Таня ж занурилась у боротьбу, у чвари на роботі. Їм вдалось домогтися, щоб заступника випровадили, а це тільки посилило ненависть директорки. Вона почала потроху виганяти працівників. Раптом всіх підтримала сталіністка, стара інтриганка. На відміну від лібералки-директорки, у неї була своєрідна чесність. Не вникаючи в суть суперечки, вона бачила хижацтво лібералки. До того ж вона не могла вибачити директорці пропозиції піти на пенсію. Боятись їй було нічого: вона стара сексотка (гордо розповідала молодим, що під час війни працювала у контррозвідці в партизанському загоні у Західній Україні). У Кабінет потрапила одразу після війни за «партійні» заслуги, адже освіти не те що вищої, а й середньої у неї не було. Саме їй доручили наглядати за Танею. Часто її бачили у спецвідділі Міністерства, та й вона не приховувала, що має зв’язки із спецвідділом. Якось вона забула свого записника. Випадково хтось його відкрив (працівникам видали однакові — там були записані всі Танині відвідувачі і навіть хвилини — хто коли прийшов і пішов (коли Таню допитували, ця інформація вийшла на поверхню).

Ми вмирали від сміху, коли колишня сексотка телефонувала до мене, вважаючи мене за тонкого політика, і радилась, як діяти проти директора.

Директриса явно перемагала (брат в ЦК — добра опора), поки не прорахувалась. Вона домоглась на конкурсі премії для іграшки, за яку вже було заплачено. Метою директорки було отримати гроші для себе, а щоб працівники мовчали, подала їх як співавторів. Коли вона повідомила про це співробітникам, ті обурились і запропонували їй анулювати заявку. Але директорка була наскільки впевнена в собі й у тому, що ніхто від дармових грошей не відмовляється, що подала список на оплату в бухгалтерію. А там вже лежав донос сексотки про цю махінацію. «Співавтори», коли прийшов час отримувати премії, відмовились. Донос наклався на те, що всі відмовились від грошей. Замовчати справу не могли — дуже вже багато людей про це знало. Були збори — після того як справу перевірила ревізійна комісія. На зборах працівники розповіли про атмосферу цькування, яку створила директриса. Їй запропонували негайно піти на пенсію (на прохання брата з ЦК до суду справа не дійшла).

Щоб не повертатись до цієї історії, що тяглася до весни 71-го року, розповім, як вона продовжувалась. Це цікаво для характеристики атмосфери в країні.

Свого часу студентки групи, в якій вчилась Таня, виявили, що одна з них ходить до Володимирського собору, а в портфелі носить релігійну літературу. Відбулись комсомольські збори — Л. вигнали з Педінституту. Вона перейшла на заочне відділення, закінчила його. Таня брала участь у комсомольських зборах і потім часто згадувала цей гріх і мучилась. Десять років потому випала нагода його спокутувати.

Якось директорка спитала Таню про Л.: «Вона хоче влаштуватись до нас на роботу, але кажуть, що в інституті вона вірила в Бога?»

— Це було давно. А я про неї чула як про гарного працівника.

Л. взяли. Але через те, що начальство цікавилось чутками про те, що вона і далі ходить до церкви (вже ставши працівником Міністерства освіти УРСР), то Таня вирішила попередити її. Пояснила, як тепер ставиться до релігії, адже тоді, у 55 році, вона була, як всі. Л. нічого Тані не сказала, але поскаржилася колегам, що Таня хоче вижити її з роботи. Таня перейшла працювати у Кабінет ігор та іграшок. А невдовзі заступником директора (після того як авантюриста вигнали) стала Л. Після того як звільнили директрису, вона стала директором. І почала мститись Тані, її друзям. Але діяла по-дурному, дріб’язково, лютуючи, і настроїла проти себе усіх працівників і врешті-решт також прогоріла на фінансових махінаціях. Її скинули з директорської посади, звільнили з Міністерства.

Я часто заходив у Кабінет, вивчав нові іграшки, писав рецензії (під чужим прізвищем). Із Л. ми тільки вітались. Але під час слідства 1972 року вона свідчила, що я провадив з нею антирадянські розмови. Її свідчення фігурували у звинувачувальному вироку.

Типова «складна радянська натура». У психіці суміш всього найбільш протилежного. Вона залишалась віруючою, робила кар’єру, крала, неправдиво свідчила проти особистого ворога, забуваючи, що її переслідували за віру саме вороги її «ворога». І не Таня ж розкрила її крадіжки, а сексотка. А помста — Тані (сексотку вона зневажала, а до Тані ставилася зі злобою й заздрила їй. Якось у хвилини випадкової щирості висловила Тані своє життєве кредо — «треба вміти пристосовуватись»).

Восени мене викликали в райвиконком. Це значило, що збираються завести справу про ледарство. Вони запропонують роботу, яка мені не підходить, я відмовлюсь, і тоді можна судити, як того, хто не бажає працювати.

Я очікував провокаційних питань, розмов про причини звільнення і т. д. Але, коли побачив обличчя начальника відділу працевлаштування, зрозумів, що це гірше за КДБ: інтелектуальний рівень нижчий. З ним розмовляти, щось доводити неможливо. Це враження підтвердила розмова з двома дівчатами, з якими начальник розмовляв при мені. Їх також викликали з приводу роботи. Повії, колишні робітниці фабрики. Начальник доброзичливо загравав із ними, сипав непристойними жартиками. Вони відповідали напівзневажливо, напівналякано. Працювати дівчата явно не хотіли, але шукали компромісу, пристосовувались.

Моральний рівень мого роботодавця був настільки низький, що я вирішив: буду казати «так» або «ні», не вдаючись до пояснень.

Коли ми залишились самі, він запитав прізвище.

— Ага! Хочете працювати?!

— Так.

— Що вмієте?

— У мене вища освіта, математик. Можу працювати в дослідницьких інститутах, на заводі, математиком. Можу викладати математику у вузах, технікумах, технічних училищах, школі. Можу бути редактором чи коректором української чи російської мови. Але згоден і кочегаром.

— А! Кочегаром? Зараз зателефоную в кочегарку…

Швиденько домовився з завідувачем кадрами якогось військового підрозділу.

Завкадрами одразу відрізала:

— Але ж ви кульгавий. А це тяжка робота. Кочегарка на вугіллі, треба лопатою вугілля кидати.

— Знаю.

— Освіта у вас?

Я зам’явся. Вона подивилась паспорт.

— Інженер? Але нащо вам працювати кочегаром?

— Мені рекомендували… лікарі…

— Гм… Політика?.. Не бійтесь сказати, все одно не можна приймати з вищою освітою.

Мене прорвало:

— Та ж з райвиконкому до вас послали!..

— Так, а потім цей же дурень мене лаяти буде.

— А ви не можете йому це по телефону сказати зараз, при мені, щоб він голови мені не морочив?!

Вона зателефонувала і облаяла «товариша» дурнем:

— Ви ж самі постановили не брати на фізичну роботу з вищою освітою.

Прощаючись, співчутливо запитала:

— Комусь щось сказали?

— Так.

— Отож бо. Обережніше треба. Доносять багато.

Приїхав до райвиконкому.

— Ви що, не знали, що в мене вища освіта?

— Нічого! Подивіться список вільних місць.

Декілька місць кочегарів, два місця вихователя у жіночих заводських гуртожитках. Цю проблему влади я знав. Жоден вихователь у таких гуртожитках довго не витримує. Треба проводити бесіди, слідкувати за моральним обліком молодих будівниць комунізму, водити їх в кіно, театри — одним словом, виховувати. Їм такі вихователі нудні. І врешті-решт, у вихователя починається «моральний розклад».

Я сказав, що можу бути вихователем. Та він і вухом не повів (щуку в річку кинути — виховувати робітниць! Досить з них майора Грищука).

Запросив зайти через тиждень. Приїжджаю.

— Хочете вчителем математики?

— Так.

— Є місце.

Телефонує в районний відділ народної освіти.

— Можете їхати.

В райвно виявилось, що потрібен тільки вчитель української мови.

Я поскандалив і махнув на виконком рукою.

Цими ж днями викликали в міліцію Івана Світличного. Полковник вимагав, щоб Іван дав звіт про кошти, на які живе.

Той показав угоди на переклади, різні квитанції і т. д.

— Добре, але раджу кудись влаштуватись, хоч би формально.

Майже у той самий час Сверстюкові в Інституті ботаніки сказали, що він працює не за фахом.

Було зрозуміло: розгортається кампанія, щоб загнати нас у безвихідь — одних вигнати з роботи, інших притягнути до суду за ледарство.

*

Подій ставало все більше. Прийшла робота братів Медведєвих «Хто божевільний?». 29 травня Жореса Медведева силоміць посадили в психушку — без суду, без слідства. До боротьби за Медведева приєднались найвідоміші Генетики, Солженіцин, Сахаров, Твардов-ський, старі більшовики.

Я зустрівся з другом Жореса Медведева. Він вважав, що на цей раз це була самодіяльність місцевого ДБ з намови лисенківців. Вони не могли подарувати Жоресу Медведеву його книжки про Лисенка і «мічурінську біологію», про її методи проведення «дискусій», на яких розв’язання наукових суперечок було в руках у партійних босів і таємної поліції. Вони показали Жоресові, що таємна поліція — це й досі серйозний аргумент у руках «розумних вчених».

Рой Медведев, що зі своєї позиції описував події, у розмові з психіатром Ліфшицем надзвичайно точно визначив творчість І. Шевцова як творчість психічно хворої людини. Але ж ясно було, що все суспільство — хворе. І тому воно вважає (або прикидається, що вважає) здорових людей за хворих. І тому хворий Шевцов — це рупор держави. Він відповідає суті суспільства.

Завдяки енергії друзів, Жореса Медведева вдалось врятувати. Жоресів друг розповідав, що академік Сахаров на конференції (чи з’їзді) з генетики звернувся до генетиків виступити на захист їхнього колеги. Молодь, що відгукнулась на його заклик, Сахаров умовив не виступати — для цього є вчені, яких частково оберігає їхнє звання.

Огидну роль зіграв академік Дубінін. Він сам зазнав на собі лисенкіади, але в ці роки вже увійшов у роль чиновника від науки, вдавався до лисенківських методів боротьби за владу в науці (де, окрім нашої країни, зрозуміють цей вираз — влада в науці, в мистецтві, у філософії?) і навіть намагався зблизитися з Лисенком. Дубінін намагався виштовхнути Сахарова із залу, Сахарова, що одним з перших виступив проти засилля лисенківців у біології, проваливши такого собі Нуждіна на виборах в академіки. (У самвидаві ходив протокол засідання Академії наук, на якому Сахаров виступив проти кандидатур ЦК КПРС — Нуждіна й письменника Леонова.)

За перемогою у справі Медведева була ще одна перемога — Солженіцина нагородили Нобелівською премією.

Ми не відходили від приймача, слухаючи «справу Нобелівської премії».

До Нобелівської премії, після того, як нею нагородили Шолохова, ставилися трохи глузливо. Та коли розгорнулась газетна кампанія проти «реакційної» Шведської Академії, то ставлення до неї змінилось. Коли вручали премію Шолохову, Академія була дуже навіть прогресивна. А тут їй пригадали всі гріхи (а ми простили їй гріх Шолохова).

З боку Шолохова було б логічно кинути в обличчя «політиканам» — шведам і норвежцям — свою премію. І ми, сміючись, обговорювали цю можливість, яка так і не здійснилась. Політика політикою, а грошики для «великого» соцреаліста важливіші.

*

У Москві утворився Комітет прав людини (Сахаровський комітет, як його скорочено називали). До його складу ввійшли Сахаров, Чаііідзе, Твердохлєбов. Я саме був у Москві, коли з’явились перші документи Комітету. Всі мої друзі підсміювались з надмірного законництва та формалізму Комітету. Найбільше всіх вразила заява про те, що Комітет збирається допомагати «органам державної влади у сфері створення і застосування гарантій прав людини». Багато з нас були легалістами, але слова про допомогу беззаконним охоронцям закону звучали смішно. Закони — наша зброя, але не наша ілюзія.

Один з членів Ініціативної групи злісно сказав про цю декларацію Комітету.

— Ну, нічого. Товариші фізики померзнуть на морозі біля суду, подивляться на п’яну морду закону, прослухають матірний виклад Конституції, одержать раз-другий по голові і… перестануть консультувати КДБ з проблем юриспруденції.

Погляд Ініціативної групи добре висловив у своєму листі А. Е. Левітін-Краснов, який розцінював декларацію Комітету як академічні «розумування вчених лібералів», як «крок назад у розвитку російського демократичного руху».

Проте перші практичні кроки — теоретичні праці Комітету — засвідчили, що якась користь від їхнього «юридизму» таки є.

Важко було продертись через частокіл юридичної термінології, але деякі роботи допомогли точніше сформулювати наші вимоги. Всі ці тонкощі, тлумачення, логіку юриспруденції треба засвоювати. Якби ці роботи писались більш людською мовою, практичної користі для учасників демократичного руху було б значно більше.

Із бігом часу Комітет почав у своїй практичній діяльності наближатись до демократичного руху. На жаль, і багато москвичів почало наближатись до принципу аполітизму Комітету. Мені здавалась і зараз здається неправильною думка про те, що боротьба за права людини — це неполітична діяльність. Право — частина структури держави. Якщо ми вимагаємо від беззаконної держави, щоб вона виконувала закони, то ми вимагаємо, щоб змінився її зміст, щоб вона стала правовою державою, демократичною. А вимагати цього — і є політична діяльність.

Не подобається слово «політика»? Це вже просто несерйозно, хоча й відбиває психологію багатьох учасників руху. Неусвідомлена політична платформа неминуче гірша, ніж така ж за змістом, але усвідомлена політика.

Незабутня зустріч з В. Чалідзе. Я розшукував Сахарова, бо Світ-личний запропонував, щоб я назвав Сахарову кандидатуру в Комітет від України — Ірину Вільде. Аби було й для України це «академічне прикриття». Сахарова не розшукував, натрапив на Чалідзе. Князь, як жартома його прозивали, почав пояснювати толково, юридично, що права нації формально-юридично не входять у поняття прав людини. Після довгої дискусії він додав: але в ООНівську Декларацію попри логіку юриспруденції все-таки ввели право націй на самовизначення… Я вибухнув: «То чого ж ви туман наводите. Плювать на вашу формальну логіку!..» — «Отож-бо й видно, що Ви марксист. Ви завжди нехтували правом»… Представників від України так і не було (уявляю їх поряд з Шафаревичем!), але з інших причин. А з Чалідзе ми непогано співпрацювали вже в Америці… Було всяке…

*

У середині листопада судили Валентина Мороза. Туди викликали як свідків киян Дзюбу і письменника Антоненка-Давидовича, а також В’ячеслава Чорновола.

Оскільки суд був закритий, то ці свідки, як і сам Мороз, відмовились давати суду свідчення.

Слідство намагалось спекулювати на тому, що «Серед снігів» була спрямована проти Дзюби. Але Дзюба заявив, що ця стаття — особиста справа Мороза й Дзюби, а не антирадянська пропаганда.

Слідство намагалося скористатись тим, що кінорежисер Сергій Параджанов був ображений на Мороза за несправедливе звинувачення. Мовляв, Параджанов брав участь у викраденні державою іконостасу з закарпатського села та інших пам’яток української культури. На самій справі Параджанов офіційно протестував проти того, що держава присвоїла іконостас із сільської церкви, який взяли для зйомок фільму «Тіні забутих предків».

ДБ запропонувало Параджанову виступити на процесі свідком у звинуваченні: мовляв, Мороз обмовив його (а далі суд без зусиль поширив би наклеп на окрему особу до наклепу на режим) — Параджанов відмовився. Він пояснив, що Мороз, хибно поінформований, помилився, а не обмовляв його. КДБ не вибачив Параджанову його незговірливості: у 73-му році його посадили за кримінальною статтею, за гомосексуалізм, і дали 5 років таборів.

Мороза засудили до шести років тюрми, трьох — таборів особливого режиму (тобто найстрашнішого) і п’яти років заслання за «антирадянську пропаганду».

В українському самвидаві з’явились заяви протесту свідків, друзів і знайомих Мороза, вірші, присвячені Морозові.

*

Не встигла ще справа Мороза розповсюдитись у самвидаві, як трапилось найстрашніше.

Я саме був удома, коли зателефонували:

— Вбили Аллу Горську. Приїжджай до її будинку — там всі зберуться.

Біля будинку вже стояло багато людей. Підходили нові. Прилітали зі Львова, Івано-Франківська. Чекали чоловіка Алли, Зарецького, який мав привезти тіло. Ніхто не знав, як і хто вбив. З’явилась перша версія — вбили кагебісти. Версія народжувалась у мене на очах, і я не вірив. Навіщо це треба КДБ? Залякати? Тоді це треба зробити, щоб усі зрозуміли, хто й за що. За що? Алла була для всіх патріотів опорою духу — завдяки своїй енергії, внутрішній силі, здоровому глузду. Вона брала участь у протестах, у розвитку культури. Але цього для вбивства замало. (Зараз, після того як кагебісти вбили декількох дисидентів, моя певність у тому, що КДБ непричетне до вбивства Алли дещо зменшилась.)

Те, що Аллу вбито, виявили випадково. До неї у Васильків приїхали сестра Івана Світличного Надійна та Євген Сверстюк. Удома нікого не було, хоча Алла й мусила бути. Вони домоглись у міліції, щоб дім відчинили. Аллу знайшли в льоху.

Міліція, як завжди, поводилась безглуздо. І це дало певні підстави вважати, що винна влада.

Ідея-фікс міліції — підозрювати перших-ліпших людей. Такими були Сверстюк і Надійна. Світлична, а також Аллин чоловік Віктор. Спочатку хотіли звинувачувати їх, але на залізничних рейках міліція знайшла свекра Алли з відрізаною головою. Міліція висунула версію, що це він вбив Аллу, і сам кинувся під поїзд. Розповідали, що він часто сварився з невісткою, вважаючи, що вона своєю антирадянською діяльністю перешкодила кар’єрі його сина. Справді, до Віктора добре ставились у ЦК ЛКСМУ. Знали, що КДБ декілька разів розмовляло зі свекром. Кагебісти неодноразово використовували людей з розладнаною психікою проти руху опору. А в Аллиного свекра бували розлади психіки. Так що навіть у тому випадку, якщо міліцейська версія КДБ правдива, непряма провина залишається.

Коли Алли вже не було в живих, в одному з міських інститутів Лёк-тор обкому партії заявила, що у Горської та в скульптора Івана Гончара влаштовують зборища націоналісти.

Міліція довго не видавала тіла для похорону. Зумисне видали у понеділок, 7 грудня, розраховували на те, що ховати прийде мало людей.

Але прийшло багато. Біля будинку, у якому містяться художницькі майстерні, стояли сотні людей. У майстерні — виставка Аллиних творів. Самодіяльний хор «Гомін» співав пісні. Майже ніхто не розмовляв — стояли, думали, дивились Аллині картини.

Під’їхали автобуси. У них сіло більше сотні людей. Поїхали далеко за місто, на новий цвинтар. Там вже чекав офіційний оркестр. Поруч ховали хлопчика, мати кричала, поривалась до нього в могилу…

Оркестранти, яких запросила Спілка художників, не до ладу то починали, то припиняли траурний марш. Їм було нудно, холодно…

Виступив товариш зі Спілки. Він плів про гідну художницю, виховану комсомолом і «віддану ідеям». Огидна брехня людини, що разом з іншими членами Спілки брала участь у цькуванні Алли. Зі Спілки художників її двічі виганяли. У 1964 році вона брала участь у створенні Шевченківського вітражу в університеті. Шевченко, на думку комісії, що приймала вітраж, опинився за ґратами. Художників звинуватили у формалізмі й хибному ідейному замислі. У 1968 році Аллу вигнали зі Спілки вдруге, за підпис під заявою про політичні процеси.

Зринули в пам’яті слова Галича про Пастернака:

— И над гробом стали мародёры

И несут последний ка-ра-ул!

Після брехливої промови представника оркестр за його сигналом взявся пілікати свій марш.

Почали виступати Аллині друзі. Представник намагався «закрити» похорон, але на нього просто не звертали уваги.

Голоси промовців нетверді, уривчасті.

Першим виступив Олександр Сергієнко (зараз він сидить у Воло-димирській тюрмі). Він відповів представникові, по суті, тим самим, що сказав Дзюба, захищаючи колись пам’ять Василя Симоненка від цих гидких людців: «Вона відверто зневажала чиновників і ділків від мистецтва. Вони не могли витримати твердого насмішкуватого погляду її сірих очей і платили їй за це чорною ненавистю. Вони ненавиділи її за те, що ми її любили».

Філери, які купкою стояли збоку, аж трусились від люті, слухаючи відкриту «пропаганду» любові до свого народу й ненависті до чиновників.

Деякі думки, слова були схожі на слова офіціозного похорону. Але ми знали Аллу і знали: слова про те, що вона завжди буде з нами — правда, знали, що вона не може відійти в небуття (слова Є. Сверстюка, що нині відбуває свій термін у таборі).

І всі говорили про неї як про опору, як про людину сильну й енергійну. Сверстюк говорив про неї як про живу. І голос його, і обличчя навколо робили немислимою нещирість, штучність, риторику. Сверстюк нагадав Аллин шлях — «відкриття України», участь у Клубі творчої молоді, дискримінацію її як художника, вітраж, виключення зі Спілки, смерть і чутка (?!) про те, що її посмертно прийняли в Спілку.

Приїхав зі Львова Іван Гель, слюсар, що вже відсидів свої три роки табору (і нині сидить повторно).

Він сказав про незрозумілі причини загибелі Алли, про те, що життя Алли триває всередині нас і найважливіше — сказав, що перед трагедією, що сталась, маємо відкинути все, що у наших стосунках дріб’язкове, боягузливе, пристосуванське. Адже життя наше таке коротке.

Слухаючи промовців, я сприймав усе це двояко.

Алла була такою живою за життя, що справді не можна відчути, що її немає. Зрвсім нещодавно ми з Танею проводжали її додому від Світличних. І сміялись з глупоти — всезагальної глупоти — держави, зі страху їхнього перед нами, страхом величезного партійно-поліцейського апарату перед жменькою людей, що розкидані по містах Союзу. Ліна Костенко під час процесу 66-го року кинула квіти підсудним, і міліція так і лягла, побачивши «бомбу». Майже не буває терористичних актів, а товариші з ЦК навіть на зустрічі зі школярами приходять з охороною, а ДБ старанно перевіряє присутніх, щоб не потрапили підписанти. Слідчого Баранова на допитах у справі Мороза Алла називала «товаришем Бараном». Баранізм — типова риса КДБ. Коли в Житомирі до хворого поета приїхали друзі з Києва, то один Із місцевих поетів випадково «забув» альбом японського живопису. В альбомі знайшли мікрофон. Господар «альбома» розхвилювався:

— Це ж за валюту куплено. Це великі гроші коштує. А ви розламали!

У відповідь на звинувачення у стукацтві він відповів:

— Все одно про вас все знають.

Це було зовсім нещодавно — ця розмова, її сміх, глузливі слова, довга дорога через усе місто від Світличного до її домівки.

І всі мають рацію: вона жива, тому що смерть її неможлива, це смерть життя узагалі, настільки в ній було сконцентроване життя. Алла сама синонім життя, його символ. Життя відкритого, такого, що самоусвідомлює себе — відкрита любов, відкрита ненависть, гучний сміх радості й презирства.

Але коли я відривався від цих відчуттів-спогадів, то бачив посинілих від люті й холоду шпигів, бачив обличчя друзів, приголомшені горем, і безповоротність втрати (а я ж не був близькою їй людиною — що ж відчували її близькі?) гнітила свідомість, переповнювала її відчаєм: друзі відходять назавжди, одні в смерть, інші в зраду.

І ці катівські морди — товариша зі Спілки, шпигів.

Шпигів — декого з них — я добре знав. Бачив їх у 66-му, коли був суд над українськими патріотами, у 69-му — на суді над Кочубієв-ським, у 70-му — на суді над Бахтіяровим.

У петлицях у них, як і у людей, — калина.

Я процідив одному, захлинаючись від ненависті:

— А кагебісти тут що роблять?

Він злякано пробурмотів, що я з кимось його плутаю.

У цей час Василь Стус читав свої вірші:

А ти шукай — червону тінь калини,

на чорних водах — тінь її шукай,

де горстка нас. Малесенька щопта.

. . . . . . . .

Ярій душе, ярій, а не ридай.

Після похорону хтось почав розпускати чутки про те, що Аллу вбили українські націоналісти, за те, мовляв, що вона, знаючи їхні таємниці, видала їх КДБ. І навіть, здається, не КДБ пустило цю парашу, а ліберали, що сиділи у своїх квартирках і пліткували про владу, про учасників опору.

Ці ж кола пустили й ще одну парашу: це, мовляв, сексуальна драма.

Одним не давала спокою Аллина мужність, іншим — її енергія, те, що вона не була святенницею. І тим, і іншим — її сміх, відкрите обличчя без страху і комплексів неповноцінності — національної, жіночої, митецької.

Дехто з тих, хто у 68-му році голосував за те, щоб виключити Аллу із Спілки, почав казати, що вона взагалі не українка, а… єврейка.

Ніби її ця підозра образила б! Алла ніколи не цікавилась національністю як «п’ятим пунктом» у паспорті. Вона відрізняла лише дурнів від розумних, негідників від чесних, тих, хто любив Україну від її зрадників і катів.

Я багато їй розповідав про Петра Григоровича Григоренка. Вона читала його статті й дуже хотіла з ним зустрітись, відчуваючи спорідненість. Для мене ж вони обоє завжди пробуджують у свідомості краще в історії України — Запорізьку Січ з її свободою, демократією, енергією та сміхом.

Після похорону вигнали з роботи Олександра Сергієнка, а Гелю вліпили догану. Заступник прокурора Київської області погрожував покарати Геля за «чутки» про те, що Аллу вбили за переконання.

Виступи на похороні Алли й матеріали суду над Морозом почали широко поширюватись у самвидаві. І тут ДБ знову програло в головному: читаючи про суд і смерть, боягузи відсіювались, а кількість учасників опору зростала, збільшувалась політична активність. Через суд над Морозом ДБ підкреслило принципову правоту Мороза у суперечці з Дзюбою. Це робило сильнішою саме політичну частину українського руху.

Жорстокість вироку Морозові була показником того, що починається новий етап репресій.

У США відбувалось слідство над Анджелою Девіс. Наші газети аж захлинались від обурення. А ми всі порівнювали гуманізм Морозових суддів і нечувану жорстокість слідчих Девіс. Вона з тюрми пише листи, у яких критикує суспільний лад, дає інтерв’ю. (Фантастика! Хіба ж можна таке уявити: приходить до Мороза кореспондент не для наклепів на нього, а щоб світ дізнався про його стан, погляди і т. д. Та що ж це таке? Невже американська реакція аж настільки загрузла у своїй антилюдяності, що допустить і радянських журналістів, як писали радянські газети? Та це ж «втручання у внутрішні справи» США. Про що ж думають президент, імперіалісти, ЦРУ та ФБР?)

Які зворушливі були статті про те, що Анджелі обмежують час на зустрічі з адвокатом і — волосся на голові підіймається! — дають холодну (!) каву.

Саме в цьому дусі «Український вісник» коментував справу Девіс і справу Мороза.

У той час як судили за слово, Президія Верховної Ради помилувала берієвця, колишнього міністра внутрішніх справ Азербайджанської РСР Ємельянова, якого у 53-му році засудили на 25 років за його звірства.

Під Ленінградом живе полковник ДБ Монахов, садист. Під його безпосереднім керівництвом винищувальна команда палицями зі свинцевими наконечниками вбила кількасот комінтернівців. Монахова навіть не виключили з партії: не дозволив секретар Ленінградського обкому партії Толстіков (а західні комуністи, немов нічого і не сталося, їздять у Ленінград, зустрічаються з Толстіковим, потискають йому руку, всміхаються до людини, яка підтримує ката їхніх співвітчизників, їхніх товаришів по партії, їхніх вождів!).

*

Споглядання навколишнього, вивчення історії відбувалося паралельно з вивченням «художніх» особливостей літератури соцреалізму. Я все більше відчував важливість аналізу «моїх орлів» — адже це ключ до психоідеології нашої держави. Ті випадки суспільної патології, які розкидані на сторінках офіційної філософії, у судах, у таємних інструкціях, у практиці тюрем і таборів, — у Кочетова й Шевцова сконцентровані в романах. Немає статистики, немає соціологічних досліджень — зате є багата соцреалістична література, що розкриває психологію «інженерів людських душ», фразеологію ідеології та її підтекст.

Наприклад, садизм з фекальністю, із патологічним потягом до самозабруднювання і забруднювання всього людського все більше вимальовувався під час аналізу Кочетова-Шевцова.

Садизм і обгидження ідейного ворога дуже добре висловлені в глумливій, принизливій інтерпретації прізвищ, імен негативних героїв. Огнєв перетворюється у Кочетова на Горілого, реальна Патриція Блейк на Браун — коричневу. У Шевцова комсомольці називають Смердючий тупик проспектом негативного героя Гризула. Я відчув, що маю справу з аспектом психології цікавішим, ніж сексуальна патологічна підшивка соціалістичної ідеології. Значення семи літер прізвища героїв для Кочетова чи шести для Шевцова наштовхує на думку про кабалу. Але перекручення прізвищ, викривання псевдонімів (у Шевцова Аркадій Остапович — Арій Осафович з Одеси; Троцький — Бронштейн і т. д.) свідчить, що це магія імені. Ім’я повинне мати негативний чи позитивний сенс, залежно від сутності героя. У Шевцова герої прямо про це кажуть. Вони вважають, що ім’я «Марат» безглузде (краще вже Март), обурюються невродливими (жидівками, безперечно) Розами, Магноліями і т. д.

Коли прикордонник розкриває позитивній героїні справжнє ім’я й по батькові (за паспортом) Аркадія Остаповича, це магічне викриття, і воно передує викриттю його як шпигуна.

Граматична помилка — «еміграція риб» замість «міграція» — виявляється підсвідомим еквівалентом цього магічного розкриття імені-маски.

Моя знайома Майя Каганська, надзвичайно талановита і глибока філолог, ознайомившись з моїми попередніми результатами, порадила вивчати праці з аналізу магічної свідомості первісних людей. Вона ж сказала, що у мене, по суті, структуралістський підхід. (Вкотре мене ткнули носом в те, що розмовляю прозою і відкриваю Америку!)

Довелось закинути психоаналіз і засісти за Леві-Брюля, «Золоту галузку» Фрезера, «Походження людства» Сємьонова, «Морфологію чарівної казки» та «Історичні корені чарівної казки» Проппа і за праці Тартуського університету із структурного аналізу.

Нарешті я знайшов близький мені метод аналізу явищ, які мене цікавлять — поєднання структурного аналізу з психологічною інтерпретацією виявленої структури.

Я читав структуралістську літературу паралельно з аналізом, що допомагало критично сприймати структуралізм і глибше розуміти магію кочетових, магію «соціалістичної держави». На жаль, праць західних структуралістів не було (окрім однієї статті Леві-Строса у «Вопросах философии»), як не було праць К. Юнга, Е. Фромма, Г. Маркузе. Довелось по крихітках вишукувати цитати, їхні праці, спотворено викладені у «критичній літературі». На Заході уявити не можуть цих тортур — поглинати сотні «критичних» «марксистських» статей задля декількох достовірних цитат, з яких доводиться видобувати справжній сенс (а поза контекстом вони ж можуть сприйматись спотворено!).

Зі структурним аналізом легше — він тією чи іншою мірою дозволений. А неофройдизм, а психоаналіз фашизму, а соціальна психологія?! Боляче продиратись через фальсифікації, нестерпно усвідомлювати, що витрачаєш стільки зусиль на повторення того, що на задвірках сучасної науки, на те, щоб самому винаходити велосипед. Тішить лише те, що самостійний аналіз дає змогу внести щось своє у давно відоме.

Радянські психоаналітики 20-х років лише відштовхували примітивізмом, міфологічністю, довільністю аналізу літератури.

Із Фромма я сприйняв поняття «невротичне суспільство» у його зв’язку з «невротичною особистістю». Прочитав «Психологічні типи», «Психологію і поезію» Юнга. З новими ідеями Юнга ознайомився певною мірою з праць С. Авєрінцева — одного з найцікавіших у країні філологів. Але це була інтерпретація, а не сам Юнг. Слова «колективне несвідоме», «архетип» заінтригував — але що вони означають?

Феномен гумору, що забруднює, у позитивних героїв Шевцова-Кочетова спонукав мене до вивчення праць великого М. Бахтіна про Рабле, Достоєвського, Гоголя. Стало зрозуміло, що закиди Майї Каганської про однобічність аналізу соцреалізму, про позитивну функцію магії та фекальності в мистецтві справедливі. Не лише у хама, але й у культурі фекальна символіка має значення. І Рабле, і Гашек (у Швейкові), і радянські шансоньє також забруднюють. У чому ж різниця? У спрямованості, у тому, що забруднюється. У культурі забруднюється те, що себе віджило, що пригнічує людину, що їй вороже. Річ не у фекальній чи магічній структурі, а в її функції. Коли Шевцов магічно накликає на жида караючий меч КДБ, то це, поєднуючись із забрудненням жида, дає антилюдський ефект. Магія ж культури — магія краси, очищення людини, піднесення її, магія віри в людину. Магія пронизує і символіку поезії Шевченка, Пушкіна, Галича, Ліни Костенко, і твори хамської культури соцреалізму. Проте магія культури не скасовує логіки, розуму. Вона тільки робить глузд розумом, емоційно наповнює логіку, перетворюючи її в діалектику.

Таким чином робота над хамською психікою раптом знову привела мене до проблеми культури, зокрема до феномена національного генія — Шевченка.

У Шевченка формально є ті ж особливості, що й у соцреалістів.

Штампи хамів у нього — фольклорні й особисті кліше (образи); забруднення святого — заземлення образу Мадонни; велика художня роль сексуальних проблем, соціальних й особистісних, — образ «покритки», опущеної жінки у «Кобзарі» центральний (не Україна, не класовий протест, не Бог, а «Покритка»!); перекручення граматичних форм — Геніальні пропуски слів і «неправильний синтаксис», що вражають читача прямо в серце.

Я дістав частотного словника Шевченка, почав записувати «штампи», логічні «ляпсуси», абракадабри, суперечності.

Частотний словник довелося впорядкувати по-своєму: у порядку спадання частоти слова у «Кобзарі». Виявилось, що найчастіше вживались слова релігійного змісту і слова, пов’язані з зором.

Вже це спростовує твердження про Шевченків атеїзм.

Означились лінії Шевченкових образів. Лінія «байстрюка» — «Христа»: байстрюк, «я», «кобзар», Гонта (вождь гайдамацького повстання проти польської шляхти), декабристи, Прометей, Христос, Ян Гус. Лінія «вампіра»: Гонта, царі, варнак (вбивця, душогуб), Бог-Отець (Сатана), байстрюки. Лінія Бога-батька-природи: природа як земний рай, митець, кобзар, Бог. Лінія «покритки» — Катерина, Марина, княжна, наймичка, козачка, Україна, Богородиця. Це центральна лінія, детермінанта психіки і поезії Шевченка.

Я зосередив сили на цій лінії, стрижневому образі «Кобзаря».

Виявилось, що в основі образу «покритки» — лежить проблема «гріха» — гріхопадіння, кара за гріх і спокута. Всі грішні, всі караються за гріх свій. Шевченко показує обличчя пригнобленої нації, пригнобленого класу, пригнобленої статі, найпригнобленішої частини цієї статі. І б’ється над проблемою: за що вона карається, у чому її гріх, і як спокутувати його? Те, як Шевченко ставить проблему, зближує його з Достоєвським — вибрати найскладніше явище на межі світла й темряви, не полегшуючи собі художнього завдання. І вирішувати вічні запитання добра й зла саме тут, на межі.

Гріх покритки — релігійний (народження дитини поза церковним шлюбом), соціальний (зрада класу — перелюб і поміщиком), національний (зрада нації — перелюб з москалем, євреєм, поляком). Гріх цей може статись і не через провину жінки — звідси образи ґвалтованих жінок і самої України.

Шевченко з вірша до вірша розглядає усі варіанти перелюбу та його плодів.

І, нарешті, на завершення блюзнірствує, пише поему «Марія». Але як вона відрізняється від блюзнірства «Гавриліади» Пушкіна. У Пушкіна — це відгук на вольтеріанство Парні, це не його особистісне, болюче, це зубоскальство, естетично прекрасне хуліганство, знущання з Церкви, з її святенницького розуміння Богоматері.

У Шевченка — це розв’язання особистої, національної, класової, загальнолюдської проблеми «гріхопадіння» й «спокути». Те, що це розв’язання проблеми особистого «неврозу», видно з подальшої Шевченкової поезії: покритка зникла. У «Марії» Шевченко, здається, віджив, розрядив проблему. У чому ж це розв’язання?

Марія порушила формальне церковне табу, але не зрадила ні Бога (батько Христа — апостол, Христовий предтеча), ні своєї нації. І плід свого «гріха» вона виховує за заповідями батька — апостола Бога. Згрішивши, вона дала світові Спасителя, Відкупителя родового гріха. За плодом своїм оцінюється гріх, а не за фактом порушення табу. Грішники ж якраз — ті, що карають гріх і плід гріха — Христа. Грішник: Бог-Отець, що віддає своїх дітей на смертні муки.

Шевченко своєю «Марією» створив нове Євангеліє, Благу Вість України. Бог цього Євангелія — жінка, грішниця, що народжує і виховує Спасителя. І Вона, а не його Учні, несе Його слово (тобто її слово) людям. Євангеліє України, Мадонни-«Покритки» — це пісня жінці, матері, очищеному гріхові. І згадуються слова самого Ісуса:

«Ніщо, що входить у людину ззовні, не може осквернити її; але те, що виходить з неї, те людину осквернює».

Я спробував простежити шлях Шевченкового самоочищення — від «Катерини» до «Марії» — детально, у всіх його аспектах. І раптом помітив, що цей шлях не можна розглядати як безперервний процес. У «Катерині» проблема не лише порушується, а й дається неявна відповідь. Катерина, згрішивши з москалем-паном, кидає сина у світ без допомоги і сама губить себе — вчинивши гріх — посягнувши на власне життя (вже у першій поезії «Причинна» порушено проблему цього гріха — небажання нести життєвий хрест). Гріх покритки — в тому, що вона відмовляється від «виховування» дитини («ви-ховува-ти» — ховати від ворогів — спокус, чужих людей, Бога-Сатани, завойовника), відмовляється від самоочищення і спокутування особистого гріха (родовий відкупив Христос). Катерина пропонує синові спокутувати її гріх сирітством. Це рішення закладене і в словах, в їхній семантиці, і в фонетиці. Покритку — покривають, як і заміжню жінку, хусткою. У «Катерині» Шевченко говорить про ніч, яка покриває щастя і сльози, про землю, що покриває померлих, про воду ставу, яка сховала тіло покритки («покритої» перед тим москалем). Покров у «Катерині» вже потенційно містить перетворення покритки Марії в Покров Богородиці. Фонетика лінії цього образу грішниці пов’язує «покритку» із «криницею» (народний символ чистоти, дівоцтва), з чистою дикою лілеєю — «крином» і далі — з «кров’ю» і «кривдою» (неправдою, шкодою, якої мати завдала синові). У «Марії» ті самі мотиви, ті самі образи — але вони вже стали явними. Ось у «Катерині» Мати каже синові:

Оставайся шукать батька,

А я вже шукала.

Тут «батько» — москаль, пан, що зрікся сина й коханої, спокусник. Але він же — неявно — Бог. Гріх Катерини в тому, що вона відмовляється від шукання Бога, відмовляється від Бога.

Марія ж чекає коханого, апостола Божого. Вона бачить Месію до народження Сина, вона розп’ята сама, як розіп’ятий її «спокусник», як усі люди. Вона шукає, вона народжує Сина на дорозі, рятуючи його від Ірода. Все її життя у дорозі. Вона розбудила Сина вогненною сльозою своїх страждань і пішла за ним у пошуках Правди, Бога, Отця.

Ще до «Євангелія від Шевченка» — «Марії», у всьому шляху Кобзаря до цієї поеми, видно, що десь, у глибинах пошуку, було закодоване — у фонетиці, в образах, у сюжеті — рішення, блага вість, єретична українська інтерпретація християнського міфу.

У мене з’явилося припущення, що в українській мові ще з доісторичних часів закодований Шевченків міф, що кожна мова несе в собі давній національний міф. Іван Світличний підтримав цей висновок, пославшись на слова Хлєбнікова про те, що у давнину словотворчість була магічним актом, чудотворенням. Довелось звернутись до проблем дитячої мовної творчості (дослідження Корнія Чуковського) і давніх народів, до проблем міфотворчості. Адже мова виникала разом з міфом. Міф забуто, але він зашифрований у фонетиці, морфології, синтаксисі.[9]

Значення національного генія полягає в тому, що через себе, — мову, через особистість свою, свідомість і підсвідомість, генотип і фенотип, Геній творить особистий міф, адекватний мовному міфові й сучасному етапові розвитку нації (тому зрозумілі мовні шукання Солженіцина — в діалектах, стародавніх пластах російської мови). Геній дешифрує мовний міф — дешифрує по-своєму, суб’єктивно. Але без цієї суб’єктивності не було б ані об’єктивного значення міфу творінь генія, ані об’єктивного значення Генія в розвитку національної культури. Шевченко був не «одним з Геніїв» України, а її культурним Богом. Богом — творцем культури, або «культурним героєм», висловлюючись мовою структуралістів.

Якщо давні язичницькі боги України, українські Христос і Мадонна були закладені у культуру до Шевченка передовсім неявно (за винятком близького Шевченкові філософа Сковороди та ієрархів української церкви) у фольклорі, народних віруваннях, у кобзарських думах і в звичаях Запорізької Січі, то Шевченко створює сучасну культуру, він Прометей України, її Бог. І віруючий, і атеїст український — якщо він українець, а не малополяк, малорос — духовно поєднаний із Шевченком. Шевченко — Ретранслятор України, через нього здійснюється зв’язок між сучасниками і зв’язок поколінь.

І це обличчя Шевченка — ретранслятора і творця культури, її генератора — радянська влада відчуває як щось вороже їй. Це і є націоналізм. Тому Шевченка посилено інтерпретують, «вивчають» у школі — перекручуючи, вихолощуючи з нього суперечність, ірраціональність, залишаючи сплющений класовий протест, атеїзм, роблячи з нього предтечу пізнього Тичини — московського раба й співця терору. Зараз, після шістдесятників, справжній Шевченко розриває свій пам’ятник-могилу, оживає, і тому все частіше влада прямо забороняє читати його вірші й співати пісні на його слова як націоналізм.

Праця над «Кобзарем» допомогла мені краще зрозуміти особливості Шевцова-Кочетова. Спочатку я розчистив пласт первісно-міфологічного мислення. Усі міфи фашизму як на долоні.

Міф крові. Нащадок позитивного героя — позитивний. Виняток — євреї у Шевцова. У позитивного Гершковича — негативні діти, сіоністи. У Робермана — старого більшовика — син видає сіоністський журнальчик під назвою «Унітаз» (натяк на «Уніту»). Позитивний єврей — це чудо білої магії революції, а чудо по крові не передається.

Міф землі. Євреї погані тим, що вони чужорідний елемент, у них немає кровного зв’язку із землею російською.

Міф чоловіка й жінки. Жінка — слабка ланка, вмістилище пороків. Через жінку — навіть позитивну — ворог (жид, шпигун) впливає на позитивного чоловіка. Цим пояснюється парадокс: деякі позитивні по крові діти — негативні. Але ненадовго — приходить позитивний герой, білий маг — парторг Глебов і заклинанням (батьковим листом) знищує злі чари (алкоголь, секс чужорідний). До жінок ходять з батогом чи б’ють їх по заду. Слабким місцем в обороні країни у Шевцова є і чоловіки-нацмени (татари, українці, вірмени). Українець для Шевцова — слабкий росіянин або ж єврей, що переховується. Одного лише Шевченка він визнає за свого, ще б пак: фонетично «шев», та й за семантикою син «шевця» — так би мовити, українізований, трохи попсутий Шевцов.

Міфи крові, землі, чужоземця і статі пронизані всіма формами магії. Тут і магія називання, і магія заклинання і прокляття, магія чарівного зілля (автори чітко розрізняють правильний і неправильний алкоголь: у Кочетова поганий закордонний, у Шевцова погані й вірменські вина, коньяки; горілка — ось наше, радянське, чарівне зілля), магія доторку рукою, магія сексуальна (вона розслаблює наші священні кордони між світом загробним і світом живим).

Але Кочетов «подарував» мені й інше — елементи церковно-православної символіки. Виявилось, що автопортрет його у «Чого ж ти хочеш?» тягнеться від півня, Птушкова-Євтушенка, Мамонова[10] у негативній, тіньовій частині до Булатова-Сталіна, молодого поета — робітника Фелікса Самаріна та білогвардійського письменника Серафима Сабурова, що розкаявся. Усі вони — це три іпостасі Бога: Бога-Отця — Булатова, Бога-Сина — Сабурова (Серафима Розп’ятого) і Бога-Духа Святого — Ф. Самаріна (він же — Савонарола).

Є і змія-спокусниця, навіть дві: позитивна Ія Паладіна, своя, рідна, радянська (змія-ексгібіціоністка), і Порція Браун, посланниця ЦРУ-Сатани, теж ексгібіціоністка. В романі є структурно однакові сцени: Ія спокушає «святого» (слова її) «Савонаролу» (слова Порції) Самаріна Фелікса — «залізного» Фелікса, а Порція — Мамонова, тобто служителя Мамоні, а не Богу-Отцю-Булатову-Сталіну. Фелікс витримує натиск, зберігає Ію для Булатова, а себе для Валерії Васильєвої. Мамонов же напивається, спокушається «коричневою змією» і зраджує святу Русь.

Дуже добре видно сенс цього церковно-православного шару підсвідомості — це оязичене, варварське, забобонне християнство з інквізиторським відтінком. Так зла змія Порція пов’язана з Жанночкою, яка має всі ознаки Баби-Яги (тобто дохристиянське божество): кістяна нога, пташиний ґвалт і запах, всевідучість, межовість становища між тим і нашим світом, функції радника зла й провокацій.

Світ-міф обох письменників істотно відрізняється лише в одному. У Кочетова у центрі світобудови «я» — «над-я», «мінус-я», тобто це позитивна релігія на чолі з позитивним Богом. У Шевцова в центрі — Сатана-Жид, негативний Бог, а «я» — ним породжене, «я» — антисатана, заслона від Сатани. Обидві міфології маніхейські, тільки домінанти, акценти в них різні.

Коли в аналізі я наблизився до цього місця, то зрозумів, що мені потрібна фашистська художня література, книжки з фашистської ідеології й міфології. А їх не було. Я, щоправда, дивився фільм Ромма «Звичайний фашизм». Дуже багато спільного зі звичайним сталінізмом. Але у фашистів більше ірраціонального, прикрас, естетизму, яскравості. Сталінізм надає перевагу сірим барвам, сіро-червоним, сіро-блакитним, сіро-зеленим, раціоналізованим (хоча й там, і там — у глибині розгул ірраціональних сил).

У цьому Шевцов ближчий до фашизму, так як і в своєму антисемітизмі, у тому, що в нього немає охамленого християнства, у своїй близькості до землі (поняття «диктатура пролетаріату» в Шевцова немає).

Аналіз Шевцова-Кочетова наштовхувався на майже непоборну психологічну перешкоду — цю патологію треба було перечитувати багато разів, з олівцем у руках, вивчаючи граматичні помилки, особливості стилю, побудови сцен, розвитку тем, мотивів. Цю обтяжливу працю скрашували тільки емоції розкриття таємниці та сміх з анекдотичності, абсурдності соцреалізму.

Ось у поемі А. Софронова Данте раптом кохає… Лауру. Товариш комуніст, за словами Леніна, що мусить опанувати всю людську культуру, вирішив поміняти коханих жінок Данте й Петрарки — Беатріче й Лауру. І читала ж це редакція журналу «Молода гвардія», а потім видавництво, де поема вийшла окремою книжкою. Ніхто не пожалів бідолаху Данте — йому всі гуртом підсунули чужу даму серця. А він же скільки докладав зусиль, щоб ім’я Беатріче стало безсмертним — завдяки його коханню, а не Петрарчиному. Та маніхейство не розрізняє позитивних героїв — жінок та чоловіків. Вони взаємозамінні, тобто еквівалентні своєю позитивністю.

*

Зняти напруження від страшної атмосфери романів Шевцова можна було у роботі над психологією гри. Ми вдвох з Танею написали велику статтю про методику (й методологію) ігрового виховання. Центральна думка — використання головного у грі — емоцій — як важеля морального, сенсорного, інтелектуального розвитку. Було сформульовано й основну мету «комуністичного виховання» — гармонійне виховання особистості, соціалізація дитини. Фройда, покладеного в основу роботи, ми старанно приховали. На поверхні від нього залишилася соціалізація замість сублімації, залишилась і генералізація емоцій (перенесення потягів я прозвав павловською іррадіацією). Ми також накидали теми майбутніх досліджень: аналіз структури гри, емоційних процесів у грі, логічної, моральної, естетичної граней сенсорики, розробка вікової системи ігор, що розвивають певну психічну функцію.

Закінчивши роботу, ми зрозуміли, що намацали щось, що об’єднує всі мої попередні пошуки: психоаналіз, культура й хамство, структурний аналіз. Гра та її закономірності, її класифікація охоплює усі сфери людського життя, культури. І в ній, як нам здавалось, ключ до проблеми культури, до проблеми становлення людини, сублімації біологічного в культурне явище.

Фахівці-психологи порадили нам ознайомитися з працею Л. Вигот-ського про гру, бо наші висновки були близькі до його теорії гри. У Виготському ми відкрили для себе психолога високого рівня, психолога, що не мав нічого спільного з убогою павловською психологією.

Теорії Виготського та його учня Ельконіна засвідчили, що головне у грі як провідній формі діяльності дошкільняти — бажання, потреба стати дорослим.

За Виготським, гра виникає в три роки як ілюзорне задоволення потреб дитини: хочу бути шофером, мамою, хочу цього коника. Усі ці потреби зводяться до однієї загальної потреби: хочу бути таким, як дорослі. Ця потреба насамперед соціальна: хочу бути в ролі дорослого, хочу виконувати його соціальні функції. Анна Фройд писала про сексуальну потребу, яку дитина задовольняє в грі. Але як вона вульгаризувала цю думку батька! Дитина стискає два автомобільчики, моделюючи статевий акт. Дивна дитина! Звідки вона знає про модельований процес?

Звільнення від вульгарного пансексуалізму — це велика заслуга Виготського. Але він не відмовився від основного у Фройда — ролі емоцій, підсвідомих потягів, ілюзій, мрій, що виступають замість реального задоволення. Професор Ельконін розвинув теорію Виготського про гру як провідну форму діяльності дошкільняти. Але бажання дитини бути дорослим він звів лише до соціальної потреби. Роль емоцій він применшує, а роль раціонального натомість перебільшує. Така властивість соцреалістичного мислення — ідеологізувати, політизувати та раціоналізувати явища.

Впадає у вічі паралелізм емоційної основи чарівної казки й дитячої гри. У чарівній казці, за Проппом, віддзеркалюється міф перетворення підлітка на чоловіка, обряд ініціації. У цьому міфі, обряді після випробувань, хлопчик стає дорослим, тобто мужем, мисливцем і магом (тобто тим, хто може правити навколишнім світом). І ті самі три іпостасі, потреби «стати дорослим» ми знайшли і в грі. Я опитав вихователів і знайомих про дитячі ігри в «тата-маму». В усіх у цій грі був сексуальний аспект — здогад про таємницю дорослої гри в родину. Але була й магічна потреба, несвідомі магічні засоби: абракадабри, чарівні заклинання, блюзнірство. Віктор Нєкипєлов розповів мені, що коли він був хлопчиком і боявся, що батьки покарають його, він бурмотів вигадане ним же заклинання, яке складалося з абракадабри та лайки на адресу «всіх червоних вождів», тобто він відтворював особливості давніх заклинань. Адже до червоних вождів він ставився тоді з пошаною.

Граючи в «педагогічну» гру, діти завжди вносять у неї магію, абракадабру та ритуальні слова й жести. Навіть до шахів вони додають ритуал: гарцювання кіньми, вибрані «особливо цінні» форми мату, «ганебну нічию» і чудо народження пішака від короля (їм мало чуда перетворення пішака на ферзя).

Граючись у «педагогічну» гру, діти завжди вносять у неї, поліпшуючи її, сексуальний момент, магію абракадабри, ритуальні слова й жести.

Критик Мирон Петровський написав у 60-х роках статтю про «критерії цирку» в дитячій літературі. Дитина любить цирк за те, що людина там усе може, робить будь-які чудеса — акробат, жонглер, силач, фокусник. Блазень, клоун символізує невмійка, саму дитину. Але клоун смішний, він символізує минуле дитини, інші ж усі — її майбутнє, всемогутність дорослого. Коронний цирковий номер для дитини — дивовижне перетворення смішного невмійка (сміючись з нього, дитина позбувається комплексу свого дитячого невміння) на того, хто все може: клоун легко, жартома, чудово повторює всю програму — жонглера, акробата, силача. Він наочно зображає майбутнє дитини — перетворення на дорослого.

І в літературі дитина любить саме всемогутність звичайної людини, що перемагає надприродне, могутнє зло — Змія Горинича, Кара-баса-Барабаса, Людоїда та інших.

Петровський, на свою біду, навів як приклад Олексія Маресьева: безногий каліка, що подолав непоборні перешкоди і врешті-решт знову став льотчиком. Маресьев могутній як людина, бо переміг і зовнішнє зло — мороз, голод, фашистів, і власну фізичну ваду.

І раптом на З’їзді письменників Агнія Барто, визнаний «класик» радянської дитячої літератури, накинулась на «критерій цирку»: Петровський порівняв «справжню людину» з циркачем! Знову все та сама соцреалістична бездумність: діти мають бачити у Маресьєві «звичайну» радянську людину, комуніста, героя (виходячи з неявної думки, що радянська людина — супермен). Вони повинні! І не важлива для педагогів специфіка дитячої психіки.

Ідеологізується все. Ось дають дітям криптограму. Після розшифрування виявляється, що це один з найзворушливіших рядків Шевченка, який мучився на засланні, в солдатах. Для педагога не має значення справжнє дидактичне завдання криптограми — він ліпить в неї ідею. Ідея опошлюється, вона ж не потрібна дитині під час гри. Вона потрібна педагогові-дурневі, який напихає дітей ідеями і розцінює любов до гри як смачну облатку для педагогічних ліків проти дитячості дітей.

Нерозуміння суті казок, ігор виявляється у всьому.

Певний час педагогів охопила пацифістська ідея (як завжди, опущена згори), що для дітей шкідливі рушниці, пістолети, шаблі, зброя взагалі (це було під час хрущовського «роззброєння»). І діти грались палицями, каменями, пугачами. Після 68-го року почали вимагати військово-патріотичного виховання і знову взялись мілітаризувати іграшки. Довелось дати зелену вулицю дитячій зброї.

Педагоги старого гарту збентежились: зброя буде сприяти розвитку агресивності. Спочатку мене, як і старих педагогів, обурив мілітаризм нової педагогіки. Певний час тихенько викидав зброю своїх дітей. Але вони й далі «ба-бахали», «тр-р-р-ракали», відступали й наступали, ховались у засідках. Їм потрібна боротьба зі злом, війна з ним, потрібен подвиг, потрібна тактика й стратегія боїв. І не має значення те, що їхні палиці схожі на рушниці й шаблі. Лук для них цікавіший за танки й атомні бомби.

Після вивчення праць Ельконіна й Виготського, я зрозумів, що дурні й «пацифісти», і «мілітаристи». Якщо хлопчик грається у «шофера», «поліцейського» чи «злодія», то він не вчиться професії, професійних навичок чи навіть специфічних емоцій. Він емоційно «вивчає» ролі, соціальні функції світу дорослих, він входить у світ дорослих, руйнує свій страх перед могутністю й нескінченністю, загадковістю дорослого світу. Різноманітні ігри розвивають емоційну сферу, навчають володіти собою, сублімувати свої потяги, заміщати нереалізовані потяги реальними діями, підпорядковуватися внутрішнім правилам гри.

Дидактизація, ідеологізація гри частіше дає протилежний задумові «педагога» результат — огиду до дорослої ідеї, незрозумілої та нудної. Якщо дорослий відбирає зброю, то в результаті, поєднуючись з іншими факторами, ця заборона залишить у підсвідомості зброю як мрію про щось таємниче-прекрасне, як засіб свободи від перепон. Штучна мілітаризація дитинства призводить до того, що діти позбуваються притаманного їм прагнення до боротьби й подвигу, вона викликає протест проти дисципліни в грі, боротьбі, праці. Деяких дітей, щоправда, може захопити роль героїчних «болванчиків». Проте в цілому гра у війну не має нічого спільного з дорослою війною. Потреба у війні-грі може потім перерости в любов до боротьби у шахах, до боротьби з теоремою, проблемою. Все залежить від загальної структури ігрового процесу у системі ігор, від ролі в ній педагога, від успіхів у грі, від емоційних процесів в іграх, від психіки дитини.

Дитяча «війна» луків, пістолетів, мечів — благородна, аристократична гра розуму, військової хитрості й мужності. Що вона має спільного з війною «кнопок», машин, ракет — війною, де особистість, як і цілі народи — ніщо?

Саме ті, хто не пережив свого дитинства у сміливих іграх боротьби стають інфантильними дорослими — садистами, донощиками, святенниками, інквізиторами-кагебістами, холоднокровними професорами на кшталт професора Лунца.

Ми з Семеном Глузманом обговорювали цю проблему — роль гри в боротьбі з інфантилізмом, психоневрозами, роль ігрових правил у становленні гнучкої цензури в психіці. Ми навіть хотіли, достеживши еволюцію гри, емоції в грі, розробити ігротерапію (на Заході вона вже з’явилася) для лікування божевільних дітей — так тісно пов’язана гра з проблемами позбування фобій, заборонених потягів, зі створенням механізмів сублімації, заміщення предметів потягу, зміщення потягів і т. д.

Але ні в Глузмана, ні в мене не було часу на ігротерапію. Він єврей і тому не міг влаштуватись на роботу в Києві. Після інституту поїхав працювати до Житомира. Лікував істерію, психопатію й складніші хвороби. Становище психіатрії, її низький рівень, нездатність лікувати більшість психозів (якщо не всі) прищепили йому відразу до лікарської брехні, до дурнів-колег. Побачене в тюрмах сповнило його жахом: скільки там хворих психічно, скільки здорових, яких кинуто в одні камери до хворих. Глузман намагався домогтися, аби божевільних кримінальників переводили в лікарню, але це вдавалось з великими зусиллями. Як людині, що вихована на великій російській літературі, у лікарській родині, Глузманові важко було стати збайдужілим лікарчуком, який мовчки споглядатиме страждання хворих і бездушність колег. А тут звістки про психушки, погрози психіатрією, антисемітизм, з яким Глузманові доводилось стикатися щодня. Навіть охорона, наглядачі тюрем, що боялись його як начальства, психіатра, який перевіряв стан хворих у тюрмах, мали перед ним перевагу невігластва, бездушності, товстошкурості, влади карателів і расової чистоти. Останній лягавий відчуває вищість над євреєм, якщо навіть єврей — Лунц. А що вже казати про єврея з вразливою совістю, із такою тонкою нервовою системою, що вона відгукується на всі болі ближніх?

Семен писав оповідання. Смаки наші були дуже різні. Коли він написав оповідання про свої пошуки роботи, мені оповідання дуже сподобалось, йому ж не дуже. Він шукав художнього узагальнення у сюрреалістичних образах, у сюрреалістичній побудові сюжету. Як психіатр, він дуже добре бачив радянський абсурд, паралогізм. Бо ж це країна шизофренії, співіснування двох (і більше) «країн» — країни, що стояла «на порозі комунізму» і країни, що стояла на рівні стародавнього Риму, середньовіччя, Івана Грозного, Петра І, Пугачева. Та це і параноїдна країна, з манією величі й маячнею ставлення до всього — радянсько-російське месіанство й страх перед підступами імперіалістів, сіоністів, українських націоналістів, ревізіоністів, троцькістів. Усілякі хвороби є в цій країні, тільки немає здоров’я. Тут і людоїдство, і вампірство, і надмірна конкретність мислення і надмірна абстрактність. Величезна божевільня, де здорових людей лікують параноїки, шизофреніки, психопати, істерики.

І як психіатр, як людина надзвичайно совісна й культурна, Глузман, попри всю свою нелюбов до політики, написав контрекспертизу у справі П. Г. Григоренка. Він вивчив листи Григоренка, його праці, розмовляв з його знайомими.

Цю роботу передали в Москву.

Сідати у тюрму Глузманові зовсім не хотілось. Він не «герой». До «героїв», політиків-ентузіастів ставиться скептично. Але «не можу мовчати» Льва Толстого, Петра Григоренка — це всезагальна якість нашої інтелігенції, що протестує.

Зараз Семен у таборі, на сім років плюс три роки заслання. Він став борцем на рівні Мороза, Буковського, Джемілєва, борцем без страху, борцем із садизмом поліції і таборових катів, з нелюдським абсурдом поліцейської країни.

На Захід прийшли його листи-протести, відповіді інтерв’юеру і «Відкритий лист до батьків». Усі, хто знає Глузмана, не можуть без сліз і почуття вдячності читати його листа до батьків. Це документ надзвичайно сильний, у ньому викладена вся суть демократичного руху. Я добре знав Глузмана, але не знав за ним такої сили духу. КДБ своїми репресіями відкидає від руху все слабке, боягузливе, а в кращих людях випалює прекраснодушність, лібералізм. Табори й тюрма — школа сили, розуму, духу. І за це «дякуємо» Брежнєву. Він готує собі ворогів — розумних, чесних, сильних, високодуховних. Щоправда, виховують у таборах (і особливо у психушках) і істеричних, злих людиноненависників. Але Глузманів більше.

Ось як відбувається виховання борців у таборах. Глузмана послали скопати контрольну слідову смугу, яка оточувала табір (який символ!) Адже така ж смуга тягнеться на кордонах країни: вся країна — табір, оточений колючим дротом і слідовою смугою, і зеки — вільні радянські люди — зобов’язані, як казав Глузман, займатись «самоохороною»). Задля того, щоб отримати побачення з батьками, Глузман здійснив «аморальний» вчинок, пішов на компроміс (за його словами, перший і останній). «Оперуповноважений КДБ капітан Утир якось сказав, що у мене є одне слабке місце — мої батьки. Він помиляється: у мене немає слабких місць. Така розкіш мені не дозволена». Я думаю, що Глузман тут неточний. КДБ використовує «слабості»-чесноти, а Глузмани ці слабості перетворюють у свою силу. КДБ їх цього навчає, випалюючи слабість духовної сили.

Табірний каратель сказав другові Глузмана Мешенеру: «Я можу вас поставити на голову, якщо захочу». Глузман коментує: «Саме в такій акробатиці і полягає гуманізм соціалістичної пенітенціарної системи».

«…У 50 градусів морозу вночі мене «на всяк випадок» клали у сніг…»

Це пише типовий, тобто кращий політв’язень, який втілює у собі сенс руху опору. Тут немає фанатизму, озлобленості, тут гумор і спокійний тон вченого, який викладає факт і суть садизму своїх катів, тут сила духа.

«У мене дисертація — „Заочне судово-психіатричне дослідження у справі Григоренка“, і я дякую долі за те, що неодружений. Опери з КДБ, які підслуховують у табірному будинку побачень, не стануть свідками мого адюльтеру», — відповідає Семен батькам, сподівання яких на синову наукову кар’єру і родинне щасливе життя були зруйновані.

«Я не такий сильний, щоб переступити через власну совість. І не такий слабкий». У цьому сенс нашої боротьби. В її основі — совість. КДБ використовує силу розуму Дзюби, сумління й алкоголізм Якіра, схиляння Л. Середняк перед Глузманом і Плющем[11] — усі наші слабості й чесноти, щоб ми зрадили. І зраджують боягузи, алкоголіки, моралісти, раціоналісти й істеричні протестанти. Не зраджують боягузи, алкоголіки, моралісти, раціоналісти і навіть істерики. Всі слабості стають опорою, всі чесноти можуть стати підґрунтям для зради.

Як співав Юлій Кім: «Тут сила проти правди…»

На жаль, КДБ має не лише силу кількості, нелюдяності, економіки, але й силу слабкості фобій, державних маній і маячні.

А у нас і правда, доведена до істеричного правдолюбства, може стати слабістю.

І все-таки співак має рацію. У нас правда — головна зброя, наша сила, а у них безсилля брехні «Правд», дезінформації «Известий».

«…Ваше покоління контужене 37-м роком. […] Страх, страх, страх. […] Якийсь трансцендентний страх, кафкіанський. І хіба ж це не щастя, що я позбавлений його, що совість моя чиста? […] Вам важко, та невже ж ви хочете, щоб я зрадив матір Яна Палаха?»

Це також головне у нашому русі — немає кафкіанського страху попереднього покоління. І пам’ять про Яна Палаха.

Як співає Галич про Мадонну, що бреде по Іудеї і думає про Сина:

А вокруг шумела Иудея

И о мертвых помнить не хотела.

А Семен Глузман пам’ятає про мільйони замордованих у ГУЛАГу, про Ельзу Кох і Данила Лунца, про Бабин Яр, про своє еврейство, про мене в психушці.

Разом з Володимиром Буковським Семен пише у таборі рекомендації для тих, хто потрапляє до рук Кох-Лунцеві, садистам-психіатрам. Він думає про інших, тому що шанує пам’ять загиблих і поважає себе.

Іван Світличний, вже з заслання написав мені в Париж про талановиту поезію Глузмана. Хоч і переклали її французькою, та надрукувати не вдалося… Лише окремі вірші.

Поки писав експертизу у справі Григоренка, я взявся за «Психологічні методи на допиті». До цієї роботи мене підштовхнула моя попередня стаття — «Психоідеологія інтелігентної зради». До останньої, у свою чергу, мене спонукала еволюція моїх колишніх друзів, суперечки з ними. Вони доводили, що лайно завжди було, є і буде. Лайно у самій людині, у державі, у боротьбі. Вони смакували абсурд, відчай, патологію суспільства і кидали звинувачення учасникам опору: мовляв, вони несуть нову кров, новий ГУЛАГ, лайно смердюче, бо радянське лайно вже підсохло, і коли його не чіпати, то не чути, як воно смердить. А ми, мовляв, «біси»-«демократи» (за аналогією з «Бісами» Достоєвського).

Мій найближчий тодішній товариш Е. Н. декілька разів ловив мене на бісівщині й одного разу заявив:

— Ти завжди вислизаєш.

Я передав однією дівчиною небезпечного листа до Москви. І «друг» звинуватив мене в тому, що я втягую її в боротьбу, нехтуючи тим, що вона не хоче в цій боротьбі брати участі. Я пояснив, що не попередив дівчину, бо тоді вона, якби її затримали, мусила б визнати в КДБ, що свідомо брала участь в розповсюдженні антирадянщини. З іншого боку, вона знала мене й адресата і розуміла, що передав я не любовну записку.

— Гаразд. Але якби її схопили, вона б не захотіла видати твого імені і цим самим стала б на шлях боротьби з КДБ. Ти змушуєш людей боротись, спираючись на їхнє сумління.

— Я підписав листа своїм прізвищем і навіть наголосив, що з тим, хто передає, про політику говорити не треба.

І так було кілька разів. Мій товариш довго ловив мене на бісівщині, аж доки одного разу не резюмував:

— Ви чесні люди, але ви прокладаєте дорогу технократичному фашизмові. А він вас же й знищить.

Думку про таку загрозу підказав йому я сам, як і марксистську тезу про розрізнення суб’єктивного й об’єктивного в рухах. Мій друг не визнавав марксизму, але тут не погордував «страшною» марксистською тезою, щоб звинуватити марксиста. Коли він виступав проти неомарксизму, я запропонував йому зв’язатись з релігійним рухом, близьким йому по духу. Але й на це він не пішов.

Він заявив мені, що, прийшовши до влади, я його розстріляю за жалість до людей, до ворога.

— Так, якщо ти врятуєш ворога і той через твою провину вб’є ще сотні людей, то доведеться приставити тебе до стіни за твою співучасть у катівстві.

Він відійшов від друзів, від самвидаву і став ситим, самовдоволеним працівником технічної пропаганди. Він своєю роботою допомагав розповсюджувати офіційну брехню, а про тих, хто бореться з цією брехнею, говорив як про майбутніх катів або справжніх бісів. А в результаті дав про мене на суді неправдиві свідчення.

Були й інші подібні знайомі — абсурдисти, песимісти.

Я описав у своїй статті взаємозв’язок абсолютно песимістичної ідеології зі шкурною психологією зради самого себе і друзів. Я спробував прослідкувати логіку переходу від абстрактного песимістичного заперечення суспільства до домовленості зі злом, що існує, в ім’я заперечення зла майбутнього, а потім і до співпраці з цим злом. Логіка ця переплітається з психологічним переходом: крок логічний, крок психологічний, потім логічний — і так до кінця падіння. Насправді немає суто логічних або ж суто психологічних кроків морального регресу, вони взаємно породжують одне одного за наявності психологічної детермінанти, примату соціально-психологічних факторів.

Проте, працюючи над психоідеологією зради абсолютних песимістів, я побачив, що все не так просто, як мені здавалось на початку роботи.

Це всього-на-всього шлях естетів, філологів. Ще є шлях зради технічної інтелігенції, емоційного націоналізму, політичних істериків, філософський шлях, шлях спокійного, самовпевненого лібералізму, шлях бісів (вони люблять гратись з поліцією у кота-мишки).

В основі всіх шляхів — нечесність із собою, примат особистого болю, особистої долі над ідеологією. Ідеологія для них — психозахисний механізм, що рятує людину від власної совісті, співчуття до людей і т. д.

Я зрозумів, що такі шкурні ідеології базуються на міфологізації ідеології. Почав збирати матеріал для статті про лібералів, неомарксистів, «чистих» демократів, технократів, націоналістів. Насправді чистих ідеологій немає, всі вони — психоідеології, сплетення різних ідеологій між собою і з психологією; переплетення комплексів неповноцінності, провини, страху, сорому, совісті, істерії й сексуально-соціальної патології.

У вступі до статті я зробив цей розподіл, ввів орієнтовну класифікацію психоідеологій, згадав про роль «шкурності», міфів, моди, несвідомих ідеологій, зокрема, несвідомої політичності, що у свідомості вважає себе за аполітичну.

Оскільки соціальна база демократичного руху — це поки що інтелігенція, то, значить, треба використовувати всі її соціальні переваги: ерудицію, знання, вміння мислити, аналізувати — і вдаряти по її слабких місцях: схильності відриватись від грішної землі, схильності до самокопания, до анархізму в політичних діях і в побуті, до кастової замкнутості, перебільшення ролі слова, ідеологій.

КДБ використовує всі ці вади. І саме тому я хотів написати статтю про психологію слідчого та його жертви: вади й чесноти слідчого, вади й чесноти інтелігентів.

У номері «Вопросов психологии» зі статтею Виготського про гру якраз була стаття про психологічні прийоми слідчого на допитах. Я зміг спертися на опис легальних законних прийомів слідства. Залишилось перетворити рекомендації слідчим на рекомендації для тих, хто перебуває під слідством, свідкам і доповнити їх досвідом друзів, власним досвідом і матеріалами «Хроніки», «Білої книги» О. Гінзбурґа, працями Литвинова, «Юридичною довідкою» Єсєніна-Вольпіна.

У статті я встиг дійти до протизаконних методів слідства: шантажу, провокацій, фальсифікацій, психологічного терору, використання фармакологічних засобів, «квочок».

Свою статтю я прочитав багатьом з тих, хто вже сидів або ж пройшов через слідство як свідок. Вони щось виправляли, щось додавали.

Наприкінці 1970 року я поїхав до Москви. Потрібен був самвидав, треба було віддати наші матеріали, інформацію про Україну. Мені також була потрібна фашистська дореволюційна література й література сучасного анти- і прорадянського фашизму для третьої частини «Спадкоємців Сталіна». У другій частині під назвою «Обмовки реакції» я поширив аналіз Шевцова-Кочетова на все радянське суспільство, розглядаючи поняття суспільної свідомості, підсвідомості, цензури, суспільної символіки. Тут були процеси над Лєвіним-Лєніним, плутанина з Леніним-Бауером, маразматичні мемуари Мікояна, у яких було «виказано» таємниці Кремля.

Як символ мене особливо зацікавила «біла пляма» в гімні СРСР — немає слів. Гімн без слів видає суть нового етапу сталінізму: слова про Сталіна маються на увазі, але вимовляти їх поки що соромно. А нових не хочуть. З цим співвідноситься й небажання виконати обіцянку — замінити Конституцію «диктатури пролетаріату» Конституцією «всенародної держави». Сталінська Конституція їм здається надто ліберальною, а доведеться ж сказати ще більш прекраснодушні слова. Слова ніколи їм не заважають, але «антирадянщики» використовують ті самі слова проти них. Це неприємно. Технократи збираються і зовсім відмовитись від добрих слів — навіщо їм слова про демократію, свободу й гуманізм? У них кібернетика, ракети, атомні бомби, вся техніка, промисловість і наука. Бюрократи ж шанують папірці і люблять гарні слова. Це їхня слабкість.

Гімн без слів означає те саме, що й біле коло на червоному прапорі націонал-демократів у ФРН. Але в НДП це свідомий натяк, кулак у білих рукавичках (на взірець статті російського фашиста під назвою «Без жидів» — тут вже є присмак тонкого естетизму, у дореволюційному «Бєй» замінили тільки «й» на «з» — і гуманно, й послідовно). А у Брежнєва біла пляма в гімні — несвідома погроза і розгубленість, слабкість, нетривкість влади.[12]

Поняття «загальнонародна держава» — для марксиста алогічне. Це абсурд, алогізм, що розкриває причини того, чому в гімні немає слів. Всенародна держава — брехня, така сама як і «диктатура пролетаріату» за Сталіна, але брехня алогічна, брехня й правда відмови від доктрини марксизму. Адже «загальнонародна держава» — це «грубий казармений комунізм» за Марксом. Але й це, найточніше визначення алогізму цього звороту не точне, бо ж треба сказати ще й про «антинародну державу», про машину придушення всіх класів (адже й бюрократів придушує ця машина, і вони нею не задоволені: одні хочуть безкарно користуватись матеріальними благами відкрито, всенародно; іншим хочеться відкрито підкорятись Сталі нові і тотально тероризувати народ, треті хочуть поліпшити роботу народного господарства, четверті мріють про прекрасний буржуазний Захід, п’яті… весь час чогось не того хочуть). Держава — машина для придушування одного класу іншим (Ленін). Загальнонародна? Всенародна машина, що придушує весь народ усім народом… Що це таке? Павуки в банці? Та ж ні, селяни крадуть, п’ють, але нікого як клас не гризуть. Робітники? Те саме. Значить, не всенародне взаємопригноблення. Якби в ідеологів КПРС залишилось хоч щось марксистське, то вони повинні були б сказати: визначення держави, які давали Маркс, Енгельс, Ленін, застаріли. Ось вам нове, точніше. І тоді «загальнонародна держава» мала б якесь логічне значення, нехай воно б і не відповідало реальній радянській державі. Але ж для цього мислити треба, а не брехливо бити поклони батькам-засновникам теорії.

Цікава й несвідома символіка радянської держави. У Києві стоїть пам’ятник Леніну у вигляді фалоса. З’явився звичай після шлюбної церемонії їздити до пам’ятників Леніну. Вони, батьки народу та його слуги, люблять їздити в авто чорного кольору, працювати в будівлях з чорного граніту (два роки тому в Києві будинок ЦК вже облицювали, прикривши свою чорну роботу, — збагнули, мабуть-таки, що таке чорнота, яка у слов’ян означає смерть, ядуху, хворобу, сатанізм?). Вони звикли розміщати у газетних статтях вождів по порядку їхньої близькості до чергового Вождя або ж відповідно до того, яке значення вони насправді мають в олігархії. Звикли їздити в машинах, номери яких точно відповідають їхньому місцю в ієрархії. Кашкети на офіцерах все більше стають схожими на красиві гітлерівські, обмундирування на «білопогонне» з його розкішними ментиками, стрічечками, барвами, кастовими відмінностями. Термін «радянський патріотизм» все більше витісняє брехливий «інтернаціоналізм». Дуже смішно було мені у Київській тюрмі прочитати статтю про те, що урочисто введено звання «прапорщик», а потім побачити моїх наглядачів уже прапорщиками.

Якось вся історія Росії заглянула мені до камери, коли я на 1-е Травня — свято трудящих — побачив п’яне усміхнуте обличчя прапорщика в… блакитному святковому мундирі.

Ну як же тут обійтися без поезії:

И вы, мундиры голубые,

И ты, послушный им народ…

Усе та сама лермонтівська країна — країна блакитних мундирів, країна рабів, що по триста років терпіли, щоб повстати засліпленими, а потім знову зануритись у терпіння на чергові триста років. Я не хотів би, щоб це сприйняли як зневагу до російського народу. Шевченко писав про «мільйони свинопасів» у козацькому вільнолюбному народі, про гетьманів — варшавське сміття, підніжки Москви. Але коли я зараз знову чую про боговибраність, месіанську роль росіян, мене стає не по собі. 300 років монгольського іга, 300 років самодержавного, 60 — поки що — радянського. Навіщо російські патріоти метаються між плазуванням перед Заходом і шовіністичною гординею своєю… чим пишаються?

Обидві крайності — прояви комплексу національної меншовартості. У Лєрмонтова, Чернишевського, Герцена, Сахарова цього комплексу немає. Та й навіщо він росіянам? Це ж національна ущербність — месіанство, сліпа національна любов і гординя.

Перше, що я довідався у Москві, була звістка про суд над філософом Єгідесом. Я знав про нього тільки те, що він написав працю про сенс життя — одну з трьох праць, що з’явились на цю тему. Відчувалося з цієї роботи, що автор думає і розуміє всю значущість проблеми, яку так довго вважали за релігійну псевдопроблему.

Єгідеса посадили у звичайну психушку («ідеї величі й реформаторства», він написав проект уставу КПРС і Конституції, а також «наклепницькі» статті «Про основні напрямки соціалізму» і «Єдиний вихід»).

Москвичі обговорювали статтю А. Михайлова «Міркування з приводу ліберальної кампанії 1968 р.» — критика ліберальної опозиції — зокрема, Ініціативної групи — з позицій соціал-демократичного марксизму. Багато що з авторових зауважень видалось мені слушним, але навіть слушне написане таким зверхнім тоном, з добрячою дозою догматизму, з нерозумінням політичної важливості опори на закони й моралізму руху та схильністю до підпілля. Через ці помилки стерлося все те близьке, що було в статті для багатьох, хто поділяв позиції, подібні до позиції Михайлова. Зовсім вже обурювала фраза про біснуватість, істеричність демонстрації 25 серпня 68-го року. Не розуміти значення вибухів морального обурення — означає стояти на позиціях плоского раціоналізму, прагматизму. Михайлов не розумів усієї важливості у країні безправ’я — на етапі розростання опозиції у середовищі фахівців — ідейності, відваги, морального протесту й правосвідомості.

Все це зменшило силу його думки про те, що багато учасників містифікують соціальне коріння демократичного руху: суперечності між рівнем виробничих сил і бюрократичною системою розподілу, організації й управління, у класовому стосунку — між науково-технічною й гуманітарною інтелігенцією, спеціалістами й бюрократами. Містифікація полягає у тому, що рух трактується як суто моральний протест, позакласовий. Михайлов дуже точно вказав на те, що боротьба за загальнонародне право — свободу слова, переконань, думки — це вузько класова позиція, бо вона не вимагає самоуправління на підприємствах, права на страйки, не вказує на бажану форму управління державою — господарством, армією, культурою — це висловлене в загальнонародних потребах інтелігентське начало: інтелігенція не може творити без свободи думки, слова, друку, організацій.

Проте добродій Михайлов настільки традиційний у своєму марксизмі, що навіть стилем своїм, формою полеміки відштовхує від себе: «Моралізаторство, юридичне крутійство, гучні фрази» (перебільшення помилок руху, навмисно образливе), «це — розлад і деградація» (про пасивних лібералів; за моєю термінологією — просто лібералів), «дії їхні… об’єктивно провокаційні» (про активних лібералів, тобто демократів).

Оскільки всі мої друзі обурювались його статтею («сидить у себе в кутку, мовчить собі тихенько, нічогісінько не робить, і ще й гордо повчає і сміє розкидатись звинуваченнями, радити займатись теоретичними дослідженнями по хатах, не висовуючи носа з нори»), я намагався захищати автора. Треба переступити через снобізм «теоретика», «вченого марксиста», через його невміння конкретно мислити: без «істеричних демонстрацій», галасливої, відкритої частини айсберга самвидаву все інше розвиватиметься дуже повільно і в підпільно-авантюрному руслі. І тоді видно раціональне в його критиці. Справді, чому ми не публікуємо матеріалів про страйки, чому не зв’яжемось з бунтівниками з Новочеркаська, Прилук і т. д.? Я особисто передав у «Хроніку» три повідомлення про робітничі страйки в Україні, але їх не опублікували, бо «це політика, а політикою ми не займаємось». Чому право на страйки менш важливе, ніж право на свободу совісті? Тому, що воно вторинне, залежить від інших прав? Але це регулятори відносин між робітниками й державою, регулятор виробничих взаємин, крок до самоврядування, специфічна пролетарська зброя за права, найбільш зрозуміла робітникам. Чи є перевагою «ідеальність» свобод, яких хочуть інтелігенти? Так, оскільки у свободі думки і її висловлювання — політична передумова національних та економічних свобод. Проте абстрактна, ідеальна свобода безсила у своїй «чистоті», якщо вона не «забрудниться» матеріальними свободами — свободою виборів, страйків, масових організацій, правом мас контролювати керівництво.

Демократичний рух зачіпає всі матеріальні свободи, але надто вже мало.

Снобізм слів П. Якіра про те, що його не цікавить, чи йдуть за нами маси, висловлює саме індивідуалізм та інтелігентський анархізм демократів.

В українських патріотів немає цього снобізму щодо мас. Навпаки, тут можна побачити перебільшене поклоніння масам у формі абстрактної, містичної лобові до нації. Але це не заважає патріотам Східної України бути відірваними від нації, народу живого, — через культурництво, філологізм, аполітизм, непрактичність.

Спільне в російських демократів і в східноукраїнських патріотів — абстрактність свідомості, містифікованість політичної спрямованості. Цю абстрактність особливо видно у «ліберальних марксистів» (тобто немарксистів), наприклад, у Роя Медведева. Медведев з його «класовим» підходом так само далекий від робітників та селян, як і його опоненти — демократи й російські націоналісти. Його «об’єктивізм» — небажання додумувати до кінця, небажання заглиблюватись у «марксистську єресь», відійти від застарілих догм, і тому він суб’єктивно сприймає країну й історію, у нього не науково-об’єктивний аналіз, а неусвідомлений страх перед втратою «основ» під ногами, перед майбутньою кров’ю народного бунту.

А демократи, знущаючись із несміливості думки Медведева й ліберальних сподівань на те, що влада стане м’якшою, на її еволюцію, поділяють його формальну аконцептуальність, безпрограмність, неполітичність (тобто «об’єктивно-історичний» аналіз) — основи його ілюзій.

Я сам ніс у собі цей «первородний гріх» інтелігента: рефлексію, абстрактність, відірваність від побуту, матерії життєвої практики, міф суто особистісного протесту — і тому відчував силу й слабкість «загального» в русі опору. Романтична реакція на радянську дійсність: російський монархізм, слов’янофільство, націоналізм — демонстрували зворотній бік «первородного гріха».

У самвидаві з’явились статті російських націоналістів «Слово нації» й «Три ставлення до Батьківщини». Дико якось було читати голос з печерних часів, заклик назад, до «самодержавства, православ’я і народності», трьох китів царизму, російського слов’янофільства і чорних сотень. Але три кити у старі добрі часи все-таки формально були пристойніші. А тут вже відчувалась доба раціоналістичного «романтизму»: біла раса, «безладна гібридизація», «голос крові».

Ще коли я збирався до Москви, Таня попросила, щоб я зустрівся з В. Гусаровим, автором чудових публіцистичних праць «На захист Фадея Булгаріна» (Гусаров «доводить», що Булгарін — патріот на взірець Кочетових, справжній охоронець «правильної літератури») та «Мій тато вбив Міхоелса» (про вбивство кагебістами знаменитого режисера й актора Міхоелса).

Гусаров написав у своєму звичайному іронічному стилі «Слово про свободу» — відповідь «Слову нації». Але закінчує він зовсім не іронічно: «Всезагальний розклад треба припинити не за допомогою батога та різки, а за допомогою гласності».

Коли я прийшов до Гусарова, він тільки обмірковував листа у психушку до Петра Григоровича — в іронічному стилі, але без сарказму, а з любов’ю та глибокою пошаною до нього. Він вже написав два листи, а тепер вирішив їх продовжити і зробити публічними, відкрити діалог з Петром Григоровичем про речі неполітичні, але, можливо, важливіші.

Автори «Слова нації» мене зацікавили. Виявляється, вони приходили до Гусарова. Гусаров описував діалог з ними гумористично, тобто поєднуючи повагу до їхньої самовідданості, щирості зі сміхом над їхнім «романтизмом», браком почуття гумору, що призводило до словесного та ідейного несмаку, до солодкавого пафосу.

Ця іронія перетворюється на сарказм, коли через підсолоджену естетизацію страшної російської історії проглядає расизм, фанатизм церковно-монархічний та месіанський. Щирість та суб’єктивна чесність не означають обов’язкового гуманного ставлення до людини. Навпаки, доведені до крайнощів, вони породжують фанатично-садистське ставлення до людини. Ці крайнощі з’являються тоді, коли ідея, прагнення до істини не самообмежуються сумнівами у собі, в Ідеї, не пом’якшуються «безідейною» любов’ю до людей і пошаною до того, що в них — навіть у нелюдів — людське, презирством й ненавистю до антилюдяного в собі, в однодумцях, в Ідеї, в обмеженості своїх істин.

Глузування з ворога (а «російські патріоти» — поки що не вороги на взірець КДБ, а ідейні супротивники демократів. Проте може надійти час, коли вони змінять КДБ: їхні ідеї мають тенденцію втілюватись у реальності) буває людяним, коли щось у ворогові цінуєш і перебуваєш з ним на рівних — і вони, й ми поки що в’язні ГУЛАГу, а не його керівники. «Російські патріоти» вважають, що влада м’якше ставиться до нас, а ми думаємо, що навпаки. Так чи інакше, але садять і тих, і інших. А те, що у верхах є люди, які симпатизують їм чи нам (а чи є вони? Медведєви вірять, я — ні), з погляду етичного не так вже й важливо: умови суперечки, ідейної боротьби у демократів і руситів етично однакові.

Я зупинився на цьому питанні тому, що проблема моральності виступів проти ворога, який сидить у таборі, з’являється постійно.

Коли група Фетісова — Антонова написала огидну фашистську роботу, у якій солідаризувалась із владою, з її російським націоналізмом, расизмом, то у самвидаві з’явилась зловтішна стаття про божевільних, що заслужили тюрму від рідної та близької їм влади.

«Хроніка» з осудом відгукнулась про зловтішання антифашиста, що ставила його на один рівень з Фетісовим й Антоновим.

Як і кожна практична моральна проблема, ця не має формули розв’язку. Ось дехто закликає різати кримських татар, євреїв, українців, росіян, арабів, кого завгодно. Навіть більше, влада у цей час проповідує те саме. Моральне почуття вимагає вдарити по погромникові, паралізувати його людиноненависницьку пропаганду словом, яке розкриває внутрішній зміст пропаганди (вона може виявлятись у словах християнства, любові до Батьківщини, комунізму) точним словом — фашист, садист, расист, погромник, нелюд.

Проте це слово інший бандит — той, що при владі, може використати проти того, хто влади не має. Чи можна давати свідчення на нього? Формули виходу з ситуації немає і бути не може — вона сама буде нелюдською, якщо її створити. Доводиться шукати міру в реакції на Фетісових, тобто, наприклад, шукати стиль, форму, слово й аргумент полеміки, такі, що «не доносять», інакше кажучи, непридатні для прокурора й судді.

Ось фашист сидить з євреєм в одній камері. Фашист прямо каже, що влада — другорядний ворог, а першорядний — це єврей, інтелігент, ліберал і демократ. Починаються суперечки, крики, взаємні образи. Але демократ отримує передачу, а в фашиста нічого немає, він голодує, він хворий, він вмирає.

В одного мого товариша якось виникла саме така проблема. Але вирішити її було легко. І він вирішив по-християнськи. Складніше, коли невелику зібрану суму доводиться розподіляти між хворим демократом і вмираючим фашистом. А ти не сидиш, не бачиш, як мучиться фашист, ти про нього особисто не знаєш, він не ближній, духовно він для тебе — по той бік. Усе тобі в ньому вороже, в ньому — в конкретному злі, а не просто в символі зла.

Як бути? Я вирішив цю проблему на користь хворого демократа, але завжди відчував, що вибір мій — неморальний (у дійсності проблема ще складніша й глибша, бо неморальний сам вибір, але тут самі гроші, те, що їх не вистачає, стають проблемою). Коли тобі заподіяли зло, то морально простити його, ворога, кривдника (хоча й тут є безвихідні теоретичні ситуації). Але хто сміє прощати Сталіна, ЧК, ДПУ, НКВД, КДБ, Генерального Прокурора Руденка — не за себе (як прощав «фаворитів коронованого фельдфебеля» Миколи І декабрист Іван Олександрович Аннєнков)? Як можна простити людині, яка не тебе, а інших мріє різати? Яка посадила в тюрми людей своїм доносом — зі страху, із вигоди?

Це питання поєднується з питанням про ставлення до Достоєвського. Геніальний письменник, мислитель. Але й патологічний російський націоналіст з неймовірно дикими ідеями про нацменів. Коли зібрати всі його висловлювання про євреїв, поляків, українців, то за незвичайно великим мислителем проглядають «Протоколи сіонських мудреців».

Людина, що вірить у міф про ритуальні вбивства, про боротьбу євреїв за владу над світом, не може викликати до себе поваги (оця її грань).

Про Достоєвського сперечалися з багатьома москвичами, тому що ті не хотіли бачити його політичної ідеології — лише естетику, духовні пошуки (ніби не було зв’язку між його надзвичайно глибокими ідеями і його антисемітизмом).

Небажання дивитись усій правді у вічі — зародок міфологізації ідеології та бачення світу.

*

Вийшовши від Гусарова, я пішов на вечірку до В. Л. Він колишній працівник піонерського журналу, займався дитячою літературною творчістю. Писав і підписував листи-протести проти судів, проти смертної кари і на той час був безробітним.

На вечорі був Володимир Буковський, що зовсім нещодавно вийшов з табору. Володю я розпитував про психушки. Мені добре запам’яталась його розповідь про найстрашніше.

У тебе в психушці з’являється друг, з яким можна поговорити. Він любить тебе, ти — його. Відбувається своєрідна взаємопідтримка. Але тут раптом він по секрету повідомляє, що він Сталін, Наполеон або ще хтось. У нього не було раніше навіть натяку на маячню, манію. Що ж тепер робити? Не хочеться його ні бачити, ні чути — така страшна зміна особистості. Але ти для нього єдина близька істота, він ревниво стежить за тим, що ти говориш з іншими, мовчиш, віддаляєшся від нього. Починаються сцени, і місяцями доводиться вдавати, що між вами нічого не змінилось.

Страх перед тим, що й сам психічно зламаєшся, стає майже трансцендентним.

Володя Буковський як особистість дуже нагадував мені Валентина Мороза[13]. Така сама сила духу, волі, такий самий особистісний магнетизм, особистий шарм, що об’єднує людей зовсім різних.

Я прочитав Володі свою статтю про психологічні методи на допиті. Він зауважив про відмінності психологічного стану свідка й того, що під слідством, але в цілому вважав, що така стаття непотрібна: людина сама повинна вирішувати проблему поведінки, ніхто їй не підкаже.

Як засвідчив досвід, Володя (як і багато інших, вже досвідчених у стосунках з КДБ) не мав рації. Річ у тому, що ті, хто вперше потрапляє до КДБ, часто помиляються через рештки наївної віри в те, що у кагебістів є щось людяне чи вони прислухаються до закону.

Через день-два я сидів уночі в Якіра і писав відкритого листа до Петра Григоровича. Зінаїда Михайлівна дала мені прочитати його листи, і я був глибоко вражений людяністю, красою його «обмовок». Якщо навіть у підсвідомості Григоренка скільки доброти й гуманності… Він соромиться своєї щирої любові до людей, і тому лише «обмовки» видають цю любов. Ці «обмовки» нагадали мені «обмовки» Шевченка, обмовки чистоти, гуманізму, які так контрастують з рекламним, пропагандистським гуманізмом брежнєвих.

Телефонний дзвінок. Ламаною російською мовою західний журналіст повідомив, що Володю побив філер, і що його забрали.

Я розбудив Петра, і ми цілу ніч телефонували до всіх, до кого могли. Володя об’явився над ранок. Так, філер намагався стати на заваді зустрічі з журналістом, але це налякало тільки журналіста. Володя збирав матеріал про психушки, він не міг забути того, що побачив на власні очі.

У цей час я особливо зблизився з Григорієм Під’япольським та його дружиною Машею. Їхню родину називали «Гриша-Маша»: вечір у «Гриші-Маші», «Гриша-Маша» розповіли і т. д.

Гриша — член Ініціативної групи, фізик, поет. Ніч суперечки на кухні — марксизм, марксисти, поезія, філософія науки…

Гриша познайомив мене зі своїми друзями, серед них був і Гарик Суперфін. Гарик — ходяча енциклопедія з історії партії, філології, філософії, ГУЛАГу, сучасного й минулого. Про що б ми не заговорили, він уточнював дати, імена, назви книжок і т. д. Про українських в’язнів знав такі подробиці, про які я ніколи й не чув.

Здебільшого така пам’ять позначається на інтелектуальних творчих здібностях. Проте Гарик — цікавий історик, філолог, знавець психології, її основних течій.

У Гриші я ще ближче зійшовся з Віктором Нєкипєловим та Ніною Комаровою, що приїхали з Умані. Боляче було думати, що надійде і їхня черга (що й сталось з Віктором у 73-му році). Із Віктором ми багато обговорювали національні проблеми (на відміну від москвичів, він їх добре знав), проблеми дитячого виховання. Він прохолодно ставився до Фройда, до його пансексуалізму, навколо цих проблем вульгаризації підсвідомості переважно й точилася наша суперечка.

Політика не до душі Нєкипєлову, але неспроможність дихати цією атмосферою брехні й терору, неспроможність мовчати неминуче призводила до самвидаву, протесту, до тюрми. І все-таки звістка про його арешт, яка надійшла до мене у психушку, приголомшила:

— Знову забирають поетів, за чесне слово, за щиру поезію. Та що ж це таке? Пушкіна вбили, Грибоедова змусили виконувати доручення російського імперіалізму й довели до страшної смерті під ударами обурених персів. Смерті… Від самогубства, від сухот, від божевілля, від голоду. Духовні смерті…

Григорій Під’япольський помер, не витримавши нервової напруги боротьби з радянською гиддю.

Гарик Суперфін сидить, голодує за свій талант, за свою пам’ять, яка пам’ятає про мертвих і живих.

Володимир Буковський вмирає з голоду в тюрмі, а його мати благає у всього світу врятувати її сина, який рятував інших людей, увесь світ від тотальної, всеземної психушки — ГУЛАГу[14].

Лежать вірші Віктора Некипелова, сповнені таланту, розуму й любові і які так важко тут опублікувати: кому тут потрібні вірші? А Віктору загрожує новий термін.

*

А з вікна — прекрасна Норвегія, «країна суворих норвежців» (кудись у глибини віків відійшла жорстока мужність їхніх предків — варягів, вікінгів, залишилась спокійна, урівноважена доброта). Озеро, кам’яні виступи, ліс, що трішки нагадує рідні Карпати. І здається, що якби наші люди могли сюди їздити, у Швейцарію, Англію, Францію, побачили б живих людей, таких несхожих національно, але таких близьких загальнолюдськи, то всі ці андропови тут же щезли б, немов лихий сон. Стало б зрозуміло, що все зло Заходу в тисячу разів перебільшене, а своє — у тисячу разів применшене, і що можна жити так само по-людськи, як норвежці.

Норвежці по-справжньому, не на словах люблять свою природу, своїх дітей, свою свободу і добробут. І дискутують у парламенті: рік служби в армії — чи не надто обтяжливо для людини? Намагаються; щоб і цей рік не був перекресленим, зруйнованим роком життя.

А наш господар українець (Господи, хто б міг подумати, що Шевченко своїм символом України-Іудеї передбачив розсіяння українців: 2 мільйони в Німеччині, Франції, Австралії, Канаді, США!), українець у всіх своїх рисах, але в чомусь уже норвежець, розповідає як «брати» прийшли у 39-му році у Західну Україну, розповідає про розстріли, тортури, потоки брехні, що хлинули на бідне, пригноблене раніше Польщею українське населення, про лицарів українського партизанського руху…

До Миколи Радейка я приїздив кілька разів, не лише відпочивати, а й на політичні акції, які він організовував. (Він один робив більше, ніж в деяких країнах діаспори ціла українська громада.) Незабутня розмова. Сидимо — Радейко, Кошелівець, Андієвська, Кубійович, засновник «Енциклопедії українознавства» й… дивізії «Галичина». Радейко згадує, як за наказом ОУН-УПА йшов на завдання — вбити зрадника, Кубійовича. Щось завадило, і от маємо… Слава Богу, що не вдалося, не мали б монументального подвигу професора Кубійовича. І ми, українці різних поглядів (аж до ворожості), різних поколінь, зібралися ось тут, об’єднані мрією про самостійну, демократичну Україну (а в мене в голові думка про тата: куди він без вєсті пропав? Може, вбили німці, може, загинув упістом, у таборі? А може, в дивізії? Хто зна, що я про нього знаю? Не я йому суддя). Взагалі, з цими дивізійниками мав забагато моральних та психологічних проблем. Дехто з них сам ненавидів Кубійовича, що втягнув їх у ту ганебну авантюру. Та що я, вчорашній сталініст-ленініст, знаю? Іван Світличний дещо пояснював мені про мельниківців та бандерівців. Про двійкарів сам, здається, не знав. Критерій у нього був один — бандерівці дійшли з німцями до Львова, мельниківці — до Києва. Значить… Але ось я побачив демократизм мельниківців, демократизм двійкарів (тобто колишніх упівців-бандерівців), заприятелював з Андрієм Бандерою, сином Бандери. Бандерівці ж атакують не лише нас, гельсінкців, але й Кубійовича за… комунізм. Точніше за те, що відмовився підтримати в Енциклопедії фальшивку ЧК щодо СВУ. А ось дивізійники виявляються однією з найактивніших демократичних сил діаспори. Як це, вони ж гітлерівці, наці? Та ні, бачу це не лише з їхніх часописів, спогадів, але й з розповідей їхніх та їхніх колишніх ворогів. Як так сталося? І починаю розуміти. Прості сільські хлопці, багато з тих, хто пережив голодомор безпосередньо або з газет, прихід визволителів, хлопці без зброї й без ідеології, вони просто хотіли воювати з найбільшим ворогом свого народу (мій друг-дивізійник, східняк, добре знаний червоним воякам Володя Козак, що колись відсидів у братній тюрмі, бачив і голод, і злочини, гірші за Катинь…) Всі ці балакуни, Донцови та інші «елітарні» професори, були їм до’дного місця. На війні й опісля неї навчилися думати, читати — самостійно. Звідси цей феномен — дивізійники активно підтримували саме демократичну, антифашистську частину дисидентського руху… Вони — люди практичного розуму (очевидно, були й донцовці). П’ють здорово, в дим. Видно — муляє на душі. Хоч чимала частина перейшла зі зброєю в УПА, власне, по зброю і йшли в дивізію.

Потяг до Мюнхена. Зі мною листи, ще не встиг прочитати. З Лондона, якийсь українець. Пише, що сидів з моїм батьком у німецькому концтаборі. Ледве доїхав… Розказую Козакам. Володя: «Ану дай!» Дивиться на прізвище. «Відпиши йому вітання від командира, Володі Козака». Так дядько й не з’являвся більше, а я й не цікавився, чи то гебіст, чи міфоман, чи жартівник такий собі…

*

Після кожної зустрічі мій портфель наповнюється самвидавом. Врешті-решт, з туго набитим портфелем в одній руці і з вісьмома томами Маркса в іншій (Іра Якір віддала їх мені) я поїхав у аеропорт.

Погода була нельотна. Просидівши декілька годин з майором КДБ — вдягнутий у парадний кагебістський мундир, він читав «Любов і ненависть» Шевцова, я подався на вокзал. На вокзалі стояли величезні черги. У мене розколювалась від болю голова (грип), вже ніщо не цікавило, зникло побоювання, що стежать.

Підійшов лягавий.

— Ви що тут робите?

— Квиток купую.

— Квитків вже немає.

— Я чекаю, може, хто продасть.

Подивився документи, книжки Маркса (портфель із самвидавом випадково виявився поза полем його зору).

За якийсь час я побачив знайоме обличчя українського патріота.

Я підійшов до нього, нагадав про себе (ні я не пам’ятав його прізвища, ні він не знав мого), про спільних знайомих.

Він запропонував сісти з ним у вагон без квитка («в дорозі заплатимо провідникові»). Я пояснив, що зі мною самвидав, і тому мені небезпечно стикатися з міліцією, з контролерами.

— Я буду тримати портфель при собі.

Він заскочив у вагон, а мене не пустили.

Поїзд рушив, а разом з ним мій самвидав в руках напівзнайомої людини.

Я вернувся до Іри Якір, розповів про пригоду. Вона сміялась з моєї «конспірації».

— Ти завжди лаєш москвичів за необережність. Але так, як ти, ще ніхто не вчиняв.

До Києва я приїхав через день, о п’ятій ранку. По дорозі дівчина з мого купе сказала, що живе на Русанівці (район Києва) і що по неї приїде дядько на машині. Я зрадів: мені ж також туди.

Коли я вийшов з вагона, побачив дядька поруч з нею.

Метрів за п’ять:

— Пройдемо!

Поруч двоє лягавих.

— А що таке?

— По телеграфу повідомили, що ви, напившись, бешкетували у вагоні.

— Але ж я не п’яний. І звідки ви знаєте, що це саме я бешкетував? Фотографію вам мою передали, чи що?

— Де ваш квиток?

— Викинув. Краще ось вернімось у вагон, запитаємо в провідника, чи я бешкетував.

— Нічого питати.

Завели у привокзальне відділення. Все та сама безглузда суперечка.

Майор був п’яний, поруч нетверезий лейтенант.

— У вас немає квитка, ви без квитка їхали, ми будемо провідницю судити: ви їй заплатили. (Встигли шепнути йому мої проводирі, що квитка викинув.)

— Обшукати.

— Що шукати будете? Квитка?

Знову суперечки, проскакують закони з мого боку й алогізми з його.

Продивляються кожну сторінку восьми томів Маркса.

— А навіщо вам Маркс? Його що, в Києві немає?

— У мене грошей немає, щоб купити.

Знайшли якісь порізані папірчики.

— Зібрати, лейтенанте!

Лейтенант не може. Я, побачивши, що нічого небезпечного немає у папірцях, допоміг йому (поспішав додому, щоб дружину вдома застати).

— «Поздравляю с праздником. Целую. Ю. Ким. Пошел за врачом».

— Що за «враг»?

— Не «враг», а «врач».

Почалась суперечка — «врач» чи «враг».

Кажу:

— Після поцілунку не йдуть по ворога, а ось по «врача» можуть піти.

Іржуть — «дотеп» сподобався…

Майор кудись побіг (повідомляти про плоди обшуку). Прибіг злий, але не на мене, а на господарів. До мене ставиться зі співчуттям. Мабуть, сказали, що це не шифр, і що він — бовдур.

На слідстві 72-го року мені нагадали:

— Ви що думаєте, що обдурили нас тоді, на вокзалі? Ми знаємо, що у цьому ж вагоні їхала ваша людина з портфелем!

(«Мели, Іване! Чув дзвін, та не знаєш, де він».)

А через місяць ведуть мене коридором на допит і раптом… та сама, «моя людина». Його як свідка вели на допит в іншій справі. Це нечувано — такі зустрічі неможливі, заборонені. Я запідозрив провокацію. Нічого подібного. Він вийшов сухим з води, про портфель ніколи більше й не згадували. Звичайне недбальство конвоїра. Скільки їх було, цих недбальств. Працювати й тут «чисто» не вміють. Мені ж було приємно подивитись на людське обличчя з волі.

і

*

У Києві я поринув у теорію гри. Почав вивчати структуру ігор в її зв’язку з психологією та педагогікою. Від «політичної діяльності» все більше й більше нудило.

71-й рік був для мене, мабуть що, найтяжчим. Московські враження, незважаючи на знайомства з новими чудовими людьми, залишили на душі великий тягар. Я побачив зародки бісівщини. У поєднанні з аполітизмом багатьох, тобто безперспективною, хоча й благородною, неусвідомленою політикою, це збільшувало відчуття безплідності боротьби за свободу. Та й саме поняття свободи треба було уточнити. Свобода — умова чогось, а не самоціль. Засіб чого?

Класичний марксизм віджив себе. Повертатись до попередніх, домарксистських ідеалів? Безглуздя. Треба шукати нове попереду. Але що?

Почав аналізувати причини переродження. Якийсь страхітливий маятник революцій і термідору. Христос — Констянтин, Робесп’єр — Бонапарт, Лютий — Жовтень 1917 року — 1937–47 роки.

Що спільного у Христа, Робесп’єра, Леніна? А у Констянтина, Торквемади, Сталіна й Бонапарта багато спільного.

Почав придивлятись до психологічних та етичних коренів переродження.

А 71-й рік підкидав мені одну за іншою «психологічні історійки».

Для мене це був рік праці над грою та Шевченком і рік психологічних «надривів» моїх близьких, далеких. Трагедії професії, родини, любові, дітей…

Трагічна історія країни втілювалась у трагедію людей: опозиціонерів, конформістів і нонконформістів, ворогів і друзів.

Нав’язливо тріпотала в голові думка Е. Фромма: невротичне суспільство породжує невротичну особистість, невротична особистість створює невротичне суспільство.

Ось, наприклад, бісівщина. Вона супроводжує всі гуманістичні рухи, коли перед гуманістами постає питання: «Що робити, щоб наші жертви дали помітний результат?» І тоді одна за одною сипляться тези, постулати бісів.

1. Мета виправдовує засоби.

2. Людина — засіб, мета — Ідея («люби дальнього» — Майбутнє покоління, Людство в цілому, люби Свободу, Добре, Прекрасне, Бога, Прогрес, Націю, Народ, Трудящих. І все з великої літери, щоб жива людина усвідомила свою нікчемність перед Ідеєю).

3. Чим гірше, тим краще.

4. Хто не з нами, той проти нас.

Це тільки логіка бісів. А психологія ж переплітається з нею — кожному силогізму відповідає психологічна настанова.

Нечаев починав з абсолютної, фанатичної любові до народу. А закінчив ненавистю до його пасивності, до його рабства. З любові до абстрактного народу, ідеї «народу», з міфу народжується ненависть до реального народу, бажання стратити його на дибі.

Ось мій приятель Н. Розумний. Розум —їдкий, роз’їдає скепсисом все бездоказове, брехливе. Але це лише розум експериментатора. А що, коли зробити так, спробувати це? Таке собі експериментаторське ставлення до себе, до інших. Він мені дуже багато дав, вказавши на слабкі місця в моїх поглядах. Я намагався йому довести, Що оскільки не можна все пояснити одразу, все обґрунтувати, потрібно обережно ставитись до традицій, до живих людей, до моралі, до всього. Якщо древні придумали міфологічне обґрунтування табу кровозмішання, то це не означає, що це табу треба викинути на смітник. Людство багато що випрацьовувало емпірично, методом проб та помилок, і відмовлятись від цього тільки через те, що немає достатнього підґрунтя, смішно.

Ще більше, ніж заборона інцесту, науково не зрозумілі психіка, етика, таємниця життя, естетика.

Проте Н. не міг задовольнитись цим поясненням. Цікавість тягнула його за межу, у глибини, у безодні. Ця цікавість, якої не стримувало моральне почуття, яка приглушувалась гострою насолодою від життєвого експерименту, могла затягнути його у провалля гри у «двійника», у тюрму політичну чи кримінальну, в садизм, у що завгодно. Мене найбільше лякала його тенденція гратись з КДБ. Вони, звичайно, дурніші за нього, але за ними досвід, практика. Знаменитий слідчий царської охранки Судєйкін свого часу залякав любителя подвійної «гри» народовольця Дєгаєва. Сам себе залякав Азеф.

Навіть якщо охранка-КДБ і не виграє, любитель гострої насолоди все одно програє.

Цей тип експериментатора над людьми — один з різновидів «бісів».

Це Ставрогін «Бісів» Достоєвського.

Аморалізм Н., не в таких талановитих проявах, широко розсіяний серед сучасної молоді. Немає табу, почуття жалю, співчуття, заглушені «думкою»: Бог помер, і немає опори в ньому, є пошуки — в одних як «шукання» замінника, сурогату, в інших — Бог як протест проти Бога безбожників.

Проте й у багатьох, хто прийшов до Бога, є цей аморалізм, бо старий Бог для них не живий, існування Його не обґрунтоване, Він не відповідає їхнім поривам, їхньому розуму, що все роз’їдає. Він може інтегруватись, врости в аморальне світовідчуття як буфер між совістю і бажаннями, як прикриття наготи своєї бездуховності[15].

Ті самі віруючі, що втілюють у життя свою віру, вже мають (завдяки тому, що закладене в них з дитинства, як це не парадоксально звучить у СРСР) мораль, а Бог лише допомагає їм бути твердішими.

Знаючи Фройда, я зміг свідоміше вдивлятись у душі ближніх і в свою. Там не все було за Фройдом. Соціальні суперечності і комплекси переплітались із сексуальними, і, як мені видається, соціальні важливіші.

Ось родина близьких мені людей. Усі бачать щастя, таке рідкісне у наш час і в нашій країні. Але й він, і вона метаються: увесь час якісь невротичні вибухи. Спочатку мені все бачилось у дусі класичного психоаналізу: неусвідомлені нав’язливі бажання зрадити, піти, небажання завдати іншому болю. Але як тільки я поглянув на їхню родинну трагедію зблизька, то побачив не суто сексуальну незадоволеність і пошук, а взаємну неповагу до способу життя одне одного: кожен відчував, що обоє живуть не згідно з совістю, але підсвідомо звинувачував іншого. Коли ж я побачив третій фактор — страх за чоловіка, якого ось-ось заберуть за самвидав (а це перепліталось з неповагою до нього за його непослідовність, з бажанням іншого, кращого, з почуттям провини і невдоволеності собою, своєю поведінкою, своїм фахом), то відчув цілковиту безвихідь, неспроможність для них вийти з невротичного стану.

І ще одна, може, найважливіша проблема. Сама людина може вийти з себе, саморозплутатись, вирішити свої проблеми. Але коли вона з’єднана з іншими в родині, іншим «заплутаним», то рідко коли той, що розплутався, стане головним рушієм в розвитку родини, любові. Найчастіше спочатку створюється єдиний «родинний» комплекс», а потім заплутується сама людина. Її заплутала родина, тобто інша заплутана людина. І це двоє! А що ж говорити про державу, про мільйони людей з їхньою заплутаною психікою, з їхнім нездоровим державним ладом!

Я намагався допомогти декільком друзям. Найбільше, чого вдавалось домогтись, — полегшити взаємні удари тих, що люблять одне одного, трохи поліпшити їхнє взаєморозуміння.

Знання психології, робота над психоаналізом культури й хамства, психоаналітичні спостереження за навколишнім ледь-ледь допомагали — доти, доки не починаються близькі взаємини з іншими. Але якщо самоусунешся, заглибишся в себе, то себе ж зруйнуєш; сповнишся презирством і ненавистю до всіх, тобто знову ж таки сам у собі заплутаєшся.

Атмосфера підозр, стеження, допитів усе це гіперболізує. І тільки одиницям вдається вирвати з себе ГУЛАГ. Адже ж людині дуже притаманно робити зі стосунків навколо власні якості, овнутрішнювати ГУЛАГ. А потім цей внутрішній ГУЛАГ виривається назовні, накидається на близьких.

Якось мій товариш в розпалі суперечки вибив ослінчика з-під співрозмовниці. Я вигнав його з дому!

— На хріна мені однодумці, які дискутують з дівчатами методом «кийка» і зганяють свою ненависть до ладу на його жертвах.

Йому було важко від розриву, мені і його співрозмовниці також…

Ми потім переступили через цей випадок, поховали сварку в собі. Він поводився чудово, людяно, розумно. Але ГУЛАГ усе ще в ньому, і нема-нема та й звалиться на близьких.

Ось інший товариш. Він любить «однодумницю». Вона ненароком наступила на його хворе місце, і любов перетворилась у ненависть, спочатку завуальовану чемністю, а потім вона перейшла в «ідейний розрив». Він приписував «однодумниці» усілякі ідейні хиби: і нетверді переконання, і небажання активно працювати у самвидаві, і опортунізм до ворога. Цього всього не було — він один бачив у ній безідейність та інші відхилення від «генеральної лінії» самвидаву.

Те, що я зараз пишу, дає перекошений образ самвидавівців. Але я у 71-му році відчував цей образ саме таким, тому що всі так стомились тоді…[16]

Коли з’являється почуття безнадії, психологічні проблеми боротьби стають центральними. Тому емігрантське життя традиційно перетворюється на життя надривів, взаємних образ, чвар, трансформацій ідейної боротьби в боротьбу особистостей і боротьби самолюбств на ідейні розколи. Порятунок — відійти від емігрантщини у життя народу, серед якого живеш, вийти з гетто, відійти від боротьби груп, від розколів, від самолюбства і марнославства, від хворобливої реакції на уколи та укуси.

У 71-му році на емігрантську хворобу хворіли деякі москвичі, кримські татари, українські патріоти (підігріту, до того ж, полемікою навколо Дзюби). Дехто звинувачував Дзюбу в чому завгодно (особливо боягузи), щоб помститись за свою заздрість до його колишньої сміливості.

Галич на цілий 71-й рік став моїми ліками і моїм наркотиком. Невипадково книга його пісень зветься «Покоління приречених». Це невдала назва, бо у цих піснях не лише туга, відчуття втоми, а й сила опору, інтелігентського, етичного, але опору. Коли з’явився цикл про Сталіна (і Христа), то на перший план виступила сила духа (для багатьох навпаки — песимізм, невіра у перемогу Христа). Я годинами слухав цей цикл і ще глибшу річ — поему «Кадиш» — про Януша Корчака, польського письменника, педагога, якого спалили разом з дітьми у газовій камері.

Захоплення Галичем захопило всіх моїх друзів. Дехто волів «аполітичного» Окуджаву або ж пісні Юліка Кіма. Для мене ж вони доповнювали одне одного.

Пройшовши через блатний карнавал, карнавал мотиву, слів, сюжету, всі вони прийшли до філософського карнавалу без милиць арґо. Щоправда, Галич і раніше майже не вдавався до блатних слів, лише з огляду на художню необхідність використовував також образну систему й мелодику таборів.

У «Кадиші» карнавальність відображається у багатоголоссі, в поєднанні «грубих слів» і не пов’язаних формально з трагедією Корчака образів з прозаїчними словами Корчака: «Я нікому не бажаю зла, не вмію, просто не знаю, як це робиться».

У «Кадиші» карнавал не для ГУЛАГу, а вселюдський, такий, що наближається до карнавальності Достоєвського (і до Салтикова-Щедріна). Від того, щоб не впасти в істеричний плач, крик, пафос рятують рештки табірного словника і пам’ять про те, що це співає Галич: все той самий голос, який не претендує на музичність, артистизм, все та сама символіка.

Цікаво, що мало кому вдається співати його пісні. І його прості мелодії надто складні, і пафос врізається дисонансом у вухо або ж зникає, поступаючись місцем хрипу, алкоголічному надриву. Зникає Галичева гармонія. А Окуджаву співають, Висоцького теж.

У психушці я чув, як співали Висоцького і навіть Галича, проте а ля Висоцький (схиляючись до блатного) або ж а ля Окуджава (відхиляючись від гармонії високого й низького).

Та й не знають і не люблять блатні Галича. Інша річ — Висоцький або сентименталізований блатними Окуджава.

Прагнення неполітичної, але адекватної становищу країни пісні призвело до пісень Юлія Кіма, пісень театру (цикли з «Недоростка», «Шекспірівські», дитячі). Знову карнавал, але у формі традиційної клоунади.

Дивно, але саме його слова звучали в мені на допитах, під час бесід з психіатрами. Я слухав цих негідників і патологічних істот й відходив від них через Кіма, дивився на них через клоунаду історії.

…Белые да красные,

Да все такие разные,

А голова у всех одна,

Как и у меня.

Цікаво, що коли до арешту внутрішньою опорою був Галич, то після — Кім, його «неполітичні пісні». Ненависть зникала, і поверталась здатність дивитись на «них» як на похід клоунів-потвор.

І в «Кадиші» пригадувались інші образи, близькі Кімові веселою гранню клоунади історії:

Шагают мальчишки, шагают девченки,

И дуют в дуделки, и крутят трещотки…

Правда крокують вони, за сюжетом — у газові камери…

Сучасний «карнавал» — трагікомедія й «оптимістична трагедія» якось так неявно перегукувались з піснями причинних жінок у «Кобзарі», а пісня «Аве Марія» з «Марією» Шевченка.

Останній перегук — мій індивідуальний, емоційний, бо у явній формі майже нічого спільного[17]. Жебрацьке, убоге вбрання Мадонни, Мадонна на дорозі, у дорозі, паралелізм сучасного й біблійного (Україна-Іудея: Іудея й радянська, ГУЛАГова Росія).

Я так багато пишу про пісні, про поезію не тому, що це специфічно моє сприйняття того, що відбувається. Мені здається, що без пісень і поезії руху опору зрозуміти не можна (в українців — історичні «думи», народні пісні, Шевченко, Леся Українка і поети-шістдесятники; в росіян і євреїв — Галич, Окуджава, молоді поети, Мандельштам, Пастернак, Ахматова).

Галич суголосний із чимось спільним у демократичному русі: коли й не згоджуєшся з його думкою, то бачиш, що образи його правильні, істинні.

І які б ідеї не сповідував Олександр Галич, куди б він не прийшов, його самвидавівські пісні залишаться точним образом-символом морального опору, неприйняття світу брехні й насильства.

Галич вимагає великого дослідження — настільки глибокий він, його думки, естетика, психологія та мова, наскільки взаємопов’язані вони між собою і з його музикою й хрипким голосом, виглядом філософа з ГУЛАГу, мудрого єврея з «Країни Рад», підпалювача «чи то Кремля, чи то Рейхстагу» (Ю. Кім).

Карнавал, клоунада радянських шансонье допомогла мені у вивченні гри. У грі також є клоунські елементи, і не лише в моторних іграх-забавах, айв інтелектуальних. Граючи в нудне доросле лото, дитина починає «дражнитись»: або смішно, або якоюсь абракадаброю обзивати цифри, карти, кубики і т. д. Переможеному дають насмішкуваті прізвиська. Ці прізвиська амбівалентні: в них і радість перемоги, і приниження переможеного, і запрошення переможцеві посміятись разом з переможцем — адже ж це гра.

Амбівалентність клоунади — спосіб пережити й позбутися серйозних образ, заздрості, злості і т. п. Це немов дитячо-пророче бачення філософії сильного дорослого, що сміється з бід, зі смерті, з ворога, зі своєї власної слабкості.

Лише сильний сміється з власного страждання. Слабкий сміється з інших — або слабких, або сильних, що потрапили в біду.

З цього маленького прикладу видно внутрішній зв’язок між дитячим і дорослим світом. Гра передує дорослому життю і стає емоційною школою опанування дорослого світу.

Я дослідив вісім типів інтелектуальних ігор. Але обсяги ігротек цих типів дуже відрізняються. Довелось вигадувати нові — для того, щоб поповнити ігротеки.

Робота над структурою ігор на взірець трик-трак (нарди) засвідчила, що ці ігри — моделі часу. І залежать ці моделі від національного міфу про час, про життя й смерть. З’явилось припущення, що нарди — модель чарівної казки: подорож з царства живих у царство мертвих і навпаки.

Спираючись на статтю радянського історика А. Я. Гуревича про різні уявлення про час, вдалось показати, що якщо нарди відбивають міф про циклічний час, то «гусачок» (вгору-вниз) моделює християнське сприйняття історичного й особистого часу.

Ставало все зрозуміліше, що гра — це не лише сфера культури, але й зародок і модель культури в цілому.

Колега дружини писала роботу про технічні іграшки. Ми разом проглянули той матеріал, що був у Кабінеті — асортимент іграшок-техніки. Виявилось, що основна думка педагогів — дати дитині всі види техніки, які є, і навіть їхні моделі. Це й утопічно, і шкідливо. Дитина потоне в морі машин, «машини» стануть нецікаві.

Структурний підхід показує, що потрібна не вся техніка, а її основні типи, принципи. Потрібно дати еталони світу техніки. Еталони соціальних функцій, форм руху, типи двигунів, основних частин. Різноманіття має бути зведене до розумного обмеження. Систематизація бачення світу лише допомагає зробити світ яскравішим, багатшим. Ось художник-конструктор робить шестірню, що виступає. Уся машинка — маленькі шестірні — колеса, кузов, дах. У цілому — чарівна фантастична машинка. Принцип технічний — він виступає, він оголений, і не тільки відбиває технічну мету, а й стає цікавим, красивим, хвилює.

Якщо не давати фантастичних моделей, які спираються на основні наявні принципи, еталони і на чудо (магніт, загадковий механізм), то втрачається інтерес до техніки. Вся вона знайома, «зрозуміла» дитині. Емоція «напівзнання», «зрозумілості» світу — згубна для дитини. Їй нудно від зрозумілого, доступного.

Всебічне зацікавлення ігровою діяльністю дало Тані змогу по-новому подивитись на свою роботу. Ми склали програму досліджень ігор. Сюди входили класифікація, психологічний і структурний аналіз типів ігор, складення каталогу всесвітньої (або хоча б радянської) гри, розроблення стандартної рецензії на нову гру, вироблення критеріїв гри.

Коли нам траплялись західні ігри, дивувала внутрішня близькість до радянських. Той самий псевдораціоналістичний підхід, тільки більш продуманий. Інтелектуальні ігри розраховані на дресирування — це тренажери інтелекту. Про роль емоцій забуто або ж зведено її до емоцій змагання (в оголеній, примітивній формі). Головне у грі — емоції, другорядні у всіх цих «математичних» іграх. Тому так багато ігор для підлітків і юнаків і так мало цікавих, інтелектуальних ігор для дошкільнят і молодших школярів.

Ігри-дресирування розвивають поверховість мислення, його найпростіші функції: пам’ять, увагу, формальну логіку. Усі пристрасті зводяться до бажання «перемоги».

Це краще, ніж ідеологізація гри, але не розвиває глибинного творчого мислення. Якщо у нас педагогіка розрахована на дресирування рабів слів, то західні ігри, які потрапляють до нас, засвідчували рабство у техніки й технізованої науки. Дивно — адже ж там є релігія, розробляється психоаналіз, є різнорідні «ірраціональні» напрями в мистецтві.

Хоча у своїй роботі ми дуже розпорошились, дружині вдалося опублікувати декілька статей у вигляді методичних рекомендацій і статей. Ми вирішили поки що не поспішати публікувати найважливіше — його треба розробляти, уточнювати.

Дружина почала читати лекції студентам Педагогічного університету, вихователям. Виявилось, що навіть не дуже істотні зміни в підході до іграшки, гри дуже зацікавили педагогів-практиків.

Якось до Тані підійшла одна вихователька:

— Ви ж знаєте, що на такі лекції усі приходять з книжками, щоб не нудитись, і всі поглядають на годинник. А я на вашій лекції жодного рядка не прочитала.

Це було найприємніше — така оцінка.

І хоча в Міністерстві на Таню поглядали все лютіше, та безпосередній начальник почав, де тільки можна, її хвалити: роботою над грою Таня все більше зацікавлювала колег, усім було цікавіше працювати, вирішуючи ті чи інші проблеми гри інакше, не за звичним шаблоном. (А для нас це було важливо і з іншого боку — це свідчило про те, що не виженуть, зачепившись за «погану» роботу. Але, як виявилось згодом, ніщо не перешкодило директорові Кабінету, потупивши очі і почервонівши, запропонувати у 72-му році Тані «подати заяву про звільнення за власним бажанням». А на питання: «На яких підставах?» — вже злісно крикнути: «Ви не відповідаєте званню методиста!»)

Були, правда, натяки на те, що Таня захищає іграшки, які не досить «реалістичні». Відіславши до праць Виготського й Ельконіна, вдавалося переконати начальство, що «формалістичні» іграшки точніше характеризують довколишній світ, аніж «фотографічні».

Були й протилежні зауваження — чи ми не раціоналізуємо, чи не засушуємо своїм аналізом, наприклад, ляльку? Страх перед думкою в естетиці, в етиці, в грі з’являється як реакція на плоский раціоналізм. Через алгебру не можна пізнати гармонії, бо для гармонії потрібен свій засіб пізнання, який аж ніяк не відрікається від логіки, від наукового аналітично-синтезного методу, від експерименту.

С. Авєрінцев опублікував статтю про ігрову теорію культури Гей-зінґи. Попросили москвичів, щоб дістали переклад, — адже ми багато в чому прийшли до тих самих висновків, що й Гейзінґа, але з іншого боку, з боку психології. Знову та сама болісна ситуація — знати, що десь розробляють те саме, і не мати змоги прочитати!..

Те саме з вивченням Шевченка. Чим краще я розумів його індивідуальні психологічні особливості, тим більше впевнювався, що його індивідуальне не лише не заперечує загальнонаціональне, а глибоко з ним споріднене. Індивідуальне відображає родове. Мабуть, є національна підсвідомість, яка формує індивідуальну психіку.

Коли я показав, що внутрішнім символом Шевцова є брила — «глиба» (Глебов, прикордонна застава у горах, Маяковський як скеля, пагорби Росії, «Глиба» пароплава), то не пов’язав цього з антисемітизмом Шевцова. І раптом у Сартра я прочитав, що скеля, стрімчак — всезагальний символ антисемітів. Отже, існує типова підсвідомість.

Є підсвідомість держави — особливо легко вивчати її в країнах із спотвореною психікою тоталітарних.

Я знав, що у Юнга є теорія про колективне несвідоме. Але в чому вона полягає, наскільки вона наукова, які її методи? Насилу вдалося дістати останні праці Юнга французькою і віддати перекладати для самвидаву.

Книга академіка Сємьонова «Походження людства» дала матеріал про роль родинних, сексуальних стосунків на першому етапі розвитку людини, що відірвалась від тварини, про походження перших табу і їхнє значення (позитивне й негативне). Сємьонов заперечує Фройдо-ву теорію історії, проте сам створює підґрунтя для психологічного аналізу історичного процесу.

*

У 1971 році декілька осіб домовилися святкувати шевченківські дні, написавши статті про поета.

Я написав статтю про «Молитву», в якій намагався довести, що поняття доповнюваності (співіснування різних ідей і принципів у баченні світу, історії) можна застосувати до психології такого складного поета, як Шевченко. Але вийшло дуже сухо, художник зник, залишився філософ. А без художника філософ Шевченко не такий вже й оригінальний.

У цей час мені дали прочитати двотомні коментарі до «Кобзаря» Юрія Івакіна. Він пише, що Шевченко не розумів прогресивного завоювання царизмом Кавказу, не розумів ролі Хмельницького в історії України (він поблажливо засуджує цей гріх: не міг же, мовляв, Шевченко передбачити Жовтневої революції, після якої Україна зажила так щасливо). І це пише «українофіл». Що ж тоді казати про «фобів»-інтернаціоналістів!

Я знав про Івакіна, як про людину, що любить Шевченка й Україну. Але те, що я прочитав у «Коментарях», обурило мене настільки, що я за ніч написав триптих-памфлет «Розмова з Тарасом», «Коментар до «Кобзаря», і «Мої пропозиції владі». У «Розмові з Тарасом», яка відбувається біля будинку з червоними ліхтарями (Київський університет), я розповів, спираючись на шевченківські образи, історію України після двадцятих років: голод, розстріл кобзарів, перекручення тез «Кобзаря» тощо. «Коментар» був пародією на коментар Івакіна. Пропозиції владі були такі: замінити «Кобзар» на тритомний коментар, скоротити «Кобзар» за прикладом «Корній Чуковський» на «Корнійчук» і зробити подвійний переклад «Кобзаря» з української мови на російську, потім знову на українську (тоді текст стане ще кращим, ніж коли перекладати «московські ребра» на «татарські»).

Памфлет був побудований на грі Шевченковими образами і на російсько-українській грі слів, і це останнє зіпсувало його: гра слів заступила безперервність і константність образів Шевченка в історії України радянського й дорадянського періодів. Євген Сверстюк назвав памфлет «вишенківщиною». Його думка багато важила для мене, і я відклав памфлет переробляти.

22 травня, коли молодь пішла до пам’ятника Шевченку, ми, декілька осіб, збиралися прочитати свої статті про Шевченка. Дзюба прочитав про стосунки між російськими слов’янофілами та Шевченком. Стаття була написана в академічному стилі і могла зацікавити лише фахівців. Мені було не дуже зрозуміло, навіщо збиратись у тісному товариському колі, щоб послухати таку спеціальну роботу.

Сверстюк прочитав статтю «Шевченко — співець християнського всепрощення». Стаття, як і всі його роботи, дуже цікава, змушує думати. Але я заперечував основну думку, я вважав, що Сверстюк робить ту саму помилку, що й офіційне шевченкознавство: бачить лише один бік Шевченкових ідей. У Сверстюка виходить всепрощення, в офіційних критиків — атеїзм і заклик хапати сокиру…

Мене підтримала Михайлина Коцюбинська. Вона розповіла про свої дослідження суперечливості Шевченка. Він так само складний, як і Євангеліє, як життя. І суперечності його змістові, а не формально-логічні. Немає суперечностей лише у ставленні до царів та поміщиків.

Василь Стус підтримав мене у тому, що потрібний психоаналіз Шевченкової творчості. Я навмисне заговорив про теорії 20-х років, за якими Шевченко був гомосексуалістом. Я це заперечував, і, що найголовніше, вважав, що сам по собі цей факт позалітературний. Але мої близькі друзі, що прийшли на вечір, побоювались, що сама згадка про це викличе обурення. Ще б пак! Про само Шевченка з такою непошаною говорити! Втім, один тільки Дзюба гнівно нахмурився, проте нічого не сказав.[18]

Після вечора ми з Танею і Кларою Ґільдман пішли до пам’ятника Шевченку. (Про це, точніше, про антисемітську вилазку влади, яка там відбулась, — бо влада розраховувала забити клин між українцями та євреями, і про провал цієї вилазки я вже писав у статті «22 травня 1971 року», опублікованій у журналі «Сучасність»).

Михайлина Коцюбинська дала прочитати своє неопубліковане дослідження про Шевченка. Це було найкраще з усього, що я прочитав із шевченкознавства. Аналіз мови, образів, «суперечностей» цілком новий. Нічого крамольного в роботі не було, але після арешту 72-го року їй не дозволяють друкуватись.

Під враженнями вечора, розмов з Михайлиною та Іваном Світлич-ним я написав конспективно, тезово «Деякі проблеми шевченкознавства». Проблеми стосувались білих плям у шевченкознавстві. А їх так багато, що вони зливаються в одну пляму. Тут і психологічні, і філософські, й історико-літературні, і лінгвістичні, й семіотичні.

З’явився задум створити щось на взірець Вільної Академії українознавства. Якщо у цій напівлегальній Академії принципово не зачіпати «небезпечних» зон — а розвиток шевченкознавства потребує безлічі напівакадемічних досліджень, — то владі важко буде звинувачувати учасників у «пропаганді». У той же час, якщо не оформлювати Академії організаційно, а просто зустрічатись і обговорювати проблеми культурології, то це не дає владі формальних підстав заборонити її як організацію (все одно б заборонили).

Сил для такої Академії у Києві б вистачило, а коли б сюди приєдналися львів’яни та інші, то можна було б вивчати широкий спектр питань.

Проте на носі вже був 1972 рік — рік всесоюзного погрому і розгрому. І тому багато хто не згоджувався з ідеєю про Вільну Академію. У Польщі за деякий час така Академія утворилась. Але це навіть не Москва. А в нас була примовка: «Коли в Москві нігті підрізають, в Києві руки відрубують».

Я все більше відходив від практичної політичної діяльності. Мені думалось, що рухові опору потрібно переходити на новий рівень. Якщо ми фахівці у тій чи іншій галузі, то саме своїми знаннями ми зможемо зробити значно більше. Навіщо писати памфлети математикові, якщо у нього немає обдарування памфлетиста? Чому фізики не продумають методів боротьби із глушилками радіо, з підслуховуванням, методів, які б полегшили друкування самвидаву? Фахівець з обчислювальних машин може зробити аналіз творів Шолохова, щоб розв’язати врешті суперечку про «Тихий Дон»: Шолохов — талановитий автор чи цинічний злодюга?

У всякому випадку, для себе я знайшов шлях, який поєднував особисті інтереси зі спільними. Мені хотілось піти з поверхні руху і працювати над теоретичними питаннями: зв’язок психології та ідеології, етика й боротьба, етичні причини переродження революцій, проблема нації, становлення особистості, культури й хамства. І метод цих досліджень я бачив у поєднанні структурного й психологічного (з елементами історичного й соціологічного) аналізу.

Але з кожним днем надходили нові звістки про арешти, особисті трагедії. Вийти з Ініціативної групи я хотів, але не міг. Хотів, бо набридло підписувати листи протесту (потрібні були нові його форми). А не міг тому, що підвів би друзів.

Дехто з київських моїх друзів негативно поставився до того, що я перестав займатись самвидавом, не пишу політичних статей, а коли й пишу, то не поспішаю закінчувати. Навіть більше — цілісінькими днями обговорюю індивідуальні проблеми і навіть граю зі своїми дітьми в маджонґ (давньокитайська гра, яку ми всі дуже полюбили). Ніяково було бачити докірливі погляди, та що вдієш. Коли бачиш, що не можеш практично допомогти політв’язням, важко думати, що борешся…

А маджонг розкрив мені всю глибину давньої гри, її естетичну й логічну цінність, гармонію емоцій та мислення.

Думаю, що якби не якийсь перепочинок у 71-му, не дитячі ігри, не індивідуальні проблеми друзів, то у 72–76 роках мені було б набагато важче.

Однак легко так говорити і важко мовчати… Демонстрації, суто етичний протест — «не можу мовчати»… Без віри в який-небудъ практичний результат емоційний протест мені видається беззмістовним. Хочеться все-таки поєднувати мораль з доцільністю, практичністю й реалізмом. Мені видавалось тоді, що я майже знайшов такий шлях для себе. Для інших, мабуть, є свій шлях, наприклад, той самий шлях суто морального протесту.

Якось я пішов на демонстрацію мовчазного протесту. І стало не по собі, хоча мітинг було присвячено річниці окупації Чехословач-чини. Відраза до демонстрацій згоди настільки велика, що поширюється для мене і на демонстрації протесту. Я розумію, що це безглузде відчуття. Учасники багатьох московських демонстрацій розповідали мені, що вони почували себе в них якось особливо піднесено, щасливо, прекрасно. Так що кожному своє…

Усі нові нещастя вдаряли по нервах. У Зампіри Асанової брат захворів на рак. Він приїхав до нас до Києва у спеціалізовану лікарню. Я приходив до нього, і він, згасаючи, розповідав, що у нього не дуже страшна хвороба, його просто побили кагебісти і щось пошкодили. Коли він виходив з палати, за ним вислизав «хворий» кагебіст (медсестри ніяк не могли зрозуміти, на що хворіє «товариш»). Ми сміялися з вивертів кагебіста, брат весело, я — не дуже, адже я знав про рак, і кагебіст був немовби символом індивідуальної хвороби. Потім брат Зампіри повернувся у Ташкент, а через два місяці я отримав листа від Зампіри — страхітливий крик болю, жаху: в арику потонула братова дочка.

Відповідь Зампірі я писав близько двох місяців — і написав тільки в тюрмі. Тільки в тюрмі я знайшов слова, адже там важко втішати перед обличчям смерті. Втішних слів немає, всі вони фальшиві, всі брешуть.

Раковий корпус — країна Совєтів — страшна й тим, що в ній захворюють, як і в інших країнах, на звичайний рак. І — що страшніше — фізичні, психічні або соціально-ідеологічні хвороби важко вилікувати. Та й не розділяються вони, хвороби ці.

В Умані у нас був близький друг, робітник Віталій Скуратівський. Свого часу йому не вдалося вступити до того інституту, куди він хотів, а просто вища освіта йому була ні до чого. Він багато думав, читав. Хоча й був самвидавівцем, але завжди відчувалось, що він думає про глибші речі, ніж політичні проблеми. У наших суперечках він участі майже не брав, мовчки усміхався (розкривався тільки дуже близьким, і тоді відчувалась надзвичайно тонка, чуйна душа цього «звичайного» хлопчини). Декілька років тому він захворів. Біль його мучив страхітливий, але він намагався не показувати цього.

Віталій іноді приїжджав до Києва, у відрядження. Приїжджав також, щоб дістати самвидав або рідкісні книжки. Я давав йому новий самвидав, читав свої статті. Критикував статті він рідко, частіше запитував, уточнював для себе поняття, ідеї. Його мати працювала в Уманському міському музеї. Добре знала українську культуру, історію. До Віталія ставилась стримано ласкаво і з прихованим жалем.

І ось нещодавно я дізнався, що він вмирає від раку, сил уже нема, лише фізичні страждання. До Парижа він прислав теплого листа. З почерку видно, як важко йому тримати ручку, писати. І він знайшов сили не лише написати декілька слів, але й вкласти в них тепло. Знаючи, як я люблю Софіївку — Уманський старовинний парк, прислав свої останні фотографії наших улюблених місць. Усі друзі — уманці, кияни, москвичі — від безсилля й жалю не знають, що робити, як допомогти. Кажуть, він з великими зусиллями прочитав нашу листівку. Кажуть, що мучитись йому недовго, але біль страшний.

Коли я був у Дніпропетровській психтюрмі, Віталій приїжджав до Тані — допомогти морально, попоратись на господарстві. Всі друзі метушились, не знали, як йому допомогти, як полегшити його фізичні страждання. А він мовчки, «безідейно» полегшував душевні страждання киян…

Ні гроша не варті ідеї перед мовчазним Віталієм, його небагатослівною людяністю. Не слово, а діло — сенс гуманізму. А слова лише відбивають добре діло, або ж спотворюють його.

Я раніше вже описував свого старого друга юності К., який згодом став ворогом.

І раптом друзі повідомили мені, що він вмирає від раку і знає про це. Він переказав мені через них у Париж вітання, не прощення, а прощання.

Але смерть сильної людини, колишнього друга, який, вмираючи, думає про своїх старих друзів (а я, мабуть, йому ворог: злигався з євреями, утік за кордон; але, може, він вже так не думає?) якось зміщує всі грані. Вмирає і страждає людина, і кудись відходить вся ідеологія, що розділяє людей на ворогів.

Тільки-но мене сповістили, що він помирає, стало боляче: як страшно я про нього написав. Що ж робити — викинути суперечки з ним, його гидкі фрази? Це буде неправда і навіть неповага до нього як до друга, адже він щось же ж колись дав мені, у часи нашої дружби. Та і як ворог щось дав — зрозуміти мою власну «тінь»…

У всіх трьох випадках видно цей нерозривний зв’язок соціального, історичного, духовного й фізичного «раку». Не можна роздроблювати людину. Людина нероздільна, нація нероздільна, людство і його майбутнє нероздільне. І роздільні — для нероздільного пізнання.

Зараз, коли я правлю рукопис для російського видання — немає вже ні К., ні Віталія. Нічого не хочу змінювати, додавати. Перед очима — Віталій: він настільки українець у чомусь головному, що нічого специфічно українського в зовнішньому, на поверхні в ньому немає. Він настільки пройнятий Україною — через своїх предків, свою матір, своє зацікавлення загальнолюдською культурою, любов’ю до знаменитої Софіївки — парку кохання графа Потоцького і Софії (що допомагала князеві Потьомкіну намовити Потоцького зрадити Польщу — заради кохання), настільки українець, що не вирізняє свого національного, свого патріотизму як чогось особливого, не ділить людей за націями. Йому незрозуміла спотворена, надривна любов до Батьківщини, з її неповноцінністю і невиправданою гординею.

Він працював на вітамінному заводі, на тому самому, звідки вигнали Ніну Комарову й Віктора Нєкипєлова. Там він захворів на «вітамінну», «грибкову» хворобу. Лікарі вирішили, що в нього туберкульоз легень, два роки лікували — без жодних результатів (правда, вважалось, що туберкульоз у нього вилікували і тому навіть не звертали уваги на його скарги).

Нарешті у Туберкульозному інституті (в Києві, куди з великими зусиллями і через знайомства його взяли, хоча, згідно зі встановленими правилами, будь-хто з трудящих має право на лікування в такому інституті) у легенях виявили «грибок». Але після двох місяців лікування його виписали з інституту — адже ж не можуть так довго лікувати (він вичерпав свій «ліміт» на безкоштовне лікування) — і відправили на роботу, у шкідливий цех, до апаратів, на роботу з кислотами. Ледве витримав місяць — болі ставали сильніші. В інституті мусили знову його обстежувати — виявили рак. А якби обстежили раніше, три роки тому, то операція відтягнула б смерть, зменшила страждання. Та коли Віталій захворів, йому морочили голову лікуванням від туберкульозу — без обстежень, без стаціонару (в умовах районного містечка; а хто знає радянську дійсність, тому легко уявити, що це таке). А він же ж «гегемон», у нього влада, він робітнича, виробнича сила, яку лікують «безкоштовно»…

Нарешті Віталієві вирізали три чверті легені, але було надто пізно.

Друзі вагались — сказати йому, що це рак, чи ні. Вирішили промовчати.

Перед операцією він з Танею приїжджав до мене в психтюрму. Але, як і усіх друзів, його не пустили (чому? по якому праву?).

У 1972 році серед уманців прокотились обшуки. У Віталія знайшли самвидав. Арештували двох його друзів. Дали по три роки. У Надії Віталіївни Суровцевої-Олицької забрали два томи спогадів.

На уманських підприємствах на лекціях розповідали про розкриту націоналістичну організацію, яку очолювала Суровцева. Повідомляли, що вона виховувала молодих українців у націоналістичному дусі (тобто, в перекладі на нормальну мову — в любові до Батьківщини). У Суровцевої та Олицької шукали… типографію (ще раніше вони все намагались дізнатись, коли й навіщо приїжджав до Умані Солженіцин).

Олицька відмовилась відповідати кагебістам, Суровцева знущалася з них, а сарказму й іронії у неї вистачить на все КДБ разом узяте.

Віталія покинула, злякавшись «зв’язку з антирадянщиком», дружина. Забрала дитину. Почалась тяганина з поділом будинку. А вони завжди такі огидні, ці поділи майна, люди так бридко в них виглядають! Для людини з таким внутрішнім благородством як Віталій, особливо страшно бачити звіряче, обивательське в близькій людині.

І тло цього всього — рак. Чи рак на тлі всіх цих подій. Потім арештували в Москві ще одного друга Віталія — Нєкипєлова. Він помер у нас, в Парижі, за Горбачова, від раку мозку, що з’явився ще в таборі, де йому лікарі все психіатричне підсовували: «ракофобія»… Перед смертю весь час хотів давати інтерв’ю, свідчення. І все розповідав про Мариновича, що хрестик йому подарував.

У 1974 році померла Катерина Львівна Олицька. І вмирала вона на очах Нєкипєлова — також від раку. Він приїжджав до мене, бо знав, що я втрачаю свій людський вигляд, йому хотілось побачити мене до того, як з мене зроблять божевільного.

Дехто з уманських друзів поводився на допитах дуже негарно. Зрадив Дзюба. Особистий фізичний біль у Віталія супроводжувався болем за близьких.

Він любить спів своєї матері й Надії Віталіївни Суровцевої. Це трошечки допомагає — українські пісні…

Проводжаючи Таню за кордон, Віталій сказав, що йому буде важко без неї. Зовсім нещодавно він повторив це у листі до нас. Важко… А зараз його вже немає… Віктор Нєкипєлов пише про це:

Как прожить эту странную зиму?

Вереницу метельных ночей?

Все слабеє кольцо побратимов,

Все наглеє кольцо стукачей.

(«Нине», 01.1972)

Росія, завірюха, зима, ніч. Ніч після недовгої відлиги. Хтось сказав, що чим глибша ніч, то ближче до світанку. Це гарна розрада для історика, історичний оптимізм.

Прощаючись, Таня запитала Віталія, що йому прислати з-за кордону.

— Човна.

Він чомусь ціле життя мріяв мати свого човна і пливти на ньому уманськими озерами.

І цей човен не йде з думок ні в Тані, ні в мене. Це все та сама дорога, Шевченків шлях, шлях людини. З варяг у греки і далі…

Дальнею дорогою, синевой морской,

Поплывет кораблик мой к острову Спасения,

Где ни войн, ни выстрелов — солнце и покой.

Я кораблик ладила,

Пела, словно зяблик.

Зря я время тратила,

Сгинул мой кораблик…

Попросту при обыске

Смяли сапогами…

(А. Галич. «Кадиш»)

*

Але повернусь до передрозгромного, 71-го року.

У листопаді мали судити Анатолія Лупиноса. Я зателефонував до Якіра і повідомив день суду. Увечері, за день до суду, зателефонував А. Сахаров і повідомив, що приїхав на процес Лупиноса.

Вранці ми пішли до будинку суду. Я у кількох словах виклав суть справи: Анатолія судять за читання віршів біля пам’ятника Шевченкові 22 травня 1971 року.

Біля будинку суду вже чекали Світличний, Глузман, Олександр Фельдман та інші знайомі. Дуже мало. Світличний познайомив нас з батьком Лупиноса. Батько, колгоспник, соромився «освічених» людей. Весь — зболений за сина. Анатолій до цього вже сидів десять років. Прийшов з табору з паралічем ніг: два роки тримав голодування. Ходив на милицях. Вилікувався, а тепер у «психушку» потрапить. Як ми довідалися згодом, слідчий умовляв батька «врятувати» сина — сказати, що Анатолій з юності був дивакуватий.

— Це ж лікарня, а не тюрма. Там він відпочине, поправиться. Часто дають побачення, можна продукти передавати.

Який же батько, не знаючи про те, що таке психушка насправді, відмовиться від шансу допомогти синові уникнути тюрми?

Якби ми знали про цю розмову зі слідчим в день суду, то ми б пояснили батькові, що таке «лікарня» і що за «лікарі» там опікуються «хворими»…

Як не дивно, всіх нас пустили в судову залу. Я подякував дружині Сахарова Єлені Боннер:

— Ось бачите, як з вами рахуються!..

Вийшла секретар суду й оголосила, що у зв’язку з хворобою головуючого суд переноситься на невизначений термін.

Вкотре вже вони показали, що нічого тішити себе ілюзіями стосовно них.

Ми дістали вірші Лупиноса. Все той самий центральний образ «Кобзаря» — покритка. Покритка — Україна, що народжує синів, які знущаються з матері:

… Я бачив, як безчестили матір,

Мою матір (…)

Зґвалтована,

одурена,

розп’ята,

З відтятим язиком, опльованим чолом,

Лежиш ти в пазурах коханця-ката (…)

Це я, твій син, народжений із блуду,

Прошу тебе, молю тебе, кляну:

Зірви з очей облудливу полуду,

Розбий для тебе зроблену труну.

Так, за такі слова посадять надовго. Це не Сосюра, що пролепетав крізь сльози і спочуття до України: «Російсько-польська потаскуха» й одразу ж вибачився перед Ненькою-Україною. Він не мав права на ці страшні слова, адже ж і сам якоюсь мірою був «байстрюком»-«перевертнем».

У Лупиноса не істеричний протест, а мольба і вимога до «братів»:

Хоча б на мить, хоча б перед здохом

Спокутуйте підлоту та обман.

На суд до нього я так і не потрапив: поїхав до Одеси попрощатися з матір’ю та сестрою, бо вже був певний, що арештують, хоча явних ознак і не було.

На цей раз вони не попередили нікого зі свідків, батька Лупиноса привезли в останню мить. (Моя обіцянка — зателефонувати Сахарову — він обіцяв приїхати на цей суд будь-коли — так і залишилась невиконана.)

В Одесі відбувалось слідство у справі Ніни Антонівни Строкатої-Караванської. Заарештували Притику, того самого, що цікавився, якою мовою знущалися з Ніни Антонівни. Притика все, що знав і чого не знав, виклав КДБ. Заарештували інших знайомих Ніни Антонівни. Почали переслідувати навіть далеких знайомих.

З Одеси я приїхав додому хворий (грип). Новий рік провів з друзями. Приїхала з Харкова Тамара Лєвіна. Вона розповіла про анекдотичну ситуацію з дружиною Володі Пономарьова — Ірою Рапп, онукою члена ЦК КП(б)У, ЦВК Рад України, академіка-хіміка.

Іра приїхала в табір до чоловіка. Табір був у Кам’янець-Подільській області на батьківщині її діда — В. П. Затонського. У кабінеті начальника табору висів портрет Іриного діда. Начальник з цікавістю дивився на Іру: пікантність ситуації він оцінив (навіть зовнішньо вона на нього схожа).

Начальник саме розмовляв з матір’ю одного з кримінальників:

— Ваш син не хоче підвищувати свій культурний рівень, нічого не читає. Це недобре, він так і залишиться злодієм.

Іра попросила передати Володі книжки.

— Надто багато ви йому возите книжок. Він і так надто освічений!..

Ну, як тут не згадати слів її матері, дочки Затонського. Вона довго слухала наші харківські суперечки, а потім, зітхнувши, сказала:

— Маленькою я до революції слухала ті самі батькові суперечки. А тепер ви сперечаєтесь про те саме. Як вам не набридне вся ця політика?!

Коли кримінальники дізнались, що Пономарьов — «політик», почали ставитись зі співчуттям й підтримкою.

— Ну, нічого, ось буде революція — кров’ю комуністів заповнимо ями.

Володя іронічно пояснив, що саме за те, що він комуніст за переконаннями, його й посадили. Ніхто йому не повірив. Хто ж не знає, що комуністи за переконання не сядуть, а за кусок хліба — маму рідну продадуть!..

Тома сиділа зі мною, «болящим» і сперечалась. Усе та сама суперечка Альоші й Івана Карамазова (у трактирі) — вічна суперечка в Російській імперії.

Увечері, коли зібрались друзі, раптом почувсь дзвінок у двері. У кімнату зайшли колядники. У старовину по всій Україні (а зараз тільки по селах) ходили по хатах хлопці й дівчата, співали колядки, обрядові пісні, в масках з фігурами. І київська молодь відродила цей звичай, один з найгарніших.

Це було настільки несподівано, настільки зворушливо, що й колядники, і ми — всі розчулились. Я не знав обряду, не знав, що казати, як відповідати на пісні.

Шепнув до однієї з колядниць — до художниці Люди Семикіної:

— А чим можна обдаровувати?

Я пам’ятав із сільського дитинства, що колядникам у мішки сиплють усе, що трапиться — ковбасу, фрукти, пряники, гроші.

А це ж «наукові» колядники! Вони вивчали обряд в традиційній формі, стародавній, знали значення всіх масок. Люда порадила відповісти, що на думку спаде.

Я підніс гуцульські тости:

— Будьмо!

— Най вони всі повиздихають!

Усі розсміялись…

Я пригадав цей випадок, бо це було останнє, що пов’язувало мене в тюрмі з українським патріотичним рухом і потім згадувалось як символ. «Вони» не «повиздихали», а тільки гострили ножі й зуби, готували всесоюзний погром, зокрема, переслідування учасників колядування.

Тамара через день поїхала. Прощаючись, я, кепкуючи, сказав:

— Шкода, не вдасться пройтись по тобі Фройдом.

А зараз вона сидить тут, у норвезьких горах, біля каміну, читає самвидав. І розповідає про іврит, про Біблію мовою іврит.

Виявляється, Авраам в Біблії «грався» з Сарою, а Сара сміялась, дізнавшись, що народить сина. Тому й сина їхнього назвали Іцхак (Ісаак) — від слова «сміятись».

Коло замкнулось, точніше, позамикались кола одне за одним. «Батько народу», нації, тобто творець культури, грався з життям, а життя долало страждання сміхом. І саме ці теми — культура, гра, сміх і страждання — і були найголовнішими темами мого тюремного життя.

Щоправда, коли я обіцяв «пройтися Фройдом», ні вона, ні я не знали про Авраама цих деталей і не знали, що у казковій Норвегії ми будемо разом, Фройдом проходитись по мові Старого Заповіту. І що нове коло розпочнемо, і все ті самі теми хвилюватимуть нас: Авраам — Абрам — Сара — Іудея — Україна — культура — гра — сміх і страждання…

… Господи Боже,

Как я устал повторять безконечно все то же и то же,

Падать и вновь на своя возвращаться круги.

Я не умею молиться, прости меня, Господи Боже,

Я не умею молиться, прости меня и помоги…

(А. Галич. «Кадиш»)

НА ЕТАПІ АРЕСТАНЬ

Есть такая земля — непонятная, дальняя

Помнишь детскую песенку? (…)

«Дождик, дождик перестань —

мы поедем в Арестань»…

Дорогая, прости за тоску и метания,

Не кляни. Не грусти. Не остынь. Не устань.

И зачем же «прощай»?

Я кричу — до свидания!

Пароход отплывает в страну АР-Е-СТАНЬ.

В. Некипелов

14 січня 1972 року до мене зателефонував знайомий:

— Обох Іванів забрали. (Іван Русін, мій русанівський сусід, говорив про Світличного й Дзюбу.)

Я одразу ж зателефонував про це Тані і пішов до Сверстюка. Він жив поруч. Ми завжди жартували про нашу Русанівку — Київську Венецію (оточену Дніпром і каналом):

— Табір вже готовий, тюремні рови наповнені водою. Треба оточити колючим дротом, поставити вохру, вертухаїв і все… гаразд. (Під час виступу в Торонтському університеті, коли я згадав цей жарт, в залі з десяток рук піднялося: «Ми з Русанівки». «Сіоністи», тобто.)

На Русанівці живуть українські патріоти, російські демократи й «сіоністи». Ми з Танею були знайомі далеко не з усіма. Якось, проводжаючи друзів, ми побачили кагебістську машину — значить, стежать за друзями. Наступного дня виявилось, що стежили за сусіднім будинком. За Русином? Навряд чи за акад. Білецьким та Т. Черни-шовою, однією з двох київських академічних родин, що давали гроші на родини ув’язнених та для дружини Олександра Ґріна, Ніни Миколаївни… Нею опікувалися Юлія Первова та Олександр Верхман, які, власне, і познайомили нас з Білецькими. Я до них часто заходив, поки не з’явилися хвости… Академік багато розповідав про нацпроблеми радянських греків, давав книжечки грецької поезії… кирилицею. Все це дуже стало в пригоді у Греції, де довелося боротися з соціалістами, які виявилися гіршими сталіністами, ніж комуністи. Останні навіть підтримали нас з Буковським у грецькому судовому процесі кубинського поета А. Валадареса проти наклепницької газетної шмати, яка твердила, що він був поліцейським катом у Батісти (відсидів 20–25 років у кубинській тюрмі Фіделя)… А суд той мало чим різнився від київського 70-х років. Хіба що преса була, й не всіх присутніх прислала поліція… Що я й сказав на мітингу в Афінах. Прислали позов у Паризький Трибунал за наклеп на Грецький суд (бідний слідчий душився від стримуваного сміху, допитуючи мене), та, на жаль, потім зрозуміли й не поновлювали позову. На жаль, я сподівався судитися з ними в Міжнародному суді. Йшла широко закроєна міжнародна наклепницька кампанія проти дисидентів, українців та євреїв як націй. Мабуть, гебешня порадила своїм грецьким колаборантам не давати нам такого козиря, як Міжнародний суд. Свій позов проти французької комуністичної шмати я виграв (довів, що не верблюд, тобто не американський шпигун), але суд не вдалося перетворити на політичний процес. Навіть символічний франк (суд честі!) комуністи мені не сплатили. Андрій Бандера так і не зміг знайти мені в Канаді відповідного закону, щоб судитися з гебешним агентом, «українським патріотом» (друкував прорадянську шмату), який писав, що дисидентизм не наш ідеал, що Григоренко — москаль, а Плющі — жиди тощо. Для Канади — де ж тут образа чи матеріальна шкода?

Сверстюк лежав хворий. Коли я повідомив, що Іванів арештували, він сказав, що вчора були й у нього у справі про розповсюдження антирадянської літератури в м. Києві. Показав протокол обшуку: дуже багато самвидаву, але особливо небезпечного не було нічого.

— «Програма Української комуністичної партії»? Це що таке?

— Я сам не знаю. Мені дали незадовго до цього, і я не встиг навіть конверта відкрити.

— А чому вони не записали у протокол, що конверт був заклеєний? Тоді тобі ж би було легше довести, що навіть не знаєш, про що йдеться.

— Яке це має значення? Якщо буде треба, ні за що засудять.

Сверстюк, як і багато інших, почував відразу до юриспруденції — все одно весь закон брехливий. А вдавати, що маєш справу з блюстителями закону — кому приємно.

Коли кагебісти прийшли, Євген лежав з температурою 40. Вони послали по свого лікаря. Хотіли, мабуть, арештувати. Забрали самвидав, а його самого залишили.

Євген був налаштований спокійно. Ліля мовчки слухала нашу розмову. Я розпитав, скільки було тих, що обшуковували, про способи проведення обшуку. Очевидно, про арешт було вирішено заздалегідь, бо обшукували хоча й довго, але недбало. Знайшли все, бо Сверстюк нічого й не ховав, — і вони це розуміли, наперед знали, що нічого не заховано.

Увечері з роботи приїхала Таня, і ми, схопивши таксі, поїхали до Дзюби. Терміново треба було повідомити в Москву про арешти й обшуки. (Я тоді думав, що це кампанія тільки проти українського національного руху.)

Ми були схвильовані — невже новий розгром України? Говорили між собою натяками — де гарантія, що таксі не спеціальне, кагебістське. Адже вони могли навмисне тримати «таксі» неподалік від нашого будинку. («І скільки разів уже потім це було зі мною — „таксі“ подавали в будь-який час удень, іноді навіть пізно уночі. Й іноді це було до речі — район далекий, машину в потрібний час не завжди зловиш». — Таня.)

Випадки послуг з їхнього боку завжди були матеріалом для анекдотів.

Дзюба жив у будинку для працівників КДБ, йому дали квартиру від Спілки письменників. Він жартував з цього приводу:

— Народ почне вікна бити в цьому будинку, а я ж то за що страждатиму?

У Дзюби нам відчинив незнайомий, явно в «цивільному».

— Заходьте, заходьте!..

— А, Плющ! Ви навіщо прийшли?

— Усе місто знає, що у Дзюби — обшук.

— А ви навіщо прийшли?

— Щоб на власні очі побачити, як ви знову переслідуєте українську інтелігенцію.

Я говорив щось ще, розуміючи, що цього всього не треба — віддає істерією. Але було страшно від думки, що знову нашу культуру відкинуть назад.

Злякано слухали нашу сварку вимучена дружина Дзюби і його мати. Виглянула дочка. Гї відвели спати.

Дзюба спокійно дивився на погром, усміхався і заспокоював нас з Танею.

Коли я заговорив про беззаконня, один з них закричав:

— Я прокурор з нагляду за КДБ. Перестаньте спекулювати на законі. Обшук відбувається згідно з законом. Ви, Плющ, не знаючи законів, завжди на них посилаєтесь.

Посеред кімнати — гори самвидаву: вірші, вірші, вірші…

— Холодний… Холодний… Холодний… Симоненко. Навіщо ви все це збираєте?

— Я критик, і мені автори дають аналізувати свої твори.

Стало нудно. Дзюба втомлено мовчав. Я потягнувся до книжок.

— Не чіпати!

Таня:

— Тут не ви господарі. А Іван Михайлович дозволяє. Ви вже тут прошмонали…

— Не порушуйте порядку.

Нарешті дозволили взяти книжку Гарднера про математичні ігри…

Прийшли кагебістки і відвели кудись Таню. Особистий обшук. Чому ж мене не обшукали?

Таня вийшла розлючена і шепнула мені:

— Ця сучка порізала мені труси і опоганила їх своєю кров’ю, порізалась…

Хочуть принизити, залякати, спонукати до істеричних вихваток…

Було вже близько дванадцятої ночі. Таня почала вимагати відпустити нас: удома залишились діти. Вони поторгувались. Вагались — чи затримати нас, чи хотіли познущатись? Нарешті дозволили піти. Я хотів попрощатися з Іваном, але він виглядав таким стриманим, холодним, тож ми тільки кивнули на прощання. Дружини й матері не було видно. Дзюба сидів смертельно втомлений, спокійний, з відсутнім поглядом.

Дивлячись на нього, на силу його спокою, силу неполітичного, неюридичного ставлення до гестапівців, я заспокоївся.

Но было все не ново,

Я знал: и в этот раз

Они искали Слово,

Которое — вне нас.

(В. Некипелов)

Вийшовши від Дзюби, зателефонували Леоніді Павлівні, дружині Світличного. Дзюба нічого не сказав про Світличного. І ми не знали — взяли його чи ні.

Леоніда Павлівна вислухала нашу розповідь про обшук у Дзюби і розповіла про арешт Івана Олексійовича. Виявляється, підчас обшуку в Світличного до нього зайшов Дзюба з самвидавом. Кагебісти обшукали його і повели на обшук додому.

Потім відвели Світличного у слідчий ізолятор. У нього знайшли багато самвидаву. Але нічого особливо небезпечного не було, якщо не рахувати моїх «Наступників Сталіна». Там стояв псевдонім, і ніхто, крім Дзюби, не знав, що це моя робота. Але був епіграф, написаний моєю рукою. Це вже ниточка для них.

Виявилось, що у Києві заарештували Василя Стуса, Миколу Плахотнюка, Олеся Сергієнка, Зіновія Антонюка, Селезненка, Шуму-ка (це ті, про кого стало відомо в перші дні). У Західній Україні близько десяти осіб, серед них Славка Чорновола, Михайла Осадчого, поетесу Ірину Стасів-Калинець, художницю Стефанію Шабатуру.

Ми поспішили додому і зателефонували Якірові. Перерахували прізвища заарештованих і тих, в кого були обшуки. Якір пообіцяв повідомити Сахарову і зателефонувати завтра, щоб довідатись українські новини для «Хроніки».

Перед нами постало питання про наш самвидав. Куди його подіти? Я ніколи не тримав удома багато самвидаву, тільки той, що був у роботі. Але через мою хворобу на цей раз назбиралось багато, плюс мої статті, замітки, початок третьої частини «Наступників Сталіна» — про ідеологію Шевцова. У «Любові й ненависті» він подарував мені ключ до природи свого «комунізму». Викриваючи жидів, які захопили владу в лікарні й отруювали геніальних російських вчених, зводили наклепи на талановитого російського лікаря, перешкоджали йому лікувати людей, Шевцов процитував Достоєвського про те, що у всякий перехідний час з дна суспільства підіймається усіляке сміття. З контексту випливало, що Достоєвський має на увазі час лібералізації за царя Олександра II. Я пошукав у «Бісах» і знайшов цитату. Далі йшлось про те, що за сміттям крились жидки, ляшки, а за ними — «Інтерна-ціоналка».

Ця обрізана цитата свідчила, що Шевцов так ненавидить євреїв, що його «комунізм» суголосний ненависті Достоєвського до лишків, лібералів, якими керувала Інтернаціоналка.

Спираючись на це «обрізання» Достоєвського (і Маркса), я накидав структуру третьої частини.

Тепер треба було все ховати, переривати на якийсь час роботу над статтями для самвидаву.

Але де ховати? Вони, очевидно, стежать, і якщо я повезу кудись свій самвидав, то підведу інших.

Ховати вдома — де?

Палити! А що, коли не прийдуть, і потім будемо себе картати — скільки праці було витрачено на передрук на машинці! Як спалити західне видання «Українського вісника»? Я не встиг навіть його прочитати — два дні тому тільки отримав з Москви.

Якщо прийдуть, то арештовувати. А отже, якщо навіть нічого не знайдуть, термін дадуть і так — матеріалу вистачить.

Вирішили палити тільки те, що може навести на чийсь слід. Палили довго — вся квартира в диму (і де можна палити у квартирі з центральним опаленням, газом?)

Решту я заховав, де трапиться — а може, де-небудь чого-небудь не знайдуть…

Вранці домовились, що Таня буде телефонувати. Постало питання, чи забирати їй з собою самвидав. Але її могли обшукати по дорозі на роботу. Вони це практикують.

Майже нічого з собою не взяла (а потім, звичайно, шкодувала — не обшукали ж!.. А якби обшукали, шкодував би я, що погодився їй віддати).

Я влігся спати. Розбудив дзвінок у двері, типово нахабний.

Вони заскочили, як бандити, налякані й нахабні. Чомусь вони завжди виглядають налякано — бомби бояться, чи що? Але ж поки що бомб у них не кидають! Може, мужність собі накачують, самоповагу за небезпечну роботу?

Почався шмон. Я єхидно коментував поведінку лейтенанта у мене в спальні. Він відбувався жартами. Шмонав недбало — вони були певні, що нічого не знайдуть, жодного разу майже нічого не знайшли, та й горілим дуже пахло. Подивились на відро в туалеті:

— Все спалили?

— Так.

— Значить, було що палити?

— Авжеж. Книжки Тагора, наприклад.

Они рванулись, как на мед,

На давний мой дневник…

Они оставили помет

На переплетах книг…

(В. Некипелов. «Баллада про первый обыск»)

Лейтенант гарячково перегортав мій щоденник 1957–1958 років. Зачитав дещо вголос.

— Ага! Хочете манію величі мені приписати, у психушку посадити?

— Ну, що ви, Леоніде Івановичу! Не ми садимо в психушки, а психіатри. І ви ж здорова людина!

А я пам’ятав, що вони, а не психіатри поставили мені діагноз «шизофренія» ще в 69-му році, коли вели слідство у справі Бахтіярова.

— Ви мріяли здійснити переворот у математиці й філософії?

— Подивіться на рік щоденникового запису. Мені тоді було 18 років.

— Так, так, ви маєте рацію! У цьому віці всі мріють про славу…

— Ні, не всі, але багато хто.

Розривався телефон. Мабуть, телефонувала Таня, телефонували москвичі. Мені заборонили підходити до апарата.

Періодично хтось радісно верещав — щось знайшли. Поняті, які спочатку чекали зброї, розчарувались. Але, побачивши гору нелегальщини, піднеслись на дусі — цікаво все-таки, «живий антирадянщик». Один почав потихеньку від тих, що обшуковували, почитувати знайдене. Почав співчутливо на мене поглядати. Але побачивши «Український вісник», виданий на Заході (!), знову спохмурнів — значить, справді ворог.

Я навмисне для нього затіяв суперечку з лейтенантом про Сталіна, 37-й рік і т. д.; так би мовити, «антирадянська пропаганда» не виходячи з дому, серед КДБ і понятих.

Прийшов зі школи старший син Діма. Він подивився на «товаришів» і вдав, що нічого не зрозумів. Я шепнув йому, щоб зателефонував мамі — треба всіх попередити.

Я чекав, що Таня кине роботу й приїде: раптом не дадуть попрощатись, а потім чекай — не дочекаєшся побачення в тюрмі.

Мій лейтенант зрозумів, у моїй кімнаті нічого цікавого не знайде. Багато дитячих казок, ігор, безліч течок з написами: «Історія ігор», «Психологія ігор», «Міф та гра» і т. д. Він проглядав сторінку за сторінкою і нудьгував. Одну течку відклав убік. Це був рукопис Михай-лини Коцюбинської про Шевченка.

Я намагався вмовити не забирати:

— В ордері на обшук сказано про антирадянську і наклепницьку літературу. А це філологія, тут немає нічого пов’язаного з радянською владою.

— На всякий випадок ми перевіримо. А Коцюбинській ми віддамо.

— Незручно якось. Все-таки родичка самого Михайла Коцюбинського і полководця громадянської війни — Юрія. От зовсім нещодавно йшов фільм «Родина Коцюбинських». Раптом на Заході дізнаються, що Ви звинувачуєте в антирадянщині «родину Коцюбинських».

— Нічого, нічого, Леоніде Івановичу. Заходу ми не боїмось.

(Бояться, та ще й як, якщо спочатку шантажували, а потім просили не повідомляти на Захід про те, коли і як нас випустять.)

Взяв книжку Шевцова з моїми численними зауваженнями, з таблицею героїв.

— Ви так уважно читаєте Шевцова? Навіщо?

— Цікавий письменник.

Відклав на купу «вилучається». Я знову запротестував:

— Ви маєте звичку не віддавати. Але це ж офіційна книга, нащо ж брати?

Взяв течки із записами про Шевченка і, майже не проглянувши, «вилучив».

— Навіщо вам записи про Шевченка?

Він проглянув, і прочитав, розсміявшись:

— «Навіть Тичина, що продав Україну, культуру, в день свого 75-річчя сказав про Петра І: „Срати я хотів на цього тирана в ботфортах!“» Він таке сказав?

— Так, коли ленінградська організація письменників вручила йому значок Ленінграда з Мідним вершником. Погодьтесь, для українця це не дуже симпатичний подарунок.

— Чому?

— Після Полтавської битви Петро потопив у крові мирних мешканців містечко Батурин. А потім на козацьких кістках збудував Петербург-Ленінград.

— Звідки ви це знаєте?

— Читайте Шевченкового «Кобзаря».

Зненацька крик полковника Толкача.

Всі метнулись туди. Я залишився — ну, що з того, що знайшов щось ще…

Толкач покликав і мене — думав, що вдасться мене приголомшити знайденим тайником.

Тайник примітивний. З дошок і фанери я зробив книжкові полиці. І у дві з них поклав дещо з самвидаву, аж ніяк не найнебезпечніше. Коли я їхав до Одеси, дружина поприбирала, і з одна з дошок трохи відійшла. Треба ж було, що саме самвидавівська полиця! Як часто підводять саме випадковості…

Толкач гарячково перебирав папірці.

— Ага! Стаття про те, як зробити друкарський верстат! Хотіли типографію зробити?

— Та ні. Це я переписав із журналу «Хімія і життя» про те, як до революції друкували підпільники. Я хотів написати статтю про те, як їм було важко. (Слава Богу, не виявили, що почерк Клари Ґільдман.)

— Листівки?!

— Нічого антирадянського. Одна — звернення до Шостаковича підтримати радянських політв’язнів, друга — до Косигіна про Григоренка, Габая, Джемілєва.

— А чиї листівки?

— Це двоє студентів розкидали в ГУМІ у Москві.

— А у вас звідки?

— Я там був, заходив купити дещо.

Толкач прочитав листівки. Справді, нічого антирадянського. Все-таки зателефонував у КДБ, щоб прислали фотографа. (Ага, хочуть влаштувати голосну кампанію у газетах. А для обивателя «тайник» — найкраще свідчення про «злісних» і «хитрих» ворогів. Вони сфотографували вдома у Світличного стіну, прикрашену українською оригінальною мозаїкою як «показник українського буржуазного націоналізму».)

Все інше його не зацікавило.

На підлозі навалені книжки, течки, зошити, колекції мінералів, черепків («археологічна колекція сина»).

Тані все не було. Стало не по собі: затримали, арештували, допитують…

Прийшла Клара («Таня зателефонувала»).

Я зрадів їй і розсердився, що прийшла.

Тут же викликали кагебістку. Обшукали Клару. Вона вернулась, тремтячи від приниження й гніву. Я почав умовляти її не переживати, розповів про те, як обшукували Таню.

— Вони ж тільки себе принижують, а ми ж тут до чого? Ми залишаємось людьми, вони ж перетворюються на скотів.

Клара сердилась, що я по-толстовськи ставлюсь до кагебістів, до понятих. А я пригадав Дзюбу і наші з Танею вигуки в бік тих, хто робив у нього обшук.

Коли шмонають тебе, легше стриматись, легше зберігати позицію насмішкуватого презирства.

Увечері прийшла Іра Пієвська. Пізніше — Таня з кількома друзями.

Таня пояснила, що оббігла всіх, зайшла до Саші Фельдмана (жив у тій самій концтабірній Венеції) прямо на обшук. Ледь вирвалась.

Ми швидко попрощались — всіх, хто прийшов, відвели додому на обшуки.

Клара запротестувала: у її матері було декілька серцевих приступів, вона частково паралізована, не витримає шмону.

Прощання з Танею затягнулось на цілу ніч, до шостої ранку — обшук все йшов. Толкач покликав мене перевіряти записи в протоколі. Я сказав, що хочу попрощатись. Ми перебирали з Танею в пам’яті останні чотири роки. Мабуть, задля них варто було сісти. Не увійшовши в рух опору, ми не знали б Олицької й Суровцевої, Григоренка, Світличного, Сверстюка, Дзюби, сотень чудових людей. Ці чотири роки були роками щастя, поваги до себе. Бо ж не заради якихось ідей ми йдемо в тюрму, а заради поваги одне до одного, до себе.

Поняті витріщались на нас і на шмональників. Один з них упізнав Таню — в юності разом брали участь у змаганнях з фехтування. Йому стало вже зовсім незручно перед «антирадянщиками»…

Почали забирати фото.

— Навіщо вам десять фотографій Лупиноса?

— На згадку.

Ми торгувались за всі фотографії.

Нарешті час іти. Кагебісти були ввічливі, поступливі. Відчувалося вдоволення звіра, що нажерся — стільки арештів, стільки самвидаву! Діти спали. Спробував розбудити Діму, але він спросоння — хоча й просив збудити, коли будуть забирати, — побажав щасливої дороги — у Францію, мабуть…

За півгодини до виходу я «шифром», тобто філософським жаргоном, залишив Тані прощальну записку з побажаннями і т. д. Зрозуміло було, що це «всерйоз і надовго».

Кагебісти проглянули запис. Якась літературна мура — Лис, Троянда, Принц.

— Це що за Принц?

— У французького письменника Екзюпері є така казка — «Маленький принц».

— А-а-а! Чув, чув. Гарна книжка!

Біля будинку легковик. Холодно і «якось усе до лампочки»…

*

Приїхали. Тюрма не приймає — немає начальника. Толкач залишив мене у своєму кабінеті. Він щось підбадьорливе говорив про гарне харчування, про те, що в тюрмі чисто, про те, що мене поки що тільки затримали, але ще не арештували.

А мені було все до лампочки. Хотілося спати, хотілось, щоб «доброзичливець» з КДБ пішов.

І я заснув за його столом. Він декілька разів будив, щось базікав, а я тільки витріщався на нього: я поринув в інший світ, де немає КДБ, немає дружини, дітей, друзів, немає нічого.

Нарешті повели кудись.

Забрали авторучку, годинник, записник. Я розписався.

— Ми віддамо вашій дружині.

Потім роздягнули у спеціальній камері, у боксі. Промацали всі рубчики в одязі, заглянули в зад:

— Розсунь ср…

Чого там шукали? Пригадались пірати у Вольтера. Ті шукали у жінок в потаємних місцях коштовностей, але не жіночих, а все більше ювелірних. А ці явно не ювелірним мистецтвом цікавились, не «матеріальним стимулом». Тоді що ж? Самвидав чи вибухівку?

А я, как будто дачник,

Смотрел на тот погром.

Что ищут? Передатчик?

Иль провод в Белый дом?

. . . . . .

Я знал: и в этот раз

Они искали слово…

(В. Некипелов)

Який прогрес відчуження! Вольтеров! пірати шукали в анальному отворі відчужену працю, товар — золотце й діаманти. А ці відчужену думку, слово друковане.

Не було ні принизливо, ні соромно, ані боляче. Трохи незручно за хлопця, що мене шмонав: все-таки людина, йому дано душу, а він використовує її тільки для піратства, «соціалістичного за змістом і національного за формою». Пізніше побачив ті самі роздуми над долею цих нещасних людців у тюремній поезії Стуса.

Привели у камеру № 40. Ліг не роздягаючись. Приснився ідіотський сон: шмональник і начальник тюрми підполковник Сапожніков намагаються мене зґвалтувати. Моя підсвідомість спробувала надати «сенсу» процедурі шмону, раціоналізувати, «олюдянити» її. Прокинувся з огидним відчуттям брудно-солодкавої усмішки Сапожнікова.

І відтоді, коли бачив солодкаву фізіономію Сапожнікова, зринав у пам’яті перший сон у першій камері, такий приємний для Сапожнікова.

Но этой — голодной и нервной,

Теперь до последнего дня

Мне сниться — как женщине первой,

Когда-то растлившей меня.

(В. Некипелов. «Про первую камеру», 1973)

Вдень я почув крик. Якась стара жінка кричала, що принесла обід. Я, ще сонний, взяв дві миски: якась бурда і підгоріла каша з чимось незрозумілим, схожим на нитки. Покуштував і подумав: «Як же я зможу це їсти?» Вже потім я зрозумів, що випадково, саме першого дня каша так пригоріла і щось потрапило у миску. Але перше враження завжди перебільшує гарне й погане.

Я знову заснув і прокинувся від крику:

— Відбій! Лягай спати!

Роздягнувся і знову поринув у сон, слава Богу, без сновидінь.

Фактично першим днем, днем свідомим, був день другий.

У коридорі тихо. Вряди-годи наглядач зазирає у «вічко».

Перша думка про «вічко» — за Марксом. Що таке «вічко»? Це замкова щілина в її функції підглядання. Первинна функція замка зникла, а вторинна стала законною, не ганебною, а шанованою державою.

Відчуження в ГУЛАГу відображається не тільки у відчуженні замкової щілини-вічка, у яке чоловіки-наглядачі дивляться на жінок, що сидять на «параші», а жінки-наглядачки — на чоловіків (спершу неприємно ходити на парашу, коли чергують жінки…).

Ось тебе ведуть на допит у сусідній будинок. Наглядач плескає в долоні, щоб розминутися з іншим тим, хто під слідством, арештантом. А я, слухаючи це плескання, пригадую слова масовика: «Два рази плеск, три рази плеск» і з радянських газет: «Аплодисменти, що переходять в овацію».

Ось звідки йдуть ці аплодисменти — з тюрем. Плескання наглядачів — зміст цих аплодисментів, аплодисменти ж у газетах — форма тюремного плескання.

У Лефортівській тюрмі не плескають, а клацають язиком чи пальцями. Клацають від задоволення? Ні, і це відчужилось від будь-якого людського змісту.

Радянський Союз — країна максимального відчуження всіх породжень людського духу від людини. Відчужені держава, економіка, наука, мистецтво, мораль, ідеологія, церква, людина сама від себе, від природи. І тому навіть у дрібницях, у деталях державу пронизують фарсові символи — відчужені від усього людського жестами, рухами, словами.

У тюрмі відчуження від людського найбільш відверте, бо всі стосунки з державою оголені до краю. Влада найбільше щира саме тут, хоча і тут вона не перестає брехати.

Я спостерігав за наглядачами. Вони у слідчій тюрмі набагато людяніші, ніж у таборах. Але й вони багато в чому забули про елементарну людяність.

Молоденька дівчина-наглядачка. Холодне, непроникне обличчя, що дивиться на тебе з «пильністю». Тільки-но приходить новачок, вона бачить в ньому ворога (літня наглядачка поводиться гірше, але у той же час не так формально; вона не бачить у тобі страшного ворога). Крім того, залишаючись формалісткою, ставиться краще. Адже ж видно з поведінки людини, що вона не якийсь виродок з-поміж людей.

Але я ніколи не міг бачити у ній жінку, бо вона підглядає за чоловіками — службовий обов’язок. Мої співкамерники-кримінальники вважали, що вона вродлива і навіть симпатична. І справді, до кримінальників вона ставилася людяніше, навіть усміхалась на жарти.

Уночі другого дня я почув хриплі крики якоїсь кримінальниці. Вона кричала наглядачам щось непристойне, а вони голосно знущалися з неї, з її бажань. Цинічні пропозиції сипались з обох боків. Наглядачі втішались з крайнього падіння жінки, не замислюючись над тим, що це вони їй створили нелюдські умови, що її цинізм викликала їхня власна жорстокість.

Я майже не читав у «табірній» літературі про секс у тюрмі. Тому хочу навмисне спинитись на цьому, доповнивши відповідний розділ книжки Анатолія Марченка «Мої свідчення».

Секс — майже єдина тюремна тема розмов кримінальників, чоловіків і жінок. Жінки особливо нестримані у своїй поведінці. Чоловіки часто вдовольняються матом, брудними розповідями, часто вигаданими, про свої походеньки. Якщо ж жінка втрачає контроль над своєю поведінкою, вона опускається нижче, ніж чоловік. У падінні, щоправда, переважно кокетує своєю «скромністю». На етапі, в поїзді вона провокує кримінальників-чоловіків на цинічні викрики, розповіді, а сама при цьому нерідко вдавано обурюється грубими словами, прізвиськами.

Мене на етапі завжди садили у камеру між чоловіками і жінками: все-таки політичний, отже, бешкетувати не буде.

Чоловіки починають казати жінкам щось ласкаве, ніжне. Жінки у відповідь воркують:

— Ти гарний, красивий… Запиши мені гарну пісню…

Але потім жінка не витримує і «ненароком» ображає «кавалера». Той накидається на неї з найцинічнішими прізвиськами, явно їй приємними, — бо це ж усе-таки «секс», і чоловік у своєму маті — постає перед нею справжнім, грубим, мужнім…

Вона або обурюється, або відповідає ще цинічнішими словами. Але якщо у чоловіка це часто просто грубі слова, то у жінок, що відкинули кокетство, за словами витончені брудно-сексуальні образи.

Якось після такої перепалки молода дівчина, «малолітка», що гралася зі мною у романтичне, культурне, інтелігентне «кохання», а з іншим — в обмін цинічними репліками, попросила мене:

— Льонік, скажи Серьожці, хай він не матюкається.

Я відповів:

— А нащо ти його дражнила, розповідаючи про листування у тюрмі, про свою подругу — «колупалку»?

— Я ж не думала, що він матюкатись буде.

Серьожа у цей час похвалився якимось своїм досягненням, окресливши його рідкісним блатним словом (малолітки, та й дорослі жінки, люблять слухати яскраві описи статевих особливостей і чеснот своїх співрозмовників). Вона, прекрасно розуміючи, про що він говорить (а говорив він про рідкісне збочення — операцію фалоса, що змінює його «анатомію»), запитала скромним голосочком:

— Сергійчику, а що це означає?

Той став детально пояснювати, вникаючи у всі подробиці. Вислухавши його мовчки до кінця, вона налетіла на нього:

— Ах ти ж півень, козел, підар йо…!

До діалогу приєднався увесь етап, навіть конвоїри. Тільки коли на галас виглянув офіцер, конвоїри почали вгамовувати «ворогів».

Я з однією такою скромницею проговорив цілу ніч.

Потрапила у 16 років за хуліганство у дитячу колонію. Там познайомилась з лесбосом (дуже лаяла старих лесбійок, щиро ненавидячи за насильство над собою). Говорила розумно, чесно, з почуттям відрази до всякого зла. За національністю — литовка. Дізнавшись, що я українець, попросила, щоб заспівав їй українських пісень. Я попросив її заспівати по-литовськи.

— Я не знаю литовських. Давай по-російськи заспіваю.

І почалися одна за одною блатні сентиментальні пісні.

Усі ці блатні пісні чергувались із сентиментальними офіційними. Навіть матірні слова у її піснях втрачали свій грубий сенс, хоча й залишались брудно-сентиментальними. Прекрасні її пісні були не за змістом, а через силу почуття, з яким вона співала.

У тюрмі навпроти моєї камери сиділа валютниця. Вона розважалась ексгібіціоністськими трюками, потішаючи наглядачів. Я слухав щовечора їхні коментарі. З кожним новим вечором її фантазія у розвагах для своїх охоронців поширювалась усе далі. Потім її кудись перевели.

*

На третій день я попросив каталог книжок.

— Каталогу немає. Завтра бібліотекар буде розвозити книжки, виберете з того, що покаже.

Я поринув у спогади про дім, у здогади про друзів: «чи знайшли у них щось, кого заарештують, кого ні, хто може зрадити?» На вечір зрозумів, що коли не вироблю для себе «психологічну методу» життя у тюрмі, то буде погано. Страх за дітей, дружину, друзів може стати надмірним, ірраціональним. Треба не думати про це, про минуле. Але й про майбутнє — скільки дадуть, чи відправлять у психушку — також думати не варто. Про майбутнє легше не думати — я у думках дав собі максимальний термін або психушку. Якщо табір — можна буде читати, сперечатись, думати, писати щось із психології, вивчати людей (особливо цікавили мене кримінальники, соціально-психологічні причини їхньої злочинності).

У психушці я також сподівався працювати і вивчати психологію в її оголеному вигляді — бо ж там, за межами норми, все особливо випукло виглядає.

Як виявилось згодом, я просто не уявляв собі психушки. І хворі психологічно нецікаві, бо всі їхні реакції затерті нейролептиками, і я сам нічого не міг досліджувати через дію все тих самих нейролептиків.

Підготувавшись до найгіршого у майбутньому, я майже не думав про нього. Те, що не викликали на допит, також зрозуміло — щоб вимучити очікуванням.

Зовсім заборонити собі думати про волю також не можна — ця воля вилізе як щось ірраціональне. Так воно і вийшло, коли через півроку раптом виявив у себе цілком ірраціональний страх за дружину — її арештують, за дітей — один потрапить під машину, другий потоне. З цими страхами довелося боротись більше тижня, вдаючись до «раціональної психотерапії», тобто думаючи про те, що може статись усе що завгодно, а тому немає сенсу жити уявними бідами. Коли щось справді станеться, тоді інша річ. Повна невідомість про родину, про друзів спричинила цей страх. Випадково допоміг один з наглядачів, сказавши щось про старшого сина. Страхи щезли.

Допити не хвилювали. Давно вже вибрав лінію поведінки, найлегшу психологічно: відмовлятися від будь-якої гри з ними, від участі у слідстві. Тому такі смішні були усі їхні «прийомчики». Можна було дивитись на все з позиції поблажливого фаталізму — гірше, ніж психушка, мені не загрожує.

Коли я отримав книжки і дізнався, що дають на тиждень по п’ять книжок, то розподілив час між читанням книжок і розробкою теорії гри: психологія, класифікація, дослідження їх будови, конструювання.

У кіоску я купив папір, ручку і почав писати — спочатку поновлював у пам’яті те, що прочитав у Виготського, Ельконіна, Венгера та інших психологів, далі те, що ми з дружиною встигли до арешту.

Робота посувалася швидко. Тиша, ніщо не відволікає. Невдовзі побачив, що «індуський» метод роботи — у цих умовах найкращий. Після відбою я «спускав мавпу з ланцюга» — тобто дозволяв собі мріяти про все на світі, без будь-якої самоцензури. Міфологія, спогади про друзів, мистецтво, історія, математика, фізика й філософія. Думки перескакують з теми на тему за химерними асоціаціями. Якщо появляється щось нове, що видається цікавим, коротенько записував так, щоб не бачили наглядачі (вимагають спати). Оскільки все крутилось навколо теми гри, то, про що б не думав, все вело до неї.

Вранці перечитував те, що записав уночі. Більше половини — нісенітниця. Але дещо варто було продумати серйозно, розвинути.

Завів тематичні аркуші. І щодня розвивав одну-три теми. Удень — «мавпа сидить на ланцюзі», мріяти не дозволено, асоціації взято в шори логіки і відомих мені законів дитячої психології.

І це була та сама свобода, про яку пише Нєкипєлов: «Та тільки там, о, тільки там моя свобода».

Коли Толкач викликав мене на перший допит, я вже був певний, що нічого зі мною у них не вийде.

Він показав ордер на арешт у справі «про розповсюдження антирадянської літератури у місті Києві».

Допити він вів досить розумно. Швидко зрозумів, що залякування не пройде, що вивести мене з себе не вийде.

Почав з компліментів моїй статті про психологічні методи на допиті.

— Але чому ви самі не виконуєте своїх порад, не хочете давати будь-яких відповідей на запитання слідства?

— Ну, навіщо ж мені бути рабом чиїхось, навіть своїх рекомендацій? Та й у статті я раджу мати попередній план поведінки на слідстві, але завжди залишати можливість змінити його, врахувавши якісь нові обставини.

Толкач спробував з’ясувати, чому я відмовляюсь давати свідчення. Я відмовився відповідати, обмежившись записом у протоколі про те, що вважаю абстрактне формулювання про «місто Київ» за незаконне. Адже ДБ може сформулювати ще ширше — «у СРСР», і тоді буде загальна справа на ввесь народ. Увесь народ буде під підозрою.

Давати про когось позитивні відгуки я також не хочу, бо знаю з практики численних судів, що судді фальсифікують, перетлумачують на користь звинувачення будь-які відповіді.

Толкач взявся починати розмови на загальні теми, не записуючи моїх відповідей у протокол (я попередив, що говорю не для протоколу). Їм це було потрібно для запису на магнітофон.

Я пішов на ці дискусії, щоб хоча б що-небудь дізнатись про друзів.

— Леоніде Івановичу, за що ви так мене ненавидите? Я ж нічого незаконного не зробив, а у КДБ прийшов після XX з’їзду.

— Ні, я не вас особисто ненавиджу, а вашу гидку антирадянську організацію. Ви — всього-на-всього гвинтик, що обслуговує організацію.

— Якби у вас була тільки ненависть, я б зрозумів: ми вороги. Але у вас стільки злоби, а ось це вже погано.

Він таки уважно читав мої статті! Знає, з якого кінця зайти, на що тиснути, щоб я засумнівався у собі.

— Ні. Злоби немає. Тільки ненависть до КДБ.

— Та ось ви і зараз дихаєте злобою, в очах у вас скажена ненависть.

Усміхаюсь.

— Я себе поважаю настільки, щоб не опускатись до злоби.

Так ось ми і філофствували щоразу. Нарешті, обоє почали нудьгувати. Я зрозумів, що нічого з нього не видобуду, він — те саме про мене.

Любив він докоряти мені за марксистське начотництво, догматизм, абстрактний гуманізм. Відчувалось, що вник у мої статті, пильно вчився на політзаняттях.

19 січня я отримав передачу від Тані.

Толкач дозволив написати листа:

— Ми ж люди, розуміємо, що важко вам без вісточки.

А я про себе подумав: хочуть вивудити щось з листа. А може, хочуть вивести з рівноваги смутком за домом, а листи його збільшуватимуть. Вони це практикують. (Віктора Нєкипєлова «випадково» зіштовхнули в коридорі з дружиною, аби пробудити сум, притамований волею. Трапляється, що люди здаються саме через сум за рідними.)

Але я відповів Толкачеві:

— Що ж, дякую за люб’язність.

Я написав Тані тільки про роботу над грою, про книжки. Важливо було показати, що я роблю саме те, що обіцяв, — працюю над тими ж темами. Це немовби натяк, що й усе інше на тих самих позиціях, свідчень не даю.

Толкач проглянув і почав розпитувати про слова, прізвища вчених. Я зрозумів, у чому небезпека. Вони скажуть, що я використовую кодові слова.

— Ви у дружини спитайте. Вона покаже підручники, книжки, над якими ми з нею працювали.

Було ясно, що грають якусь комедію, але так хотілося отримати бодай би одного листа…

На душі всі ці перші дні було добре. Спало почуття обов’язку, щоденна напруга, хвилювання через арешти. Політичні проблеми відійшли кудись на другий, третій план. Узагалі всі житейські проблеми. Залишились приглушені волею спогади, які прояснювала віддаль у часі й у просторі.

У дрібних побутових сутичках з наглядачами допомагало внутрішнє глузування з них. Вони думають, що жертва — я. Це частково правильно — я жертва режиму. Але ще більші жертви вони, жертви, що не усвідомлюють, наскільки жахливе їхнє становище нелюдів. Усвідомлення внутрішньої несвободи допомагає внутрішньому визволенню.

Я неточно назвав їх наглядачами. Офіційно вони називаються тепер контролерами, а тюрма — ізолятором. Увесь радянський гуманізм міститься у словах, за якими таїться будь-що, окрім гуманізму. Ось вони й міняють назви, слова, гуманізують їх або ж роблять жорстокішими.

Я поновив свої спостереження над словом у Шевченка. Взяв у бібліотеці його російські повісті, перечитав, дещо виписав. Повісті автобіографічні і тому вони є матеріалом, з допомогою якого можна перевірити спостереження над віршами.

Але настільки менший емоційний вплив Шевченка, що пише російською! Символи, образи ті самі, що й в українських творах, але мова послаблює їхню внутрішню емоційну насиченість.

Все-таки і російський Шевченко дуже допомагав. Допомагали також пісні. Слава Богу, не було однокамерників, і я міг співати, не обмежуючи себе, упівголоса. Зацікавлено заглядали і наглядачки. Але вони, мабуть, звикли до того, що українці співають у тюрмі. Оскільки тиша й самотність сприяли самоаналізу, я швидко переконався, що, вибираючи пісні, висловлював свій настрій. Коли я поринав У спогади (це звичайно було під впливом книжок), то співав головно українських пісень. Якщо настрій мій викликало теперішнє — сутички з начальством, допит, газетна стаття, — то співав я російських. Думки про майбутнє викликали то російські, то українські пісні. Мрії про волю викликали українську, думки про психушку — російські. На перший погляд, причина таких підсвідомих виборів крилася в тому, що мовою мого дитинства була українська. Але з найкращими спогадами юності були пов’язані російські пісні, які я співав в Одесі.

Одна за іншою пригадувалися відмінності в культурі наших народів.

В українців майже не було декадентів. Зараз майже немає українських анекдотів (а за давніших часів, та й років 20—ЗО тому вони були — щоправда, радше єврейські анекдоти, які розповідались по-українськи). Немає самвидавівських співаків. Майже немає блатних українських пісень (хоча в таборах у провінції розмовляють по-українськи). П’ють українці менше, матюкаються також менше.

У сучасній поезії тільки у Миколи Холодного відчувається якийсь надрив. У нього ж є «блатні» мотиви, але без глибини Галича чи хоча б Висоцького.

У цих відмінностях в обох культур є переваги, пов’язані з їхніми ж недоліками.

М’якість, жіночність української мови і всієї культури дає не лише сентиментальність, вона ж породжує особливу грубість і відданість владі українських жандармів.

Надрив і декаданс в росіян багато дав для глибшого бачення душі людини. Земна любов до Бога, український демократизм обернувся в українській літературі численними одноманітно страшними повістями про життя села. Але це саме відбивається і в тому, що у «селянській» темі українські письменники обходяться без покаяння перед народом. Не було в Україні прірви між інтелігенцією та народом. Українським патріотам в цілому і на думку не спадало не вважати себе частиною народу. Якщо й було народопоклонництво, то під народом малась на увазі вся нація. Українські народники, які психологічно були такими ж як і російські, не відчували себе українцями.

На народних піснях я побачив не лише відмінне, але й спільне. Воно у спільній історичній трагедії наших народів. Але в українців головний образ — чужина, пісні про далеку Батьківщину. У росіян же це — етап, жандарми, свій Сибір, свої тюрми.

Ось чому Винниченко міг жартувати: «Геть кацапів з наших українських тюрем».

Тюрми все ще «не наші». Росіянам трохи гірше: у них все своє. Мотив чужини у російських піснях також є, та тільки це чужина географічна, не культурна. Від цього і тяжче, і легше. У Парижі якось відбулася зустріч нацистських та радянських зеків. Лише один з нас, колишній младорос Кривошеїн, побував у тих і в інших. На питання, де гірше, Кривошеїн сказав, що у німецьких гірше годували, але в російських було йому погано тому, що кати розмовляли рідною йому мовою.

Відчуття внутрішньої провини за своє рабство в українців менше. Може, тому я майже не бачив в українському русі опору песимізму. Парадоксально, але інтелігенція народу-повелителя більш песимістична. Свідомість у неї трагічніша.

Найчесніші з собою українці та росіяни зближуються через бичування пороків історії своїх народів.

Якщо Лупиніс бичує Україну, що лежить в обіймах свого ката, то Нєкипєлов пише про те саме, тільки використовує інші образи, символи, що відбивають як іншу історію, так само й інші пороки:

Ей бы Гришу!

Чтоб помохнатей, погрубей!

Уют желанной несвободы,

Непротивление силам зла.

Опять загрезила Батыем

Ее сиротская душа.

Ой, ты дурочка Россия,

Дочь нагайки и штыка.

Нарешті — отримав листа від Тані. І почав писати листи щодня. Писав про книжки, про ігри, які складав.

Слідчий мій на той час змінився. Капітан. Прізвища не пам’ятаю. Він допитував інакше — не розумував, а всім цікавився і роздаровував усмішки. Такий собі «свій хлопець».

Невдовзі його замінили капітаном Федосенком. Цей страждає від комплексу інтелектуальної неповноцінності. Відразу ж почав мене залякувати: і термін чекає великий, і дружина у тюрму сяде, і взагалі усіх нас пересадять.

Якщо Толкач погоджувався, що самвидав знищити не можна («але найактивніших політичних самвидавівців переловити нетяжко!»), то цей все бубонів, що нас жменька, що КДБ знайде способи покінчити з самвидавом.

Я написав Тані вже декілька листів і запитував Федосенка, чому немає відповіді. Він все зводив на Таню: ліньки їй відповідати. Потім почав вимагати не вживати іноземних слів, не вживати виразів на кшталт: «За вікном видніється блакитне небо» («це натяк на те, що ви у тюрмі, а дружина ваша передає листа на Захід»).

Я вимагав, щоб мені докладно пояснили, які теми дозволені, щоб він не міг під приводом «секретності» затримувати листи. Після 8–10 листів я почав вимагати дружининих відповідей.

— Ви пишете шифровано, і ми були змушені всі листи затримати. Після слідства їх передадуть вашій дружині.

Свідомо морочили мені голову, щоб я хоча б щось написав.

— До Анджели Девіс щодня приходить адвокат, вона пише листи протесту, заяви для преси, каву п’є.

— А звідки ви про каву знаєте? Ви, що сиділи з нею?

— У нашій пресі писали про те, що їй дають холодну каву — щоб познущатись.

— Але ж вона прогресивна діячка.

Я не зміг навіть усміхнутися, почувши цей незаперечний аргумент. Нагадав йому про те, що Ленінові давали в тюрмі молоко.

— Ви це звідки знаєте?

— Книжки читати треба. У дитячих книжках є розповідь про те, що Ленін писав шифровані листи молоком. Значить, молоко йому давали.

— Але ж Ленін був прогресивним діячем.

— Дивна річ, як гуманно обходяться всі реакціонери з прогресивними діячами. Просто патологія якась.

Подібні розмови дуже швидко призвели до того, що Федосенко пройнявся особистою ненавистю до мене.

Як розповідала згодом Тані Ніна Антонівна Караванська-Строкато-ва, яку допитували у моїй справі, кагебісти аж захлинались саме від цієї лютої ненависті до мене.

Федосенкова ненависть зросла через відчуття неповноцінності, через моє явне до нього презирство. Я свідомо не ображав його, не знущався з нього, але, мабуть, це якось проявлялось.

Наприкінці слідства він почав показувати своє ставлення до мене явно — погрозами, образами.

Федосенко любив розповідати про свої досягнення у розкритті справ про працівників гестапо, що переховувались у колгоспах, на заводах. Коли йому доручили якусь справу в Чернігівській області, він тут же похвалився переді мною. Ось, мовляв, які речі мені довіряють, а ви, бачте, за дурня мене маєте!..

Якось він почав хвалитись переді мною своїм знанням історії.

Я з невинним виглядом запитав у нього:

— Скажіть, а як називався договір з гітлерівською Німеччиною?

Він спробував ухилитися від відповіді. Після того, як я запитав це ще раз, роздратовано заявив:

— Ви не займайтесь демагогією.

— Ну, ось бачите, навіть вам брешуть про історію. І ви боїтеся потрапити на слизьке, виявити своє незнання.

Підчас обшуку у мене забрали дуже багато фотографій. Я не хотів, щоб фотографії використовувались для компрометування людей, тому записав у протокол допиту, що відповідатиму тільки на питання про громадських діячів і своїх родичів. Зокрема, я хотів з категорії «громадських діячів» усунути Суровцеву й Олицьку. Дуже мені не хотілось, щоб через їхні фотографії, знайдені у мене, у них робили обшук, допитували їх і т. д.

Але, звичайно ж, їм це не допомогло. Одного разу Федосенко, єхидно посміхаючись і наперед тішачись підготовленим ударом, запитав:

— Бабусь ваших уманських привезти на допит сюди чи вас повезти до них в Умань?

— Краще очну ставку провести в Умані. Може, проведете допит у Софіївському парку, де я випадково зустрів Суровцеву?

— Ну що ж, поїдете в Умань…

Запитували про фотографії Яна Палаха і Януша Корчака.

Про Палаха я записав, що це видатний національний герой Чехо-словаччини, який покінчив з собою самоспаленням, протестуючи проти окупації Чехословаччини. І тут же записав про Корчака — про те, що його спалили окупанти.

Федосенко радів, що я все-таки хоч щось записав у протоколі.

Але після обіду він мене знову викликав на допит і почав умовляти, щоб я змінив відповідь, викинувши слова про окупантів. Мабуть, начальство пояснило йому, що я використав допит для пропаганди і знущаюся з того, що кагебісти не знають історії Корчака. Йдеться ж не про антирадянщину, а про жертву німецького фашизму.

Коли я відмовився міняти свідчення, він порвав протокол і про Корчака більше не запитував.

(Історія з фотографією Корчака повторилась і на допитах у Тані: вона попросила повернути фото: «Його вже раз спалили, може, вже досить?» Фотографію так і не повернули.)

Одного разу допит було призначено на вечір. У кабінеті сидів прокурор з нагляду за КДБ і невідомий мені слідчий.

Ввели Віктора Б. Я зрадів живій людині. У Віктора був розгублений вигляд. Я радісно усміхнувся йому, намагаючись підбадьорити.

Зачитали його свідчення. Він посвідчив про те, який самвидав я йому давав, про те, що я був зв’язаний з Якіром, Григоренком, Світличним, Ніною Караванською.

Якіра й Григоренка він назвав «керівниками демократичного руху». Оскільки я не хотів давати жодних свідчень, брати участі в очній ставці, то свої заперечення я подав як запитання до Віктора.

— Хіба у демократичному русі є керівники, хіба самвидав — організація?

Віктор Б. і кагебісти ніяк не могли зрозуміти, чого я від них хочу.

Я пояснив:

— Ось посадять Якіра, і тоді твої слова стануть свідченням проти нього.

Я сподівався, що він натякне мені на те, як справи у Якіра — чи не посадили його?

Віктор Б. погодився (і я вимагав, щоб це записали до протоколу), що рух — не організація і що ніхто ним не керує.

Було ще декілька уточнень. Віктор зняв твердження про те, що я йому дав декілька найбільш кримінальних статей.

Кагебісти хотіли з його допомогою довести, що я брав участь у створенні програмних документів.

Згодом Федосенко сказав мені, що Віктор Б. ще раз змінив свідчення — на користь звинувачення.

Я не зводив з Віктора очей, усіляко намагаючись показати йому, що не зневажаю його, що готовий морально допомогти йому. До того ж, я сподівався, що він потім розповість Тані про мою тактику (раптом вони всім брешуть, що я даю якісь свідчення). Або хоча б зайде додому до мене і скаже, що я зовсім добре себе почуваю.

Коли кагебісти зрозуміли мою тактику, вони почали кричати, що я нахабно поводжусь, ставлю навідні питання, і чиню тиск на свідка.

— Ви чого це на нас не дивитесь? Ви гіпнотизуєте Б!..

(Вони знали, що я гіпнотизував людей у телепатичних експериментах.)

Я розсміявся з їхніх уявлень про гіпноз. Віктора вивели.

Потім, десь через місяць, якось я почув через двері, як з Віктором прощався його слідчий. З тону я зрозумів, що вони його приручили.[19]

Я увесь час очікував провокацій. Але була тільки одна спроба, якої я не міг зрозуміти. Появився новий наглядач з недурним і нетривіальним обличчям. Він дуже добре говорив по-українськи, що одразу викликало в мене підозри. Якось він мовчки засунув мені під двері аркуш паперу. Я завагався, але потім вирішив, що паралізувати будь-яку провокацію зумію. Я взяв папір, але він вирвав його назад. (Ох, ця інтелігентська цікавість. Скількох вона підвела. Я ж-бо дав їм знати про те, що готовий на приховані контакти з наглядачами, які нам співчувають, вохрою тощо!) Відтоді я його не бачив. Згодом Таня мені розповіла, що якийсь наглядач передавав Любі Середняк записки від мене і Семена Глузмана. У цих записках «ми» радили їй все розповідати: «адже наша зброя — правда». Вона повірила словам наглядача про те, що він пов’язаний з українським націоналістичним рухом, і дала свідчення, гадаючи, що допомагає нам. Глузман, про якого вона розказала все, що могла, отримав максимальний термін. А Люба до останнього вважала, що врятувала його (слідчі запевняли її, що, коли вона не дасть свідчень на Семена, його судитиме військовий трибунал).

У лютому до камери вскочив наглядач:

— Збирайте речі.

Мене завели в іншу камеру, темну, сиру. Там лежав, вкрившись якийсь старий. Він не поворухнувся, навіть коли я зайшов.

У камері смерділо від переповненої параші.

Я почав розпитувати, хто він, за що сидить і т. д. Він виглядав заляканим, відчуженим від усього.

Виявилось, що він «хабарник». Термін — десять років.

Він — водопровідник. Отримав від декількох осіб 80 рублів на лапу за ремонт. Слідчий приписав йому хабарі на суму 700 рублів і погрозами, порадами, обіцянками випустити домігся від нього підтвердження цього. На суді той пояснив, якими методами у нього вирвали неправдиві свідчення. Але це не допомогло. Чому свідки брехливо свідчили і навіщо брехав слідчий, йому незрозуміло.

У таборі товариші пояснили Кузьмі всі його помилки, і він написав близько 25 скарг на слідчого, судцю і прокурора. За ці скарги його перевели у тюрму КДБ.

— А за якою ж статтею вас звинувачували?

— Не знаю. Начальник табору сказав — за антирадянську пропаганду.

Виявилось, що йому ще не пред’явили звинувачення, і ні разу не викликали на допит, хоча минуло декілька місяців після того як його перевели в цю тюрму.

Я пояснив йому, що вони порушують закон. Розпитав, про що його скарги. Виявилось, що він жодного разу не узагальнив беззаконня слідчого і судді на владу в цілому. Отож, не було не тільки «пропаганди», а й «наклепу на радянський лад».

— Вимагайте, щоб вам пред’явили відповідне звинувачення, щоб почали допитувати.

Він не зважився. Жах перед тим, що до десяти років йому додадуть ще терміну за антирадянську пропаганду, паралізував його настільки, що він цілими днями нерухомо лежав на ліжку, не встаючи з нього навіть у туалет.

Поступово вдалося його трохи підбадьорити. Через два дні його викликали на допит і пред’явили звинувачення у наклепі на устрій. Я пояснив йому, що цією статтею відає Прокуратура, а не КДБ. Але протестувати він не зважувався. Вдалося вмовити його, щоб домагався, аби дружині повідомили про те, що його перевели в тюрму.

Днів за десять він отримав передачу. Всі ці дні він скаржився, що дружина не буде десять років чекати і буде його зраджувати.

Тема зради дружини проходить через усі розмови одружених зеків. Мене вражало те, що навіть розпусники, які на волі ніколи своїми дружинами не цікавились, у тюрмі переживають уявну зраду. Я намагався довести Кузьмі, що дурна вона буде, коли не буде його зраджувати. Він погодився зі мною і навіть обіцяв натякнути їй про це у листі.

— Аби тільки мене не кинула.

Коли він отримав передачу, то радість його швидко де й ділася, і він вибухнув гнівом. Він не любить печива, а дружина передала саме печиво.

— Значить, зовсім забула про мене…

Я звернув його увагу на форму печива — у формі сердечка.

— Бовдур старий! Жінки завжди розумніші за чоловіків. Вона не могла тобі передати листа зі словами, що любить і придумала, як натякнути тобі про це через печиво. Помилилась вона тільки щодо твоїх розумових здібностей. Замість того, щоб радіти, що вона така кмітлива, ти, дурний, злишся.

Він цілий тиждень, як дитина, радів печиву. І все захоплювався витонченістю її душі і розумом — так витончено знищити його страх перед зрадою. Після цього випадку він почав швидко змінюватись у поведінці. Почав сміятися з моїх анекдотів, розповідав про глупоту КДБ, почав читати книжки. Я йому радив, що читати, його цікавили тільки книжки про кохання. Дуже дивувався, що майже всі книжки присвячені темі тюрем. Ми читали індусів, німців, американців. Тюрми, тюрми, тюрми, катування людей…

Коли він прочитав книжку Ірини Вільде «Сестри Річинські», був здивований тим, як достеменно авторка описала переживання героя, що отримав від дружини рушника, яким вона витерла своє тіло, аби передати йому хоч би якусь частинку себе.

Він давно вже не цікавився сексом, але признався, що мріяв про такий рушник.

Он долго — долго пах тобой,

Твой носовой платок.

(В. Некипелов. «Баллада про носовой платок»)

Зворушливо було слухати його цнотливі розповіді про дружину, про перші зустрічі з нею. Він з відразою розповідав про жінок у тюрмах, на пересилках. Але ці розповіді у нього пов’язувались якось з дружиною, ставали очищеними.

*

Нас перевели в іншу камеру, з вікном, що виходило на дворик для прогулянок.

Якось я почув сміх Жені Сверстюка. Потім голос. Значить, заарештували…

У газеті з’явилось зречення Зіновії Франко. Я злісно коментував його. Кузьма ж намагався якось її виправдати. За стіною у сусідній камері була якась жінка. Кузьма дуже переживав за неї: «Як вона може тут жити?»

— Може, це Зіновія? Якщо вона тут, то зрозуміло, чому вона зреклася.

Я був певний, що кагебісти не наважились посадити Зіновію у тюрму: все-таки онука Івана Франка, якого влада так вихваляла (і цензурувала у «Зібранні творів»).

Федосенко спитав на допиті:

— Прочитали листа Франко?

— Якого листа?

— У газеті.

І він, зловтішаючись, показав газету.

Якось під час допиту зайшов якийсь кагебіст і приніс Федосенкові якісь папери. Вони захихотіли, прочитавши їх:

— Ох, Леоніде Івановичу, якби ви знали, що тут, ви б написали листа, подібного до листа Франко.

Я здогадався, що хтось з близьких друзів зрадив. Але кагебісти не розуміли головного. Адже не заради абстрактного народу, абстрактної ідеї ми боремось. А заради себе як частини цього народу, заради поваги і любові до себе. І тому, якби навіть всі зрадили, зреклись, це б не змінило моєї позиції.

Коли стало ясно, що психушка мені гарантована, я спробував чесно, не ховаючись від проблеми, подивитись у вічі кошмарові свого майбутнього.

Отож, з одного боку, небезпека збожеволіти, небезпека «лікування», перебування серед божевільних.

Страшно. Страшно позбутися розуму, страшно втратити дітей (а КДБ і на це піде) дружину.

Але що було б, якби я пішов на зраду? Я міг би виторгувати свободу за не дуже велику ціну. Можна було б навіть не давати свідчень на товаришів — тільки написати покаянного листа у газету, облаяти свої погляди, звинуватити себе у ворожому ставленні до народу. А далі? Дружину втрачу все одно, повагу друзів також. Залишаться навколо мене тільки морди. Навіть вірнопіддані будуть зневажати. Залишиться куля в лоб чи алкоголізм. Значить, я втрачу ще більше, аніж якщо з глузду з’їду в психушці.

Страх перед наслідками зради був набагато сильніший за страх перед психушкою. Це ж бо страх за себе як за людську особистість, а не як тварину, твар тремтячу.

У квітні Кузьмі сказали, що його відправляють у табір через те, що звинувачення не доведене. Ми попрощались.

Півмісяця я був в одиночці.

Робота про гру просувалась добре. Мені не хотілось ніяких однокамерників, щоб вони не відволікали від роботи.

Бібліотека швидко себе вичерпала. Я почав вимагати творів Леніна — хотілось переглянути його праці, оцінити його позицію з різних питань. Сапожніков заявив, що політичним забороняється видавати політичну літературу.

— Ви завжди спотворюєте Леніна, використовуєте його в антирадянських цілях!

Оскільки книжки закінчувались, я звернувся до начальника ізолятору, пропонуючи, щоб дружина передала для тюрми класичну літературу — Гоголя, Лєрмонтова, Пушкіна, Лесю Українку, Івана Франка. У тюремній бібліотеці з класиків були один-два томи. Сапожніков погодився. Але Федосенко обурився:

— Наша держава не така вже й бідна, щоб в’язні дарували їй свої книжки. Вимагайте від начальника, щоб закупили літературу.

Якось потрапила книжка «Дванадцять стільців» Ільфа і Петрова. Я знічев’я почав виписувати дотепи. Пригадав працю Фройда про дотепність і невропатолога Лука про дотепи. Почав вивчати логічну форму дотепів і її зв’язок з психологічним змістом.

Почав збирати дотепи з усіх прочитаних мною книжок. Цікаві національні відмінності у змісті дотепів. Можна було зробити навіть певну класифікацію за націями.

Я взявся шукати спільний зміст всіх форм гумору. Мені здалось, що гумор пов’язаний з подоланням страхів, страждань. Він якось внутрішньо пов’язаний з темою смерті. Цей зв’язок видно з подвійного сенсу слова «уморити» — умертвити і насмішити до смерті. Але глибшого зв’язку так і не вдалося показати.

У травні до мене посадили Віктора Шарапова. Віктор — злодій. Він сів за «кишеню» на три роки, а в таборі почав «розкручуватись» усе на нові терміни — за те, що постійно боровся «за справедливість». Бив стукачів, хуліганів, декілька разів брав участь у бійках — все через оту саму боротьбу проти гидкої поведінки однокамерників.

Віктор — один з останніх романтиків кримінального світу. Він розповідав мені про злодійський закон минулих часів. Давній закон — страшний, своєрідний закон честі на взірець рицарських, та тільки значно жорстокіший. Віктор страшенно ненавидів цілковиту аморальність сучасного кримінального світу і відстоював «етичність» давнього.

Я з ним багато сперечався про «закон», про його антилюдяність. Проте врешті-решт погодився з тим, що той закон — це все-таки краще, ніж коли немає будь-якої честі, моралі «бакланів» (хуліганів).

Віктор потрапив у тюрму КДБ як свідок у справі втечі його друга з табору особливого режиму. Товариш його перейшов декілька кордонів, добрався до Югославії. На югославському кордоні вбив декількох прикордонників.

Якось ми почули крики з дворика для прогулянок:

— Говорить радіо Пекіна. Радянські ревізіоністи ще раз зрадили справу соціалізму. Хай живе найбільш красне сонечко Мао Цзедун.

Віктор прислухався.

— Це він. Грає дурочку, тюльку жене. Хоче уникнути розстрілу.

Шарапов розповідав страшні речі про мораль табірного начальства, про порядки, про сексуальні паскудства начальників.

До мене Віктор сидів з Данилом Шумуком, учасником партизанського руху в Україні — проти фашистів і кагебістів. Шумук відсидів своє у Пілсудського, у гітлерівців, у Сталіна, а тепер знову сів за згадки про ті часи.

Сидів Віктор ще з одним «політичним», що втік в Туреччину. У Туреччині той засумував і повернувся додому. Тепер його звинувачують у «зраді Батьківщини».

З Віктором ми пробули не більше тижня, але зблизились надзвичайно. Я розповідав йому про самвидав, він мені — про табори, про декілька років волі. Відсидів він уже 16 років, залишалось — 8, якщо не накрутить собі нового терміну. Він хотів «зав’язати», мріяв жити біля нас, під Києвом.

Над нашою камерою сиділа Надійна Світлична[20]. Вона хвора на туберкульоз, постійно кашляла, і він закохався в неї заочно, з розповідей Шумука й моїх. Віктор постійно відповідав на її кашель, щось кричав їй у вікно. Вона стала його Вегою.

Ми майже не спали ці дні — «говорили за життя». Він не міг повірити, що мене відправлять у психушку:

— Та ти ж здоровіший за всіх, кого я знав.

Я сміявся з його наївності: кого цікавить стан моєї психіки?

Двічі мене викликали у кабінет начальника тюрми на бесіду з психіатром з Київської психіатричної лікарні ім. Павлова.

— Леоніде Івановичу, кажуть, що ви ненавидите лікарів, не вірите медицині?

— Це брехня з боку слідчого. Я вважаю, що лікарі на взірець професора Лунца з інституту Сербського — нелюди. Але я ніколи не поширював цього на всіх лікарів.

Психіатр поставила ще декілька питань: про психічний стан, про страхи, про причини, що підштовхнули мене до «антирадянської діяльності».

5 травня Віктора викликали на очну ставку з його другом. Прийшов він дуже пригнічений.

— Смертна кара йому забезпечена. Він мріє на прощання пристукнути хоча б одного кагебіста. Хвалить югославські тюрми для політичних: обжираються вони там хоч куди.

6 травня потягнули на допит і мене.

Федосенко зловтішно показав постанову про направлення на психіатричну експертизу в інститут імені Сербського у Москву. У постанові перераховувались імена людей, які згадували про мої «дивацтва».

Серед них було прізвище мого колишнього товариша Е. Н. Я про себе засміявся, пригадавши його моралістичну критику марксизму і демократичного руху, його промови про неминучість нашої «бісівщини».

Я давно казав йому про те, що позиція «моралізаторського песимізму» загрожує його власною зрадою. А він стверджував, що я прийду до «бісівщини» і до терору. І ось поки що здійснилось моє передбачення про аморалізм песиміста-моралізатора. Черга за мною… за «бісівщиною»!

Я написав заяву про те, що хочу пройти експертизу в Києві, бо тут майже всі свідки у моїй справі. Домагався також, щоб дружина призначила свого представника у експертизу (останнє передбачається навіть у Карно-процесуальному кодексі).

— Добре, я розгляну вашу заяву. Ідіть.

Я розказав про розмову Шарапову. Він, похмурий після вчорашньої зустрічі з товаришем, був вражений новою звісткою — ми так полюбили одне одного за ці дні. Він став гарячково збирати мені речі, подарував торбинку, всунув масло. Почав поквапно розповідати, як поводитись у вагоні поїзда, у пересильній тюрмі, щоб кримінальники не обікрали, не побили.

Я залишив йому список книжок, які відповідали його зацікавленням, адресу дружини — можливо, вона зможе прислати йому книжки.

І розпрощались — назавжди. Залишилась від нього квітка з кістки, яку він прислав Тані з табору. Квітка зека Шарапова у Парижі! Звуки ж які, слова — квітка, зека, Париж! Карнавал XX століття!

— Злодії тебе не зачеплять. Вони поважають політичних. А ось баклання… Вони боягузи, і ти покажи тільки, що не даси спуску, — відмахаються.

На прощання ми кашлянули нагору Надійці Світличній. Вона відповіла разом з однокамерницею.

Ми гарячково доказували невисловлене раніше, домовлялись про листування, коли в коридорі почувся крик: «Я не піду в психушку!» І ще щось. Знайомий голос, українська мова. Хто це? Мені здалося, що Василь Стус.

Вивели з речами. В боксі прошмонали. Зайшов Сапожніков.

— Ви нічого щойно не чули?

— Якийсь крик.

— Про що і хто?

— Не розчув, — навіщось збрехав я.

— Вірю. Ви ніколи не обманюєте.

Зайшов Федосенко з виглядом тріумфатора. Він ледве стримував радість під маскою холодного блюстителя закону.

— На ваше прохання прийшла відмова. Інститут Сербського — вищий орган з судової експертизи. Якщо він поставить вам діагноз, то він буде точний. Пропонувати свого експерта за законом маєте ви, а не рідні. Це зроблено для того, щоб захистити людину від нечесних рідних. Бували випадки, коли дружини садили у психушку своїх чоловіків.

— Безглуздий закон. А якщо в мене немає кандидатури лікаря? А якщо я прошу, щоб дружина психіатра вибрала? Далі — чому ви одразу не сказали мені, як ви тлумачите цей закон? Я б все-таки запропонував свого психіатра. Давайте папір, я напишу заяву.

— Вже пізно. Їхати час. По вас прийшов конвой.

— Ви просто мерзотник. Ви не тільки служите в нелюдській організації, а й прояляєте нелюдяну ініціативу.

— Ну, навіщо ж нервувати? Проїдетесь у Москву і, якщо виявитесь здоровим, повернетесь до нас.

Подорож у вагоні я докладно описувати не буду: ці подорожі так часто описувались у спогадах радянських зеків.

Спочатку воронок до Лук’янівської карної тюрми. У воронку посадили мене в бокс — вузьке, душне приміщення. Я зі своєю ногою, що не згинається, ні сидіти, ні стояти не міг. Біля Лук’янівки стояли більше години. Почав протестувати, бо не витримував боксу.

Навантажили декілька воронків зеками — і на вокзал, якраз до тих місць, де ми колись бродили з сином по річечці Либідь (яка називається так на честь отієї самої сестри засновника Києва, картину з якою подарувала моїй сестрі Алла Горська).

Біля вагона стояла вохра з собаками. Собаки глухо гавкали на нас. Мене посадили в окрему камеру-купе, із заґратованими дверима. Вікна на протилежному боці коридору заслонені. Біля моєї камери — жінки, напхом напхане «купе». Шум, гамір, крики конвою і зеків. Рахують, перевіряють фотографії на течках зі «справою».

Зі мною — окремий проводжатий, наглядач тюрми.

У дорозі основна тема сварок з конвоєм — вода (всім дають їсти оселедці) і туалет.

— Пити!..

За півгодини, годину приносять попити.

— Спати!..

Кричить увесь вагон. Бабуся-сусідка, член партії («розкрадання державного майна в невеликих розмірах»), шамкає:

— Солдатик! Скажи начальнику, що в мене хворий сечовий міхур.

— Не треба було води пити, бабусю!

І пішло-поїхало…

Нарешті, у визначений час починають водити в туалет. Жінки по дорозі заглядають у «камери». Чоловіки у захваті репетують, «розділяють» жінок між собою.

Після туалету всі, умиротворені, непоквапно розмовляють: хто, за що, скільки дали, з ким зустрічався. Зав’язуються «романи». Солдатиків просять передати «бабам» жерти, «мужикам» від «баб» — куриво.

Моя бабуся запитує:

— А ви за що сидите, сусіде? Гомосексуаліст?

(Думка зрозуміла — кого ж ще можуть посадити окремо від усіх.)

— Та ні, політик.

— Як політик? Хіба за політику ще й досі садять?

— Ще й як!..

— Невже як за Сталіна?

— Та ні, трохи менше.

Вона починає соромитись переді мною за свою статтю. Все-таки член партії, а так безідейно сіла. Пояснює, що працювала на молочному заводі:

— Ви ж знаєте, всі додому продукти тягнуть. І мене спіймали з маслом. Розсердились на мене на прохідній і підловили.

— Брешеш, стара! Крала цілою машиною. За пару кілограм не посадять.

Бабуся ображається. Що вона, злодійка, спекулянтка? Для себе брала, а не на продаж. В останнє ніхто не вірить. Вона все підкреслює «брала», не хоче вимовити «крала».

Її «товарки» починають розповідати, де що крадуть, як крадуть і скільки отримують за крадіжку.

Жіночки поскаржились ще трохи на життя і, занудьгувавши, перейшли до «романтики» етапної.

— Сергійку, ти в якій камері був?

— 342.

— А! Над тобою Галька Сука сиділа з кобелем!..

— Он як! Вона мені «ксіви» писала.

— Вона товста!

— Я знаю. Бачив її у дворику.

— Вона, дурепа, підхопила в одного. Трам-там-там…

Моя бабуся присоромлює малолітку. Малолітка матюкає її.

Що значить — партійна людина… І тут виховує підростаюче покоління, заражене вітрами Заходу.

Малолітка затягує сороміцьку пісню:

А он с нею на кровать,

И давай роман читать,

Читал, читал, не дочитал…

Далі йде історія а ля «Декамерон»…

— Машко! Перепиши мені. Гарна пісня.

— Давай папір, Васю.

Я у роблю позначку в записнику: гра словами «роман читати».

Табірна романтика…

«Взвейтесь кострами, синие ночи», — співають піонери.

Вы здесь из искры раздували пламя,

Спасибо Вам, я греюсь у костра…

Останнє — про Сталіна з популярної пісні таборів.

«Лінгвістичні» роздуми виводять мене з «купе», виривають з безпосередньо даного етапного «контексту» блатних «ксів» та романів… на широкі простори моєї країни — географічні та історичні.

Згадую розповідь старої зечки про її роман з афганським ханом. Хан у себе в Афганістані раптом перейнявся комуністичною ідеологією і приїхав у країну соціалізму, що переміг. Але його не зрозуміли, і він загримів у табори.

Із своєї камери він спускав їй «коня», тобто ксіву на нитці. Вона прочитувала його освідчення не без задоволення. З кожною запискою хан сміливішав. Почав описувати свою пристрасть, свої мрії. Коли князь знахабнів настільки, що перейшов до ханського шляху в коханні, вона відмовилась з ним листуватися. Хан страждав, а вони реготали з його карнавальної трагедії: хан-комуніст ще живе любовними мріями тисячолітньої давнини, а ханові однодумці змусили його жити за законами ГУЛАГної романтики.

Ми живемо на етапному етапі розвитку Росії. Недарма слово «етап» з підручників з історичного матеріалізму, історії партії, політичної економії перекочувало у блатний жаргон і зажило новим життям, як і слово «табір», а тепер, завдяки Солженіцинові, — «архіпелаг ГУЛАГ».

Проте не варто виривати новий етап з історії. Етапом гнали слов’ян татаро-монголи. Етапом пішли в сибірські копальні «берегти горде терпіння» декабристи. Етапом йшов Достоєвський, їхав поет Полежаев. На новому етапі історії Росії за ліберального Олександра II етапами й шли польські повстанці, потім народовольці.

Нарешті голова Ради Міністрів Столипін вдосконалив, механізував етапний шлях. У Заходу запозичили поїзди, паровоз, і зеки почали їхати у Сибір в «столипіні» — у столипінських вагонах. Про Столипі-на зараз пам’ятають тільки інтелігенти, але «столипіни» добре знають робітники й селяни. Хотів він увіковічнити самодержавну Росію за допомогою новоспечених «сірих баронів» (як благав він історію подарувати йому двадцять років для того, щоб створити опору для самодержавства), а увіковічнив себе в етапних вагонах.

Увесь шлях Росії — етап.

Наші газети люблять писати про «зелену вулицю» прогресу, новаціям, новаторству. А в тюрмі я дізнався про походження виразу «зелена алея». Так називали прохід між рядами солдатів, через який проходив солдатик, що провинився, а його били по черзі зеленими лозинами або шпіцрутенами. Він вмирав під палицями, а батечко-цар гордо заявляв Заходові, що немає в нас смертної кари.

Етап — шлях у незвідане, зелена вулиця, алея…

…Озеро милое, милая Родина…

І мчить по вибоїнах етапів історії Русь-трійка, у страху перед її величністю зупиняються чи відсахуються народи… І тягне ця трійка-«столипін» за собою Україну, Литву, Грузію, Молдавію, усі братні й небратні народи.

Поки я займався філологією і наклепами на історію, «столипін» зупинився, і хтось заверещав:

«Станція Березай, кому треба вилізай!»

Харків. Стоянка на вокзалі, воронки, тюрма на Холодній Горі.

Брудна камера — «трійник» (на трьох). Вікна вибиті. На прогулянковий дворик чути крики з камер:

— Дівки, роздягніться, покажіть.

— Пішов ти, козел смердючий. Вертухаїха стоїть.

Дзеленчить вибите скло. Хтось протестує. А я тепер мерзну через такі протести.

Стіни обписані. Шукаю (хоча й розумію, що безглуздо так шукати) написи Алтуняна, Недобори, Лєвіна й Пономарьова. Є одна 187.1, але прізвища такого не чув. Чи мало їх за наклеп. Мені хотілось би побачити знак від своїх «наклепників».

За вікном сварка. Чути: «Колупалки. Козли. Півні!»

*

Вечеря. Якась слизька маса. У кормушку заглядає роздавальник, зек.

— Стаття?

— Політик.

— А-а-а!

З пошаною.

Вранці кличу наглядача.

— Почитати.

— Не «положено» пересильним.

— А що ж мені робити?

— Ї… стіни.

Все-таки приніс якусь маячню. З нудьги читаю. Перша світова війна, революція, громадянська війна у Харкові. Холодна Гора. І раптом… Затонський та його маленька дочка. Я ж знайомий з дочкою. Це мати Ірини Рапп, дружини Володі Пономарьова…

Отже, етапи розгортаються і згортаються у кільця, рухаються по спіралі.

Затонський робить революцію, потім організовує радянську владу в Україні, виявляється ворогом народу, а потім реабілітовується. Його дочка спочатку страждає за батька, потім за власну дочку, яку вигнали з роботи і за зятя, якого посадили на ту ж таки Холодну Гору. Її дочка їде до табору і бачить на стіні у кабінеті начальника табору портрет реабілітованого діда. Я шукаю на стінах Володині записи і читаю книжку про Затонського.

Чудовий російсько-український карнавал, поспіральний і поетапний.

Я глузливо затягнув:

— Широка страна моя родная…

Книжку давно прочитав, нової не дають — не дозволено, присобічу.

Писати і думати про гру нецікаво.

9 травня, день Перемоги. Наглядачі полагіднішали — трохи під чаркою.

— Завтра етап.

Один заглядає до мене і пояснює, що навечір почнуть приводити алкашів-хуліганів, які святкували перемогу.

10 травня шмон у боксі, черга в лазні. Якийсь злодій підморгує мені і переможно дістає звідкись заборонені голку та лезо бритви. На грудях татуювання — Кремль, Ленін, гола баба, яку в делікатне місце дзьобає орел (психоідеологія злодія-зека, міф Леніна і Прометея).

Леніна на грудях я вперше бачу. У психушці він був у багатьох. Спитав в одного:

— Нащо Леніна наколов?

— Він все життя по тюрмах, і я так само.

— Дурниці, він був у тюрмі пару місяців, на слідстві. Дали заслання.

— Брешеш, — з жалем і обуренням заперечив «псих». Але таки повірив.

Ведуть до воронків. На прощання оглядаюсь на напис, який мені так сподобався, на плакаті:

«Сенс життя — у самовідданій, чесній праці для народу».

Як спец із проблеми сенсу життя я в карнавальному захваті від того, що тюремники так просто, чітко, прозоро розв’язали «вічну» проблему. Дурні були Еклезіаст, Будда, Толстой, Достоевський, Ніцше, Іванов-Разумнік. На Холодну б Гору їх, все б зрозуміли і не мучились би від різних там теодицей.

І якийсь смішний чоловік вискочив удень з ліхтарем на площу й закричав:

«Я шукаю Бога, я шукаю Бога… Ви його вбили… І Боги зітліють».

На воротах табору під Сталінградом якось почепили плакат:

«Комунізм — це молодість світу, і будувати його молодим». А зараз це саме написали більш по-філософськи.

«Прогресе, ребята, движется куда-то…» (Ю. К.)

А в Майданеку нацисти у тому ж дусі підспівували:

«Праця робить вільним…»

Попрощавшись у думках з пересилкою, я сів у воронок з жінками. Вони усіляко висловлювали співчуття, кричали на конвой, щоб мене посадили в інший бокс, бо хвора нога не давала мені сидіти, а стеля воронка — стояти.

У «столипіні» біля моєї камери стояв казах. Я попросив його відслонити фіранки на вікні.

— Хочеш на зелень подивитись?

— Так.

— Давно сидиш?

— Не дуже.

Він розсунув фіранки. Поля, пагорби. Я почав тихенько наспівувати українські пісні. Він слухав, слухав і заспівав по-казаськи.

Потім показав горбисту місцевість і сказав, що живе у такій самій, з такими ж зеленими пагорбами.

Він знав, що я політик, але цієї теми не чіпав.

Кримінальники ненавидять «звірят», вважають, що вони найзліші вертухаї. Але зі свого власного досвіду знаю, що найгидкіші — росіяни та українці. Найкращі — прибалти. Середньоазіати найбільш законослухняні, все виконують, але ніколи не роблять нічого на зло зекові.

Ось і цей казах. Коли його просили передати ксіву, він злякано оглядався, чи немає начальства, і відмовлявся. Але махорку, їжу передавав — з таким же переляканим виглядом.

Коли він відмовлявся передавати ксіву, кримінальники кричали до нього: «звіря», «косоокий». Він тільки винувато всміхався і пояснював:

— Лейтенант побачить.

Уночі біля жіночої камери зібрався гурт конвоїрів. Вони розпитували малоліток про їхні походеньки. Ті вдоволено відповідали. Конвойні нахабніли.

Було дуже холодно, бо конвой відчинив вікно якраз навпроти наших камер. Жінки також замерзли і просили конвойних піти зачинити вікно. Але конвой розійшовся. Вони ж солдати і з жінками так близько рідко зустрічаються. Та ще з такими, що так відверто зваблюють, палають бажанням. Я кутався у пальто, але від холоду й вигуків конвойних не міг ні спати, ні думати.

Вранці в Москві мені дістався непоганий конвой. Жінки попросили офіцера, щоб мене посадили у широкий бокс. І я доїхав до Лефор-тівської тюрми як король.

Шмон, лазня, лікарський огляд, камера.

Не так чисто, як у київській тюрмі. Скрізь тріщини, стіни осипаються. Зате є унітаз й умивальник. І багато туалетного паперу. Ось що означає столиця першої у світі соціалістичної держави, а не «провінційний» Київ. У київській у мене були постійні сутички з наглядачами через папір. Біля туалету постійно повторювалась одна й та сама принизлива сцена.

Наглядач видає клаптик паперу.

— Ще.

Дає.

— Ще.

— Досить.

Починається дискусія.

— Всім вистачає, а вам ні. Паперу на таких не напасешся.

Я повертаюсь і йду в камеру. Викликаю чергового офіцера. За півгодини приходить. Якщо майор, то справи погані.

— Чому всім вистачає, а вам ні? Ви що — пан якийсь?

— Як вам не соромно сперечатися з зеком про папірчик? Ви ж офіцер, освіта у вас якась є.

Він, витріщивши свої білясті баранячі очі, верещить:

— Припиніть розмови. Не хочете йти в туалет — не йдіть.

Сідаю писати «скаргу». Розумію, що її можуть використати психіатри, і тому пишу з гумором. Та й не тільки тому. Принизливо протестувати на тему туалетного паперу. І хочеться посміятися з них та з себе. До того ж, не хочеться заробити геморой.

Описую суперечку з офіцером і обґрунтовую свою правоту з погляду медичного, філософського, юридичного та економічного. Пишу про проблему рівності людей за соціалізму — рівності юридичної, а не фізіологічної. Офіцер скаржиться, що країна бідна на папір, — нехай звернеться до моєї дружини. Вона забезпечить папером усю тюрму, і до того ж, папером якіснішим. Пишу про гідність офіцерського звання, про жандармських офіцерів (цитую «Минуле і думи» Герцена).

Однокамерники регочуть.

Приходить Сапожніков, обіцяє залагодити питання. За тиждень сцени повторюються. Особливо відзначався в цьому «порожньоокий», як назвав його Шарапов. У нього справді напрочуд дивні очі — безвиразні, безколірні. Декілька разів я обізвав його жандармом. Дівчина-наглядач почервоніла, а він хоч би тобі що.

Туалетно-фекальна тематика посідає у спогадах стільки місця тому, що життя у тюрмі відверто тваринне, зведене багато в чому до суто біологічної «проблематики».

*

Вивчивши камеру, я попросив книжок.

— Бібліотекаря поки що немає. На, почитай ось книжку.

Том Льва Толстого. Педагогічні статті. Їх я прочитав уперше. Дуже багато цікавого й близького. Особиво близька думка Толстого про те, що головне у вихованні дитини — вплив через несвідоме. Вказує Толстой і на роль гри.

Через день повезли в Інститут Сербського. У приймальні молодий лікар записав мої дані. Поголили, викупали, перевдягнули в лікарняний одяг і завели у палату. Там відразу ж почали підходити один за іншим мешканці трикімнатної палати.

— Марксист. Манія реформізму й марксизму.

— А! Із Прибалтики? Читав про вас у «Хроніці».

— Так. Севрук.

— Наступний!

— НДП.

— ???

— Так, неофашист.

Наступний:

— Сіоніст. Не хотів служити в армії. А он ще один сіоніст. Він у нас теоретик. Кандидат медичних наук.

— А я ніхто, тобто ні за що.

— Стаття?

— Наклеп на устрій.

— Жаль, що раніше вас не привезли. Нам вже казали, що вас привезуть. Тут сидів один з УНФ, Красівський.

— Український Національний Фронт? Зі Львова?

— Так. Славний хлопець.

Севрук потягнув покурити в туалет.

— З нянею обережно. Вона цілими днями грає тут з нами в доміно, слухає і доносить.

— А справжні психи є?

— Самі подивитесь. Я не хочу казати.

Севрук показав гумористичні дацзибао Юрія Белова.

Граф Белов, маоїст, звинувачує правого ревізіоніста Брежнєва і його ставленика професора Лунца у переслідуванні справжніх комуністів.

Дуже добре написана пародія.

Ю. Белов — віруючий (зараз перебуває у психтюрмі).

НДП почав розповідати про себе. Злодій. У таборі спочатку був сталіністом, але передумав.

Кандидат наук дивився на мене мовчки — вивчав.

В кутку навалена купа книжок. Я проглянув і зрадів. Це саме те, що мені треба. Стендаль, Стефан Цвейг — біографічні твори.

Севрука викликали до медсестри: він оголосив голодівку протесту проти лікування. Я радив йому не протестувати — немає сенсу робити це на експертизі.

Подали розкішний обід. Смачна каша, непоганий компот.

Після обіду всі сіли грати у доміно. Я гортав математичні книжки Севрука.

Раптом викликали. Одягнули і… повезли у Лефортово.

Досі не знаю, навіщо возили в Інститут Сербського. На дві години. Очевидно, одна рука не знала, що робить інша. А може, надійшло нове розпорядження зверху і скасувало направлення слідчого на стаціонарну експертизу в Інститут.

Декілька днів був сам, без книжок. Займатися грою не хотілось. Попросив той самий том Толстого. Дали якусь соцреалістичну гидоту — читав наглядач.

Довелося понудьгувати.

Нарешті, якось увечері внесли койку.

«„Квочка“ чи ні?»

Заводять. З очей, з усіх рухів видно, що бувалий зек.

— Антик? — запитує.

— А що це таке?

— Антикомуніст.

— Так, стаття 70-а. Але насправді не антикомуніст. А як ви здогадались?

— Та ваших легко пізнати. А я за валюту. Хочуть приклеїти. Перевели з Бутирки. Там сидів за розкрадання. Я — директор магазину. Михайлович Віктор. Мене тільки-но перевели від вашого. Від Іллі. Поет.

— Ілля? Москвич?

— Так.

— Габай?

— А ти що, знаєш Іллю?

— Чув (згадка про Іллю насторожила. «Квочка?»). Він приятель Якіра й Кіма?

— Так. Кім — співак.

Михайлович почав по пам’яті читати вірші Габая. Видно було, що Габая він дуже любив.

Вразило мене, що він пам’ятав навіть великі поеми. Дещо я читав раніше у самвидаві, наприклад, поему про Юдіф.

Певність, що переді мною «квочка», зменшилась. Навмисне дресирувати «квочку» на поезію? Навряд.

Він також приглядався до мене й поводився дуже обережно. Коли дізнався, що я з Ініціативної групи, пожвавішав.

Закони і всі юридичні тонкощі знав назубок. Пояснив, що для мене проведуть амбулаторну експертизу «п’ятихвилинку». Лікарі приїдуть у тюрму.

— Не хочуть, щоб про тебе знали в таборах і у психушках.

Політика Михайловича не цікавила. Зате про літературу знав багато.

Його батько — один з діячів французької компартії. Фахівець з політекономії. Приїхав у СРСР допомагати будувати соціалізм. Вчасно збагнув, куди потрапив. Сам почав зменшувати собі чин. Виїхав у Середню Азію. Працював бухгалтером. Так вдалося уникнути арешту, звинувачень у шпигунстві й троцькізмі.

Сина залишив у якогось партійного боса. Віктор звик до розкішного життя. Потім повернувся батько. Почали жити бідно. Смак до солодкого життя залишився і завів Віктора у табір. Після табору він вирішив красти законно. Закінчивши Торговий інститут, став директором магазину. З Міністерства торгівлі йому підкидали дефіцитний товар, за який він брав подвійну ціну. Ділився з благодійниками з Міністерства, з продавцями (не даси — донесуть). Та й ОБХСС треба дати. І «народному контролеві». Та на життя вистачало.

Компанія з Міністерства попалась. Почалась «справа Фліорента». Там і патологічний секс, і розкрадання, і хабарі. Попались, через те, що відмовились дати начальству з Ради Міністрів «на лапу».

Групу Фліорента посадили. Оскільки Михайлович — розумна людина, то ніяких зв’язків з Міністерством у нього не виявилось.

Жив дуже багато, на всю губу. Бував у закритих магазинах, відпочивав в «урядових» санаторіях, дивився фільми для «слуг народу».

Усі його друзі — «торгаші», як він зневажливо їх називає, — становлять особливий прошарок москвичів (разом з радянською богемою, дітьми радянсько-партійних босів). Майже все в їхньому колі вирішують телефонні дзвінки.

Усі наші дні в тюрмі були заповнені розповідями про «солодке життя». Багато чого я знав і раніше. Але техніки зв’язків, блату, крадіжок, шахрайства не знав. Виявляється, якби Остап Бендер ожив, то швидко зміг би роздобути свої мільйони.

Хочеш дістати квиток на «Солодке життя» Фелліні або «Вісім з половиною» — телефонуєш адміністраторові:

— Товариш Іванов? Це з Міністерства, Петров. Товариш Сидоров хоче 10 квиточків у 15 ряд. Як немає у 15-му? Зорганізуйте! Мій секретар зайде.

Головне не вказувати чину, головне вжити жаргонне партійне слівце «зорганізуйте», замінити квиток «квиточком» і вказати ряд.

Адміністратор навіть не заїкнеться щось уточнювати. У «Крокодилі» розповідалось про шахрая, який через такий дзвінок дешево закупив на базі декілька партій дошок і продав їх колгоспам.

Силу дзвінка не можуть належно оцінити у «прогнилому від корупції» буржуазному суспільстві. А в нашому великому ГУЛАГу без дзвінка щось зробити важко.

Михайлович дурив начальство здебільшого безкорисно. Коли я запитав його, навіщо він мені розповідає певні деталі (бо ж за це можуть посадити), він засміявся:

— ДБ таке не цікавить. А МВС знає, але не зачіпає. Я з шахрайства не наживався. Просто користувався благами, дозволеними вибраним. Хай тільки спробують заговорити про них на суді — самих посадять.

На його думку, купити не можна лише Політбюро і гебістів. Останніх жорстоко карають за хабарництво, а Політбюро «нечистих» грошей не потребує.

Розмови й пісні у нас перемежовувались читанням книжок. Бібліотека у Лефортово чудова. За шість місяців я прочитав силу цікавих книжок, деякі з них майже неможливо знайти на волі.

Прочитав усі повісті Гоголя, «Сентиментальну подорож» Стерна, багато романів Діккенса. Не хотів тоді писати про інші книги, щоб ДБ не викинуло з бібліотеки. А були там навіть книжки, не дозволені на волі. Жене, Гакслі, здається, Селін, навіть щось політичне… Бібліотека колись поповнювалась за рахунок книжок, реквізованих у 30-ті — 40-ві роки.

У тюрмі емоційність сприйняття краси у мене надзвичайно збільшилась. Наприклад, Діккенс, який ніколи мені не подобався, раптом відкрив для мене красу старої Англії, м’який, сентиментальний гумор доброти. У «Домбі й сині» я побачив, що підштовхнуло Олександра Ґріна до «Червоних вітрил». Це любов дочки Домбі до моряка. Тут зароджувався і сюжет, і асоціативні зв’язки імен героїв.

У тюрму Михайлович потрапив через зраду знайомого. У того була ревізія магазину, і він попросив Михайловича підкинути йому на якийсь час товар. Ревізори виявили, що у магазині є «лівий» товар (з підпільних цехів на заводах). Знайомий «розкрутився» і розповів про Михайловича. На суді цей знайомий, зрозумівши, що своїми свідчення занапастив не тільки Михайловича, а й себе самого, почав їх міняти. Розумний адвокат Михайловича скористався із суперечностей свідчень, з порушень закону під час слідства, і Михайловичеві дали 4 роки. Через рік спіймали якогось валютника і він дав свідчення на Михайловича. Тепер його привезли у Лефортово, бо валютні справи веде КДБ, не довіряючи продажним міліції і прокуратурі (КДБ бере на себе також великі економічні справи, особливо у Грузії й Вірменії, республіках, що наскрізь пронизані підкупом, спекуляцією, крадіжками і хабарництвом бюрократії).

Михайлович не сумнівався, що їм не вдасться приклепати йому валюту:

— Основне правило бізнесмена — не змішувати справи різних видів. Треба спеціалізовано працювати. До того ж я знаю, що серед валютників дуже багато агентів міліції й КДБ. Вони спокійно наживаються, а міліції підкидають відомості про всіляких злочинців.

Я розповів йому про Віктора Луї, агента КДБ, який продає за кордон цінні ікони, самвидав і т. д. Зокрема, передав Солженіцина, псевдоспогади Хрущова і т. д. Виявилось, що Михайлович колись був з ним знайомий. Луї тоді займався спекуляцією і валютою, був мало що не мільйонером. У кримінальному світі він з’явився саме тоді, коли Хрущов розпочав широку кампанію проти великих радянських бізнесменів, коли навмисне для мільйонера Рокотова було видано закон про смертну кару для економічних злочинців. Цей закон застосували до Рокотова (хоча й не мали права, бо злочини було скоєно до того, як запровадили закон; але Микита особисто наказав розстріляти Рокотова).

Десь через місяць занесли ще одну койку.

— Квочка, — вирішив Михайлович.

Завели молодого хлопця з купою книжок.

— Ліфшиц Фелікс, валюта.

Головний у їхній справі, «паровоз», відлітав у Ізраїль. Біля трапу літака його затримали, провели у готель і запропонували розповісти про операції декількох його друзів:

— Вилетите наступним рейсом.

Він, щоб відкараскатись від КДБ, видав декількох друзів.

Його дружині, що сиділа у сусідньому номері, показали його свідчення. Вона, рятуючи чоловіка і повіривши обіцянці ДБ відпустити їх в Ізраїль, розповіла значно більше. Потім чоловік розширив її свідчення. І так далі.

У результаті «паровоза» та його друзів посадили. Серед них одну вірменку, яку звинувачували у валютних операціях і в тому, що вона дала хабаря, коли син вступав в інститут. Найбільше свідчень дав один працівник алмазної фабрики. Він сподівався на антисемітизм суддів і до своїх свідчень додавав антисемітські репліки. Підкреслював, що близький до когось з беріївців, що має медаль (за доноси).

«Паровоз» на слідстві тримався непогано, брав провину на себе. Але було пізно…

Михайлович ознайомився з актом звинувачення:

— Навіщо ти назвав стільки операцій?

— Мені порадив однокамерник, директор такого-то магазину Зубок.

— Зубок? Він же ж стріляний горобець. Він не міг такої дурниці порадити. Адже термін більший намотують за систематичність операцій, за кількість випадків, а не за загальний оборот. Він порадив тобі, бо вони дали йому таке завдання.

Ми дістали Кодекс. Справді, так воно й було.

— Зубок став «квочкою». Йому дали великий термін, і він пом’якшує свою долю. Сподівається на амністію або помилування.

Про Лефортівських квочок ми дізнались дуже багато, перестукуючись з іншими камерами (по ланцюжку). Звіряючи дані, вдалося виявити щось із десяток «квочок». І все люди з великими термінами.

Уся Бутирська тюрма — тобто її старожили — знають капітана міліції «Золоту ручку» (або «Криву ручку»: в нього одна рука покалічена). Капітан був постійною квочкою. Хоча про нього попереджували всіх новачків, але здебільшого запізно. Адже новачок першим зустрічав у тюрмі «Золоту ручку». «Ручка» випитував справу, давав поради. І багато хто потрапляв на гачок «бувалого зека». Старожили декілька разів намагались «ручку» пришити. Та як це голіруч зробиш?

З допомогою тюремної абетки я дізнався про інших Лефортівських зеків.

Афганець-студент. Родич шаха. Шах по-звірячому замордував його батька (закопували по горло у землю і мучили так, як колись мучили вандейці республіканців: виколювали очі, мочились на голову і т. д.). Афганець поїхав вчитися у СРСР, став лівим. Але лівизна не завадила зайнятись валютою. Він потрапив у Лефортово зовсім «телям». Не знав законів, клюнув на гачок слідчих. Не тільки «розколовся», а й наплів на себе.

Коли «бувалі» однокамерники пояснили йому закони, він лютою ненавистю зненавидів Союз, наглядачів, лівизну. Писав скарги… шахові, що замучив його рідних. З коридора ми часто чули його улюблену лайку: «Я ї… тебе в ніс, як ворога народу!» «Як ворога народу» — це вислів педерастів, але афганець у своєму невіданні об’єднав його з іншою лайкою.

Був валютник із ФРН.

Декілька чоловік сиділо за спроби продати «таємниці» західним посольствам. Один вантажник намалював план порту, записав усі кораблі та ще щось. Проник з «відомостями» в американське посольство. Там проглянули його папери і запропонували забратись геть. Прямо біля брами посольства вантажника схопили і посадили у Лефортово.

Якийсь майор загубив таємні документи. Його звинувачували, що він передав їх на Захід.

Ліфшиц сидів з робітником — фашистом, ідіотом. Ідіот разом зі своїм приятелем розкидав у Кремлі листівки проти комунізму. Листівки підписували «Радянська фашистська партія». Ліфшиц розважався тим, що гіпнотизував фашиста і змушував танцювати. Фашист любив його, хоча в листівках було написано: «Євреїв треба у газові камери — відправити, щоб не смерділи!»

Усі Лефортівські зеки розповідали про лікаря Плахотнюка. Влітку 1971 року він ішов вулицею в Києві з молодою американкою. Кагебісти не випускали їх з поля зору. Один з них підійшов до Плахотнюка і вдарив його в обличчя. Плахотнюк написав скаргу, яку психіатри потім використали як доказ, що він божевільний і хворий на манію переслідування. Він побував в Інституті ім. Сербського і тепер чекав на етап. Плахотнюк відмовлявся говорити з начальником російською:

— Чому мене тримають у РРФСР? За законом вимагаю перекладача.

Плахотнюк вже побував у Сербському й чекав на етап.

Уся тюрма захоплювалась «хохлом».

Сидів якийсь кандидат наук. Він виступив на партійних зборах з критикою ЦК партії. Потім дав декільком знайомим запис виступу.

Син одного з керівників Московської області роздобув бомбу і підірвав нею свого вчителя. «З політичних мотивів». Казали, що у нього знайшли якісь самвидавівські книжки.

Якось на прогулянковому дворику ми наткнулись на напис «Якір».

Мої однокамерники, побачивши, що я розхвилювався, стали підсміюватись:

— Завтра з’явиться Сахаров, післязавтра — Солженіцин.

За різними ознаками я переконався, що Якір справді сидить. Переказав йому вітання. Чи воно дійшло, не знаю. Почав писати на стінах дворика своє прізвище і номер камери. Відповіді не було.

Отримав передачу від Юрія Кіма. Знову залунали його пісні.

— Мабуть, передає продукти і мені, і Якірові.

Нарешті викликали до психіатра. Якась дама з Інституту Сербського.

Вона почала з сексу. Я відмовився відповідати.

Розпитала біографію.

— Ваша мама пише, що ви зі школи дивно поводитесь!

— Покажіть її листа. Може, я зрозумію, про що вона пише, і поясню вам, що це за «дивацтва».

— Лист у слідчого.

— Але ви його читали?

— Так.

Я уявив собі, що мама справді могла вилаяти мене у листі до родичів:

«Льонька ніколи мене не слухав, ось і в потрапив у тюрму». Навряд чи її могли вмовити «допомогти» мені.

Психіатр назвала декілька прізвищ моїх давніх знайомих, які розповідали про мої дивацтва.

Один — знаний стукач. Другий зі мною майже не знайомий.

Перед арештом заходив якийсь Шевченко, відрекомендувався моїм родичем і хотів влаштувати мене на роботу. Він — колишній заступник секретаря партбюро Академії Наук.

Шевченко вмовляв мене покаятись. Я з ним трохи посперечався про Чехословаччину, про український рух. Таня посварилась з ним через Світличного, бо Шевченко розповідав, що Світличний у тюрмі в 1966 році покаявся. Це була огидна брехня, хоча Шевченко і клявся, що їм в Академії читали листи Світличного.

Коли я запитав Світличного, він сказав, що чув про цього листа. Вони склали його з вирваних з протоколу допиту фраз, скомпонувавши у вигляді покаяння.

Родич як пішов, так ніколи більше і не появлявся, аж доки не вигулькнув у покаяннях на слідстві, а потім і свідком на суді.

Психіатр приходила на співбесіду тричі, хвилин на двадцять.

— Навіщо ви почали займатись антирадянщиною?

— Антирадянщиною не займався.

— Ну, політичною діяльністю.

— Я не хотів, щоб повторився 37-й рік.

— Але ж з культом покінчено.

— А за погляди і досі садять. Робітники отримують мізерну зарплату і селяни також.

— Чого ж ви домагаєтесь?

— Демократизації держави.

Починається довга суперечка про методи демократизації:

— Ви знаєте, що буде, якщо дозволити все друкувати?

— А чому тоді у капіталістичних країнах друкують Леніна, дозволяють комуністичні партії? Чому тільки у нас бояться свобод?

— Знаєте, ми все-таки оточені капіталістами.

І так по колу. Я стримуюсь, щоб не спалахнути, не обізвати її дурепою, а Лунца — негідником.

Вимагаю свого психіатра:

— Це вирішує ваш слідчий.

Записує з моїх слів про мої самвидавівські статті. Я говорю тільки про те, що забрали. Вимагає, щоб я переказав зміст. Важко, бо я дещо і справді забув.

— Але чому ж ви не думали про родину, про дружину, про дітей? Це небезпечна ознака.

— Думав. Запитайте в дружини й дітей.

(Таниних свідчень на цей час у них не було. Її почали викликати на допити тільки через місяць після того, як мене забрали з Києва).

— Ну, вони вас люблять і тому не скажуть, що ви їх занедбали, зайнявшись антирадянщиною.

Протестую проти слова «антирадянщина».

— У вашому щоденнику і психологія, і філософія, і література, й історія, і бозна-що.

— У «Програмі КПРС» сказано, що КПРС хоче, щоб люди були гармонійними, всебічно розвинутими. Ось я і намагався йти за програмою.

— Щоденник писався до створення програми.

— Тоді я передбачив програму.

— Ви все жартуєте, не думаючи про наслідки для себе. Ви наражали себе й родину на небезпеку, значить, у вас неадекватна реакція на навколишній світ.

— У такому разі у партії більшовиків була ще одна велика неадекватність.

— Ви вважаєте, що ви другий Ленін?

— До партії більшовиків належав не тільки Ленін. Взагалі дивно виходить. У школі мене вчили бути сміливим, принциповим, чесним, послідовним. А тепер, коли я намагаюся це робити, в цьому вбачають ознаку психічного розладу.

Вона цитує зі щоденника слова про те, що у мене болить голова, і що мені доведеться звернутись до лікаря.

— Там такого запису нема. Покажіть.

— Не можна.

— Тоді нехай про цей період розкаже моя мати. Чи боліла у мене голова після того, як я потрапив під трамвай?

— Ми перевіряли. Лікарі написали, що психічних наслідків падіння не спостерігали. Але в щоденнику люди пишуть чесніше, ніж кажуть іншим.

— Покажіть мій запис.

Але годі про ці бесіди. Безглузді дискусії. Психіатр перескакувала з теми на тему, не зважала на логіку, нехтувала навіть офіційними догматами, перетворювала розмову на бичування моєї алогічності, моїх дивацтв.

Фелікс Ліфшиц — психіатр. Він намагався зрозуміти її метод. Я, побоюючись, що він «квочка», більше слухав його, аніж розповідав про тактику своїх відповідей.

Проте за увесь час він не дав мені жодної неправильної психіатричної поради.

У Ліфшица було дві власні книги: «Психіатрія» й «Актуальні проблеми сексопатології». «Психіатрія» під редакцією Морозова. Я прочитав розділ про шизофренію. Жована, тарабарська мова, нечітко сформульована симптоматика. Я консультувався з Ліфшицем, але й він не міг пояснити Морозових методів діагностування.

Те, що у Ліфшица були такі книжки, засвідчувало, що він «квочка». Але чого вони хочуть домогтися з його допомогою?

«Психіатрія» потрапила мені до рук… Дивно. Дивно також, що у тюрму пропустили збірник статей із сексопатології.

Адже ж начальство добре знає про так звані «сеанси».

Майже з усіх художніх творів класиків зеки виривають сторінки з любовними сценами. «Воскресіння» Толстого зіпсуте частково. Мопассан майже весь подертий. Читання таких вирваних сторінок і називається «брати сеанси».

Розмови з наглядачками чи лікаршами — також «сеанси». Дехто симулює «хворобу», щоб посидіти з лікаршею, і — вершина щастя — доторкнутися до неї ногою, рукою. Розповіді одне одному про свої сексуальні пригоди — сеанси.

На стінах у камері чіпляють фотографії, портрети жінок — це також сеанси.

Одна камера у Лефортово почепила на стіні портрет Анджели Девіс і колективно займалась онанізмом, споглядаючи Девіс. Це своєрідний політичний «сеанс».

Ось у камеру заглядає наглядачка Зоя:

— Як вам не соромно матюкатись на весь ізолятор?

До неї починають залицятись, тобто брати сеанс.

Як же у таких умовах пропустили «Актуальні проблеми…»?

Проглянув я цей збірник. Нарешті у нас серйозно цим зайнялися, вирішили, що й за соціалізму є сексуальні проблеми. Є тут декілька дуже розумних статей.

*

У Михайловича закінчилося слідство. Йому вдалося спростувати звинувачення у валютних операціях і повернутись у Бутирку.

Ми залишились з Ліфшицем удвох. Я навчив його багатьох ігор. Ми робили їх з паперу, з картону і грали. Гравець він першокласний. Окрім шахів, обігравав мене у всьому. Я відзначив одну цікаву деталь. Чим більше «ймовірнісною» була гра, чим більше вона залежала від того, як пощастить, тим частіше я програвав. З цим було пов’язане й інше. Чим нахабніше, самовпевненіше він грав, тим частіше перемагав. Я спробував свідомо застосувати те, що помітив, під час гри і почав грати трохи краще.

Ігрове нахабство Ліфшица тісно пов’язане з тим, як йому таланить у бізнесі.

В інституті він був відмінником. Психологічно це тип щасливчика. Мій перший однокамерник, Кузьма — «невдаха». Коли я грав з Кузьмою в доміно, він програвав, навіть коли в нього були переваги. Він був упевнений, що програє, і програвав.

Завдяки обом я підійшов до ролі настанови у грі.

З картону я зробив свою улюблену гру — маджонг. Ліфшиц також захопився нею. Одного разу, коли ми грали в маджонг, до камери заскочив корпусний наглядач.

— Ви чому в карти граєте?

— Це не карти, а китайські шахи.

— Вам що, російських ігор мало? (Видають доміно, шашки, шахи).

Він схопив частину «костей» маджонгу і пішов.

Ми сіли писати скаргу, щоб розважитись.

Я описав сцену і прокоментував. Оскільки я — українець, а Ліфшиц — єврей, заяву про російські ігри ми розцінюємо як прояв великодержавного шовінізму. Для нас китайські ігри нітрохи не віддаленіші, ніж російські. Гра менш азартна, ніж доміно. Якщо наглядач боїться, що гра антирадянська, маоїстська, то я одразу ж це заперечу. Цій грі близько п’яти тисяч років і мабуть, вона радше феодальна, аніж соціалістична, тому нічого ворожого радянському ладові у ній немає.

Ліфшиц написав гумористичну скаргу, пародіюючи дискусію з наглядачем. Я побоювався, що за те, що пародія надто різка, його посадять у карцер. Але обійшлося. На скарги нам не відповіли, але й грати більше не заважали. Навпаки, наглядачі почали вчитися у мене різних ігор. Консультувались, розв’язуючи кросворд, грали в «слова».’ Сумно ж сидіти на посту!

Поки ми так собі розважались, психіатри-кагебісти вивчали мої відповіді. Нарешті мене викликали в кабінет до лікаря. Там сидів старий чоловік з хижим і хитрим виразом обличчя.

— Ви професор Лунц?

— Чому ви так думаєте?

— Та розповідали мені про вас багато.

— Хто?

— Бурмістрович, Буковський, багато хто.

Лунц почав ставити питання. Запитував швидко, за якоюсь системою. Алогічності у запитаннях не було. Яка це система, вловити я не міг, тому відповідав стисло, чітко, розуміючи, що будь-яка неточна фраза буде спотворена. Щоправда, точну він також перекрутить. Але навіщо допомагати їм у фальсифікаціях?

— Які статті ви написали?

Я почав з «Бабиного Яру» («Невже, — подумав я, — у тебе не залишилось нічого єврейського, невже мій виступ проти антисемітизму хоч трошки у тобі щось не зачепить?». Правда, я знав про нього дуже багато. Людина патологічна, з великим запасом людиноненависництва. Його ненавидять родичі, він викликає страх у співробітників. Якщо немає нічого людського, то чому має залишатись національне?)

«Бабин Яр» його не зацікавив. Адже це тільки фактографічний матеріал. Говорити з ним було важче, ніж із попереднім психіатром: Лунцдоволі швидко помічав нечіткі, розпливчаті відповіді, суперечності (я не хотів відверто говорити про всі свої погляди, і тому відповіді були не зовсім ясні).

Лунц закінчив розмову хвилин через п’ятнадцять.

— Чому не стаціонарна експериза?

— А вона не потрібна. Ваш випадок дуже простий.

— Я вимагаю свого експерта.

— Це справа вашої дружини і слідчого.

— Але слідчий сказав, що право вимагати свого психіатра маю я, а не родичі.

— Я не чув вашої розмови зі слідчим.

Ліфшиц, вислухавши мою розповідь, вирішив, що я відповідав правильно.

— Головне — бути у відповідях посередині. Не можна бути веселим, не можна бути засмученим. Не можна бути логічним, не можна бути нелогічним.

Я розсміявся:

— Але ж надто велика «серединність» також ненормальна?

— Може, й так.

Минали місяці, а мене більше не чіпали…

Ми грали в ігри, вигадували різні приколи. Я читав Ліфшицу лекції з психоаналізу, йоги, веданти, він мені — з психіатрії.

Нарешті почався процес над групою валютників, до якої належав Ліфшиц. Коли Михайлович проглянув їхню справу, він, виходячи з власного досвіду, обіцяв Ліфшицу «шістку» як максимум, і ми були впевнені в цьому. Ліфшиц, щоправда, мріяв про чотири роки. Про п’ятірку Ліфшицові казав його адвокат Арія. Та вирок вразив усіх. Ліфшицу дали 10 років, «паровозові» — 15, ще одному — 12.

За якийсь час Ліфшицу дали побачення з дружиною. Виявилось, що про процес роздзвонили в багатьох газетах. Все: і галас навколо процесу, і великі терміни — пояснювалось тим, що «паровоз» хотів виїхати до Ізраїлю.

Ліфшиц майже тиждень не міг отямитись від несподіваного вироку, але потім у нашій камері знов почав лунати регіт. Прибігали наглядачі, дивуючись, чому сміються жертви.

У мене почались незначні тертя з Феліксом. Один з наглядачів був психопат, схильний до садизму. Коли він заводив мене у камеру, в мене завжди холодок пробігав по спині: таке патологічне було в нього обличчя.

Ліфшиц як психіатр швидко знайшов його слабинки і почав розважатись. Одне-два слова — і наглядач заводився. Він відчиняв кормушку і обкладав нас матом. Але куди йому було до мату Фелікса! Наглядач накручувався усе більше, доки не починав кричати на цілий коридор, погрожуючи нам побоями.

Врешті-решт прибігав корпусний, який прагнув поставити «бунтівників» на місце. Та Ліфшиц був з ним бездоганно чемний, тоді як наглядач ніяк не міг прийти до тями, і все вигукував погрози («я тебе виї…, я тобі жерти не дам, я тобі… вирву»). Ліфшиц, злісно посміхаючись, ставив йому діагноз і пропонував коридорному викликати Лунца і підтвердити діагноз.

Ледве вдалося вмовити його не писати скарги. Бо Фелікс хотів і далі потішатись, тепер вже над начальством (неявно показавши, що тюремне начальство — також психи).

Мені жаль було бідолаху. Та й мститись нещасному за паскудства інших неприємно.

— Ти толстовець. Тобі в монастир треба йти.

Я розповів йому анекдот на цю тему.

«Сидять у камері вовк, лисиця і курча.

— Вовче, чуєш, вовче! Ти — за що?

— Так я чмура одного пришив… А ти, лисичко?

— Ах, я така спокусниця, така спокусниця… А ти, мале?

Курча гордо підняло дзьобик до стелі й виголосило:

— А я… я… по-лі-ти-чне! Я піонера в задок дзьобнуло».

Анекдоти у нас так і сипались. В обох був запас на всі випадки життя. 1971 року багатьох, хто хотів виїхати в Ізраїль, випустили. Тоді з’явилась довга серія «сіоністських» анекдотів. Це були анекдоти про гордих людей, євреїв, які випрямили плечі і звільнились від почуття неповноцінних громадян.

Ось один з них. Рабінович подає заяву на виїзд до Канади. Він приходить у ВВІР — відділ, що видає візи і на практиці є філією КДБ. Йому кажуть, що він може їхати. «Я передумав, — каже Рабінович. — Хочу в Сполучені Штати». За тиждень він заявляє, що хоче їхати до Австралії, потім до Ізраїлю. Врешті йому кажуть: «Послухайте, Рабінович. Он у тій кімнаті стоїть глобус. Виберіть собі країну до вподоби». Рабинович виходить через три години: «А у вас нема іншого глобуса?»

Розважались ми ще й тим, що вгадували у плямах на стінах, на дверях, на стелі фігури.

Одного разу, ще коли був з нами Михайлович, Фелікс показав на стелю якраз біля лампочки:

— А це що?

Я придивився і побачив Христа. Тільки руки він підняв, як Богородиця у Софіївському Соборі в Києві. Він не був розп’ятий, але й не тріумфував (я пригадав страшну картину «Христос-тріумфатор» — злобний, кривавий Бог-кат). Стільки страждання й просвітлення було в цій фігурі…

Пізнав Христа і Михайлович.

Так ця камера і залишилась у пам’яті, як камера з Христом на стелі.

Ніхто з нас не зубоскалив над «явленням Христа», хоча глумились ми з усього на світі.

Цікавість до гри у мене залишилась, але чомусь більш філософська.

Прочитав Марксів «Капітал». Знайшов дещо таке, що можна було застосувати і до гри, до ігрової діяльності в теорії вартості, у характеристиці праці й капіталу.

Разом з Феліксом випробували декілька моїх ігор. У всіх однокамерників я розпитував про кримінальні ігри. Вдалося зібрати велику колекцію.

Виявилося, що більшість з цих ігор за своїми ігровими якостями — на рівні дошкільних. У певному сенсі навіть нижче, бо основну роль у них відіграють позаігрові елементи — нагорода, прізвисько, лайка-похвала, дотепи, ігрові приказки, помста. І непропорційно велике місце посідає азарт, який розпалюють позаігрові мотиви. Наступним кроком до деградації є «уболівання» в спорті.

Адже «гусачок» п’ятирічної дитини принципово не відрізняється від гри емоцій вболівальника.

Сюжетно-рольова гра деградує в наркоманські мрії, у цапину музику, що дратує нерви і не дає естетичної насолоди. Недарма ж на деяких концертах молодь ставала настільки роздратована, що починала бійки. Своєрідна деградація гри, тобто культури, — це мода, гонитва за сенсацією, спорт, що лоскоче нерви.

Бездушна культура — гра ерзаців, культура механістичного, механізованого онанізму.

У моїх друзів-валютників, що аж ніяк не грішили духовністю, я все-таки бачив глибоке життєлюбство, нехай і спотворене.

Ми багато сперечелися про життєві цінності. І, звичайно ж, ніхто нікого не переконав. Вони поважали мене за «ідейність», але гадали, що я пропустив «насолоди» життя. Я ж доводив, що їхнє «епікурейство», гедонізм — поверхові, вони тільки подразнюють нерви.

Вони розповідали про розкішне життя «торгашів» та партійної еліти, намагаючись довести, що це і є життя.

— Будеш вмирати — і пошкодуєш за пропущеними б…, за розкішною смачною їжею, шикарними ресторанами.

— Будеш вмирати — і пошкодуєш за змарнованим на дрібниці життям.

Та все-таки об’єднувало нас саме життєлюбство і сміхове ставлення до святинь і богів: демократичного руху, свобод, комунізму, Солженіцина.

Солженіцина я їм розповідав з пам’яті. Вони жаліли, що я погано запам’ятав сюжет.

Михайлович запитав якось у свого слідчого:

— Що буде, якщо у мене знайдуть Солженіцина?

— Якщо не будете розповсюджувати, то відбудетесь переляком.

Я дуже шкодував, що не прочитав «Серпень чотирнадцятого». Перед моїм арештом заїжджала до нас Катерина Львівна Олицька. Вона дуже любила Солженіцина, але до «Серпня» поставилась з прохолодою як із художнього, так і зі змістового погляду.

— Як толстовець міг обґрунтувати свою добровільну участь у війні 14-го року словами: «Росії шкода»?!

Мені теж таке толстовство видалось дивним. Що ж залишається від вчення Л. М. Толстого? Від «не вбий»?

Я роздобув у 71-му році «Серпень 14-го», але прочитав тільки початок — забрав господар примірника (12-а копія). А тепер у тюрмі доводилося з «критичних» статей у «Літературні» силкуватись зрозуміти задум Ісаєвича.

Звинувачення Солженіцина у германофільстві й русофобії були безглузді («Росії шкода» несумісне з русофобією). Але що хотів сказати Солженіцин у «Серпні», ми з вирваних цитат так і не збагнули. Скільки треба було мати «класіку», як його іронічно прозвали в еміграції, самозакоханості й безпам’ятства, щоби потім повернути цю «русофобію» супроти своїх ідейних ворогів, «плюралістів». І тими самими методами амальгам, висмикування цитат, лайливих епітетів. Мене особисто ніде явно не назвав, але «Плюралісти сплющілісь от ненавісті к Росії» було вміщено поряд з явною цитатою збірки, в якій ця «ненависть» проявлялась. Довелося відповісти таким самим неетичним прийомом: «…многое солгано Солженіциним». І ГУЛАГ — у наших душах, тому так легко поновлюється в історії.

Багато знайомих докоряли Солженіцинові за антисемітизм, прихований за маскою натуралізму. Я завжди сердився, слухаючи ці докази. Якщо у таборі лікарями або на складі працювали переважно євреї, то чому, натуралістично зображаючи побачене, Солженіцин не може, не має права (радянський підхід: про «права» художника!) назвати єврейське прізвище завскладу? Замовчування факту про великий відсоток євреїв і латишів у ЧК було б неправдою, і саме це й було б прихованим антисемітизмом. Це зараз євреї становлять великий відсоток тих, хто протестує, чинить опір владі. (Не тому, що євреї кращі за інші нації, а тому, що культурний народ, якого піддають переслідуванням, ясна річ, бунтує.)

Антисемітизм не в об’єктивному зображенні фактів, а в їхній інтерпретації, в акцентуванні, в «пояснювальній» концепції цих фактів. Адже інтерпретатору загрожує справжня небезпека подивитись на факти очима шовініста — російського, українського чи єврейського.

Коли погромники посилаються на великий відсоток євреїв серед крамарів або ж серед революціонерів, то їхній антисемітизм у висновках з фактів, які виправдовують паскудства, які чинять погромники. Коли ж єврей-демократ вказує іншому народові на погроми з його боку, то він сам опиняється на позиціях, аналогічних для погромника, коли мовчить про лихварів та приписує схильність до погромів цілому народові. Щоправда, тут постає важливе питання про мораль міжнаціональних взаємин. Коли єврей говорить про те, що українці упродовж усієї своєї історії чинили погроми, то він недалеко відійшов від антисемітизму. Коли українець згадує тільки про жидів-шинкарів, які зберігали у себе ключі від православних церков, допомагаючи єзуїтам знущатися з українців, то це одне й те саме. Всі ці підрахунки: хто, кого, за що і скільки різав і грабував — неморальні й політично шкідливі, бо допомагають ворогам усіх народів, фашистам і сталіністам усіляких мастей. Коли вже треба згадувати про національні кривди, то моральніше буде кожному говорити про свої гріхи, даючи іншим говорити про їхні. Потрібна також неоцінкова об’єктивна історіографія, яка зможе допомогти нам всім виплутатися з кривавого клубка національної ворожнечі. Що з того, що предки монголів колись щось робили з нашими предками? Ось якщо монголи зроблять з Чингіс-хана національного героя, якщо росіяни зроблять те саме з Іваном Грозним, українці — з Кривоносом (погроми якого так часто приписують Богданові Хмельницькому), тоді доведеться нагадати монголам про злочинства Чингіс-хана, скоєні щодо слов’ян, росіянам — про злочинства Грозного щодо казанських татарів, українцям — про Кривоноса. Але і в цьому випадку все-таки краще, щоб кожен пам’ятав і про «своїх» героїв різанини, людиноненависництва.

*

Не можна переносити закономірностей стосунків між індивідами на взаємини між «груповими Я» — класами чи народами. Але все-таки є щось спільне у цих стосунках. Коли між індивідами виникає суперечка, то ніколи не виходить нічого доброго, якщо один з них злопам’ятний і пам’ятає тільки про помилки, негативне в іншого. Якщо обоє досить розумні і порядні, то вони насамперед спробують пригадати те, чим вони самі викликали сварку, і чесно скажуть про це суперникові. Казати про людей «чесний з самим собою» — майже банально. Але у взаєминах між народами про цю банальність постійно забувають. В українському національному русі я бачив тих, хто все підраховує історичні злочини своїх сусідів, але бачив і таких, що критикують негативні риси свого народу — правильніше було б сказати, його історичні помилки, нашаровані часом недоліки (смішно говорити про генетичні, позаісторичні чесноти або ж недоліки народів).

Але суперечки на різноманітні теми посідали у Лефортівській тюрмі незначне місце. Переважно ми читали й грали ігри.

Коли я прочитав усе, що було найцікавішого у бібліотеці, довелось читати, що доведеться. Так я натрапив на Пришвіна. Про Пришвіна дореволюційного я читав у Іванова-Разумніка. Але те післяреволюційне, що я читав раніше, було таке сіре, що я мав сумніви щодо оцінки Разумніка Васильовича. А у Лефортові мені потрапив «Корінь життя» — і перевершив усі похвали Іванова-Разумніка. Я зрозумів, що Пришвін, як,і Екзюпері, — мій письменник, обоє вони найближчі мені у проблематиці, у підході до розв’язання проблеми культури й особистості в культурі.

Ще перед тим, як взявся читати Пришвіна, я розпочав серію листів до Тані. Федосенко обіцяв передати Тані після суду всі мої роботи і листи, якщо там не буде крамоли. Побоюючись, що у психушці з мене зроблять божевільного або якось інакше зламають, я спробував під виглядом літературознавства і психології встигнути передати їй свої основні висновки про сенс життя, про культуру й хамство, про гру й становлення людини. І про суто особисте, висловлене через позаособисте (і про позаособисте — через особисте).

У двох листах, аналізуючи Пришвінові «Корінь життя» і «Краплі», я спробував розвинути два поняття: «приручення» і «присвоєння». Дивовижно було, як збігались у багатьох деталях ідеї Пришвіна й Сент-Екзюпері, особливо якщо зважати на те, що ідеологічно вони були досить далекі один від одного і нічого один про одного не знали.

Поняття «приручення», яке запроваджує Сент-Екзюпері в «Маленькому принці», розроблене у Пришвіна в образній формі. Він детально розглянув психологію взаємостосунків між людьми — дружби й любові. Він пов’язав саме поняття культури з проблемою олюднення стосунків. Усе те саме є і в Екзюпері.

Написавши кілька листів про «приручення» у Пришвіна, я підійшов до проблеми культури з іншого боку — з боку процесів очищення і сублімації людини.

Культура як система людських взаємин виявилась людською системою сублімації. Психоаналіз гри, Шевцова-Кочетова, Шевченка й нації, любові, приручення, сміху — всі ці проблеми зіллялись у єдину проблему культури й антикультури. Обидві функції культури: олюднення зв’язків між людьми й олюднення тварини — у коротких формулках наведені у «Філософсько-економічних рукописах І844 року» Маркса і в деяких місцях «Капіталу». Проблема комунізму означилась для мене як проблема культури і боротьби з формами суспільства, що охамлює все людське.

Друга серія листів до Тані — це тема «казки кохання», тобто позитивної функції ідеалу, казки, міфу. Про позитивне у міфі я писав ще у 1970 році в «Етичній настанові». Пришвін та Екзюпері дали художній матеріал для того, щоб уточнити це через поняття «казки кохання». Я пам’ятав, що дещо з психології ролі «казки» у розвитку кохання, в олюдненні статевих стосунків є у Стендаля (поняття «кристалізації»). Але у Лефортівській тюрмі Стендаля не було. Не було і в Київській.

Цікавий образний, психологічний матеріал я знайшов у Олександра Ґріна і в «Сазі про Форсайтів» Ґолсуорсі. Обидва боки культури — «казка кохання» і «приручення» — у «Сазі» змальовані по-своєму. Поняття «приручення» за «Сагою» слід поставити в опозицію до «присвоєння». «Приручаючи», Я дарує себе Іншому, любить Іншого за те, що той інакший, не схожий на Я, за його самоцінність, самосутність.

Роблячи «подарунок» Іншому, турботливо, обережно, шанобливо ставлячись до Іншого, Я виходить за власні межі, розширюється. Трагедія абсолютної самотності частково розв’язується через культуру — любов, дружбу, мистецтво, релігію, науку. Віддаючи себе, здобуваєш світ, Іншого, тобто Друга.

Присвоєння ґрунтується на тій самій потребі — розширити себе. Але при цьому Я посягає на особливість Іншого, на його самоцінність (у казці про Царівну-жабу це висловлюється в образі спалення жаб’ячої шкірки, у казці про Царівну-лебідку — у бажанні з’їсти лебедя). «Хвилино, зупинися», «море, ліс, картина, жінка — мої», «ти — слуга», Каїн вбиває Авеля, «ми не можемо чекати милостей від природи, взяти їх у неї — наше завдання». Вбити, зламати, зжерти, присвоїти, підкорити. Все це різні форми присвоєння.

Присвоюючи навколишнє, Я розширює своє фізичне тіло, але вбиває своєрідність Іншого. Знецінюючи навколишнє, Я залишається у цілком порожньому середовищі і тим самим саме зникає як Хтось.

Легенда містиків про вампірів, які поглинають психічну енергію навколишнього і при цьому все більше знесилюються, втрачають своє внутрішнє лібідо, міфологічно відображає трагедію привласника.

Чарівна казка як пошук того, чого бракує або ж вкраденого завершується весіллям, перетворення героя на мага, чоловіка й короля (або ж святого, Бога). Але перед весіллям перед героєм з’являється небезпека. Дочка, дружина чи мати Змія переслідує героя — переможця Змія, Горинича, Кощія Безсмертного. Усі види небезпеки з їхнього боку зводяться до того, що вони поглинають героя. У весільному гімні Рігвед зображено страх нареченого перед шлюбом, перед нареченою. Це страх перед поглинанням у шлюбі (один з боків цього — страх перед втратою невинності, страх такий незрозумілий у патріархальній культурі). Царівна-жаба покидає чоловіка, коли він посягає на її межі — шкірку.

Пришвін у «Корені життя» пов’язав казку про Лебідку, свою казку про оленя-квітку з проблемою міфу любові в узагальненому вигляді. У «Корені життя», у «Фацелії», у багатьох малюнках природи, філософських притчах він розвинув опозицію «приручення» й «присвоєння», культури й хамства, пов’язав почуття любові до Іншого з творчістю, проблему сублімації любові з її генералізацією.

Річ не в тому, що пішла Вона від тебе, річ у тому, що Вона була. Якщо Вона пішла, то пошук її приведе тебе до розкриття краси природи, людства, культури — до розширення Я, до творчості як здійснення Я, до подолання у творчості і в любові смерті й абсолютної самотності як форми смерті.

А хамство — це вбивання і навколишнього, і Я, це руйнування «уз» (термін Екзюпері), деградація особистості, перетворення її на хама.

За такою здеґрадованою особистістю, як професор Лунц, я вже спостерігав на першій комісії, комісії Інституту Сербського. На жаль, розмова з цією комісією зливається у мене в пам’яті з попередніми розмовами з жінкою-психіатром, що відмовилась назватись, і з Лунцом. На комісії я запитав у її членів їхні прізвища, та вони також відмовились це зробити.

*

15 вересня виповнилось 9 місяців мого перебування у тюрмі. За законом далі тримати під слідством можна тільки після звернення слідчого, підтриманого Генеральним прокурором СРСР до Президії Верховної Ради. У тому разі, якщо прохання слідства обґрунтоване, у випадках надзвичайно складних для проведення слідства, Президія особливим указом може продовжити термін слідства.

Я написав заяву в Адміністративний відділ ЦК КПРС (довго вагався — адже така заява визнає де-юре те, що всім відомо як де-факто: все в країні залежить не від Рад і не від уряду, а від партійної верхівки) на ім’я Генерального Прокурора Руденка, Прокурора з нагляду за КДБ. Я описав, як проводилось слідство, як з 1969 року готувалась психіатрична розправа. Я вимагав, щоб було проведено додаткове обстеження: електрофізіологічне (у книжках Снєжневського воно згадується як один з методів діагностування), біохімічне та інші, оскільки одних допитів — до того ж проведених необ’єктивно — замало. Я також вимагав свого представника в комісії експертів і проведення експертизи у стаціонарних умовах.

У заяві начальникові Лефортівської тюрми я вимагав пояснити, на яких підставах мене тримають у тюрмі, і запитав, чи є відповідний дозвіл Президії Верховної Ради СРСР.

Через день до камери зайшов начальник і заявив, що слідчий вже послав Руденкові своє прохання продовжити термін проведення слідства у моїй справі.

17-го мене викликали у кабінет прокурора з нагляду. Там сиділа група людей, серед них Лунц і жінка-психіатр, що розмовляла зі мною перед тим.

З-поміж усіх вирізнявся сивий чоловік з інтелігентним обличчям. Вирізнявся він саме цим «інтелектом» на лиці.

Він пояснив мені, що це друга комісія, від Міністерства охорони здоров’я.

— А ви хто такий?

— Я — Снєжневський.

— А, чув. Віктор Некрасов писав до вас листа про Григоренка і отримав вашу відповідь.

— Так, я відповідав йому.

— Навіщо друга експертиза?

— На прохання слідчого.

— Дивно. Слідство зацікавлене в тому, щоб оголосити мене шизофреніком, а я сумніваюсь, щоб попередня комісія оголосила мене здоровим.

— Чому?

Я перерахував факти.

— Але ж ви також хотіли другої експертизи?

— Так. Стаціонарної, з об’єктивними обстеженнями, з участю психіатра, якому я чи дружина довіряли б.

Снєжневський почав сперечатись про об’єктивні обстеження, про довіру до психіатрів.

— Електроенцефалограми нічого не показують. Тести так само, як і біохімія.

Я послався на його ж праці.

— Ви ж, Леоніде Івановичу, самі досліджуєте методом структурного аналізу. А в психіатрії структурою є симптомокомплекси.

Почались суперечки про структуру, про об’єктивізацію її аналізу.

— Але чому немає психіатра, якому 6 я довіряв?

— А чому ви нам не довіряєте? Ви ж нас не знаєте.

— Знаю з самвидаву. Наджарова, Морозова, вас і професора Лун-ца інтелігенція досить добре знає.

— Призначення психіатра залежить від слідчого. А він вважає, що наша комісія досить компетентна.

— Але ж є закон, що дає мені й дружині право мати свого представника в експертизі.

— Я думаю, що ви плутаєте закон, хибно його тлумачите.

Снєжневський почав розпитувати про демократичний рух, про Ініціативну групу.

Я завагався. Відмовитись від розмови на знак протесту, що немає свого психіатра? Що це дасть? Без мене щось напишуть та ще й впишуть манію переслідування, маячню у поводженні. А так все-таки я дам відповіді, які суперечитимуть діагнозові, і які використає адвокат.

Я пояснив, що демократичний рух бореться за продовження демократизації, яка почалася на XX і XXII з’їздах, і що я не вважаю себе за антирадянщина, бо я й мої товариші вимагаємо того самого, про що формально йшлося на цих з’їздах. Свободи, яких ми вимагаємо, записані в Конституції.

— Отже, ви вважаєте себе хрущовцем? Але ж ви про Хрущова писали дуже погано!

— Так, писав. На безриб’ї і рак риба. До того ж я повторюю: ми за розвиток половинчастих реформ Хрущова і проти повернення сталінізму.

— А в чому ви вбачаєте сталінізм у наш час?

Я перерахував: вторгнення у Чехословаччину, беззаконні суди, переслідування за участь у національному відродженні, за демонстрації, за самвидав і таке інше.

— Значить, ви — реформіст?

— Ви хочете поставити мені маячню реформізму?

— Ми нічого не хочемо ставити.

— Так, я за докорінні реформи у СРСР.

— І ви думаєте, що маленька жменька самвидавівців реформує країну?

— Ні. Все вирішить розвиток економіки і розвиток міжнародних відносин.

— Під докорінними реформами ви розумієте, як у вас написано, дозволити багатопартійність?

— Не тільки. Це й робітничі ради, і реалізація Конституції.

— Але ж у Конституції однопартійність.

— Формально багатопартійність не заборонена.

— Уявіть собі, що буде, коли дозволять інші партії — що з цього вийде?

— Дивно. Буржуазні держави не бояться своїх компартій, не бояться творів Леніна, газети «Правда», а у нас всього бояться. Що ж це за ідеологія, що боїться інших ідеологій? А хвалиться ж своєю непереможністю. Дивно — більше ніж 55 років минуло, а думають, що населення перейде на бік капіталізму, якщо почитає Каутського чи Рузвельта.

— А що за роботи ви писали в тюрмі?

— Я продовжував те, що ми з дружиною розпочали ще до арешту. Це структурний і психологічний аналіз ігор. Я хотів би, щоб те, що я написав, передали моїй дружині, а вона б показала іншим фахівцям. Я хотів би продовжити цю роботу і в психушці.

— Ну, знаєте, там вас лікувати будуть.

— Але я все одно прошу віддати дружині чи мені всі мої матеріали для подальшої праці. Дотюремні мої дослідження фахівці оцінювали позитивно, та й дружина моя — фахівець у цій галузі.

— Кажуть, ви самі придумали деякі ігри.

— Так, я грав їх з моїми дітьми і з однокамерниками. Їм сподобались.

— Гаразд, я перекажу, щоб вам дозволили забрати всі матеріали з собою.

На цьому розмова й завершилась.

Як я потім довідався, Снєжневський на основі цієї розмови поставив мені діагноз: «ідеї реформаторства перейшли в ідею винахідництва в галузі психології». І тому запропонував направити мене не у спецтюрму, а в звичайну психлікарню.

Через день потягнули на етап.

У вагоні обшук. До мене зайшов якийсь кавказець.

— Це що?

— Пісня про Сталіна.

— А тобі за неї не буде?

— Гірше вже не буде.

— «Минуле»? Про революцію? А про Кавказ є?

— Ні, тільки про Крим.

— Ну, тепер їх вигнали з Криму, татар.

— Так, я саме цим і займався, за що й сів.

— Ти з Ініціативної групи?

— Так.

— Я слухав по радіо ваші звернення до ООН. Та ООН — дохла собака, вони нікому не допомагають.

— Згоден. Але треба, що світ знав, що у нас коїться.

Підійшов ще один солдат. Замовкли.

— Я до тебе вночі підійду. Поговоримо.

Уночі він розбудив мене і почав розпитувати про мою справу, про самвидав.

Сам він осетин. (Не осетин, як згадуваний перед цим не казах, і не на цьому етапі. Та був і осетин, і казах, я просто змінив час і місце. Тут хотів підкреслити саме осетина, бо завжди якось не по собі було за «широкую грудь осетина» в антисталінському вірші Мандельштама. Річ же не в Сталіновій нації. Якось довелося писати передмову до фотоальбому про чилійські табори. Був здивований, наскільки різняться від наших обличчя жертв, і наскільки схожі на наших катів обличчя чилійських катів…) Бачив, як з Дагестану виселяли деякі народності, як розкуркулювали. Прибічник приватної власності на землю.

— А заводи нехай краще державні будуть. От колгоспи зовсім невигідні, поганий врожай дають.

Попросив у мене список книжок про політику. Я обачно написав тільки офіційні видання: Еренбурґ «Люди, роки, життя», статті й оповідання з «Нового мира», Солженіцина («Один день Івана Денисовича», «Мотронин двір»). Список вийшов довгий. Порадив зв’язатися з рухом месхів, з вірменськими групами. Адрес не давав — а що, як провокатор?!

На прощання він запитав:

— А чим тобі допомогти?

— Зателефонуй сьогодні дружині, скажи, що я вже прибув до Києва.

Як потім виявилось, телефонував, але зайти не відважився.

У київській тюрмі сусідом по камері виявився «домушник» — квартирний злодій, що спеціалізувався по домівках заможних громадян. Попався він через одну повію, яка бувала вдома в якогось замміністра. З її допомогою розвідав де що лежить, і обікрав. Але коли міліція опитала усіх повій, які відвідували слугу народу, вона призналась, що розповідала знайомому злодієві про квартиру. Майже нічого з краденого у нього не знайшли, зате виявили валюту. І вже як валютник він потрапив у слідчу тюрму КДБ.

Знову почалися розповіді про розкішне життя, про закриті кіно для начальства.

З цим валютником ми «не зійшлися характерами». І ні розмови, ні гра у нас не клеїлась. Він ображався на мене, а я на нього.

Зневага його до радянської буржуазії поєднувалася з радянським «народним патріотизмом» й антисемітизмом. І як я не доводив, що у верхах буржуазії євреїв зараз мало, він і далі звинувачував у продажності влади євреїв.

Сам він був дуже розпусний, але звинувачував у розпусності дітей радянської верхівки і Захід («…звідти вони набираються наркотиків, порнографічних фільмів, групового сексу і та всілякої іншої дикої розпусти»). Коли я спробував домогтися від нього критеріїв відмінності між гарною і дикою, західною розпустою, він так нічого й не відповів. Порівняно з моїми московськими спецами з розпусти він виглядав провінціалом-самоуком. Те, що в Москві вважалось модним, у Києві поки що «принижувало людину».

Чи то у 71-му, чи то в 72-му році таємниче зник син секретаря ЦК України Борисенко, що був пов’язаний з багатьма кільдімами, які займалися груповим сексом, порнографією, наркотиками, валютою і т. д. КДБ і міліція перетрусили увесь кримінальний світ Києва. Трупа не знайшли. Заарештували багатьох друзів сина Щербицького, пригрозили іншим, щоб з ним не зв’язувались. По Києву і в передмісті розвісили фотографії розшукуваного. Але так і не знайшли.

Відгомін цієї історії з синами Борисенка й Щербицького я потім чув і на етапі, і в психушці.

Зв’язок дітей урядової верхівки й ЦК з богемою та кримінальним світом — явище всезагальне. Це є і в Москві, і в Києві, і в Тбілісі, і в Єревані. З одного боку, від переситу, з іншого — через те, що не вірили у гарні слова батьків, які часто поводяться якнайганебніше, самі розважаються шльондрами і порнографією, з третього — через бажання володарів твердо стояти на ногах і користуватися владою донесхочу, стати спадковими родовими володарями, а не халіфами на годину.

Радянська буржуазія має тенденцію перетворюватись з «виборної» на спадкову. Пільги, які вона має і передає дітям, юридично не оформлені, все ще залежать від переворотів угорі. А діти їхні або ж хочуть стати повноправними господарями, або виступають проти батьків, беручи участь у кримінальних злочинах, фашистських організаціях або навіть у демократичному опорі (відомі випадки, коли діти значних діячів КДБ викрадали у батьків заборонені для народу книжки і запускали їх у самвидав).

Київська тюрма зустріла мене несподіванкою: закупили велику серію книжок, серед них Лєрмонтов, Тичина, Леся Українка, Шиллер, Шевченко і, нарешті, дозволили Леніна.

Почав я з Шевченка. Мене зацікавив його останній період, коли він вже розв’язав свою центральну тему, тему гріха й відкуплення, у поемі «Марія». І розв’язання це було — плодом гріха спокутуєш свій гріх. Після «Марії» різко змінюється тематика, образи «Кобзаря». Релігійна тематика зростає, але звертається Шевченко головно до Пророків, розмірковуючи над майбутнім України і зближуючи долю України з Іудеєю.

От-от мав вийти указ про розкріпачення селян, а він пише про неситі царські й поміщицькі очі. Він не вірить цареві, очікуючи, що той сплете нові, кайдани для людей. І все-таки чекає оновлення землі, знущається з Візантійського Бога, мріє стати українським Гомером, написати «Одіссею» України.

Шевченко звернувся до джерел народного фольклору, мови, прагнучи через початок прийти до майбутнього. Образ «Перебенді», сліпця-кобзаря, що розмовляє з Богом, з небом, з горами, плаче з людьми та звеселяє молодих, стояв перед ним. Останні його вірші — звернення до давньогрецьких символів прощання із землею і мрія ще пожити — аби створити епопею.

Не дала йому доля створити «Іліаду» й «Одіссею» України, хоча й був матеріал в народних переданнях, думах, билинах, казках, літописах.

І недарма зараз культура все частіше звертається саме до початків людського життя: до первісної людини, до її міфів, до структури мови, до мовних міфологем, до підсвідомості особистості, народу, суспільства. Цим шляхом іде психоаналіз, зоопсихологія, антропологія, структуралізм. Бо десь там корені нашого людського буття, нашого національного буття. Ось, може, чому українські шістдесятники звернулись у своїй поезії до першоміфів України, ось звідки таке зацікавлення Старим Заповітом, структуралізмом, перекладами міфів усіх народів світу. Може, десь там на початку ми знайдемо кінці та з’ясуємо, хто ми є і на що здатні у добрі й злі.

І Шевченків шлях лежав туди, до Гомера, грецького кобзаря-сліпця.

У якогось народу аристократія осліплювала солов’їв, щоб вони краще співали. Наші солов’ї, кобзарі, втрачали очі в бою, і, щоб битись з ворогом далі, ставали співцями боротьби, сміху сліз, любові до Бога, до природи, до жінки. Вони стали символом української душі, а з ними Кобзар кобзарів — Шевченко.

У 30-х роках розстріляли не тільки Україну, а й символ її душі, сліпих мудреців.

У тюрмі мені потрапив до рук двотомник Тичини. Чудова музика «Сонячних кларнетів». Образ Матері, Мадонни, яка благословляє Землю України, що гине. Потім перед Тичиною постає питання: «Що потрібно народові — його сонети й октави, чи хліб?» Геній мучиться і вибирає звичайний хліб, термінову колективізацію, зрікається краси заради хліба. Але колективізація принесла не бачений досі голод — 5–10 мільйонів померлих і арешти тих, хто протестував. Страх перед тим, що відбувається, змушує колишнього Генія заплющити очі, осліпити самого себе і співати гімни теророві.

Ось його страшний гімн «Прометею»:

Рвонув усе це к чорту, аж камінь закричав

Бо подавив свого й чужого люду

без ліку…

Дивлюсь тепер на кров,

на корчі тіла, на руїни.

Заплакати? Себе убить?

Щоб знов орли? Щоб знов тирани?!

О! ні…

Піду життя творить нове

хоч би й по трупах —

сам!

Співець краси й Сонця стає співцем терору, романтизуючи ЧК, ДПУ, Сталіна. А потім і на це забракло таланту — став міністром, віршомазом.

У цій системі талант гине, якщо він не опирається вимогам влади.

Коли мене викинули з роботи, я знайшов заняття — бути «очима» сліпого кандидата філософських наук Ширяева. Він писав дисертацію про те, як у СРСР згладжуються класові межі між службовцями, робітниками й селянами. Я читав йому заголовки газетних статей, а він підбирав те, що пасувало до його колекцій фактів. Робітники ставали інженерами, а вчителі йшли на заводи (тому що вчительська зарплатня низька, підказував я йому, але він не слухав). У Ширяева не було ніякої статистики — тільки газетні заголовки і цитати з Леніна. Я заохочував його читати Маркса, але він не хотів.

Тільки-но появлялася передовиця в «Правді» або нова промова Брежнєва, Ширяев виправляв свої тези, щоб іти в дусі генеральної лінії. Проте коли він приліпив до своєї дисертації напади на Дубчека та інших «опортуністів», я чисто фізично не зміг їх записувати. Спитав у нього: «Ви читали чехословацькі газети? Ви читали „Програму дій“, зустрічалися з членами чехословацької компартії?» Ширяев обурився. «Не можна ж так сліпо всьому довіряти після XX з’їзду! — заявив я брутально. — Філософ мусить самостійно думати». На тему згладжування класових меж я навів зарплату моєї матері — шістдесят рублів на місяць — і платню міністра освіти. На цьому моя кар’єра у філософа закінчилася. На моєму процесі він давав свідчення на користь звинувачення про мої антирадянські висловлювання.

Поки я досліджував падіння Тичини, мене викликали до адвоката Кржепіцького. Той повідомив, що його найняла моя дружина, і що оскільки мене направили у психлікарню, то він буде мене захищати сам. Я заявив йому, що не був готовий до цієї розмови. Але хочу, щоб на суді він не визнавав антирадянської спрямованості моїх статей, доводив, що вони були конституційні, вимагав нової експертизи за участю наших психіатрів.

Почувши від мене слово психушка, він зробив зауваження:

— Навіщо ви, культурна людина, користуєтесь жаргоном кримінальників?

Після такої дуже істотної юридичної поради він став мені нудний (більше адвоката я не бачив).

У день ювілею Леніна ми розважались анекдотами про Леніна. Кожен показував мавзолей — язичницький пантеон фараонові, трупові загиблої революції, де солдати-автомати, роботи змінюють нелюдськими ритуальними рухами варту, дивляться, не кліпаючи. Культ мертвяка з мертвою, механічною обрядовістю, красивістю роботів, нелюдів. Який символ омертвления ідеї, перетворення її на язичницьку релігію мумій!

Роль сміху в основному зводиться до боротьби зі страхом, зі смертю, з усім застарілим, з усім, що омертвлює. Ось звідки починається цей карнавал анекдотів про партію, про вождів, про ідеї. Анекдот і пісні Галича проробляють більшу роботу очищення від старого мотлоху, аніж увесь самвидав. Вони очищають місце для нової серйозності, нової боротьби живих ідеологій, покінчивши з мертвою ідеологією вождів.

Кажуть, сміх Рабле підготував Французьку революцію. Жовтневу революцію супроводжували усілякі всенародні буфонади, сатира.

Новий сміх — анекдотів, самвидавівських сатириків готує нове очищення суспільства від бруду найрізноманітніших упереджень.

Щоправда, карнавалізацію запроваджували зверху ще Грозний та Петро І. Та це була карнавалізація глуму, наруги над живими людьми — з кров’ю, зґвалтуванням, приниженням.

Запровадивши опричне веселе глумління з бояр, Іван Грозний забороняв світські пісні, скомороство, гуслярів, гру в кості (і навіть у шахи). Це були веселощі згори, сміх над нижчими, сміх принизливий і садистський. Те саме було й у Петра І.

Так само по-садистськи сміялись Сталін і Берія. Це був сміх катівський, сміх, що не визволяє.

Справжній сміх — сміх не згори, а знизу, народний — з того, що гнітить народ, заважає його свободі.

Трапилась газетка з віршами Євтушенка. Він досі поводиться з Советами двоїсто — то крамольний віршик у самвидав, то щось високопартійне складе.

Ще до арешту я написав статтю «Камо грядеши, Євгенію Евтушенко?», де звинувачував його в боягузливій «громадянській поезії»: він мужньо захищає негрів та чилійців, таврує тюрми десь там, а про власні тюрми не пише. Евтушенко як поет вже здох, як і багато його попередників, що плазують перед владою.

За цієї влади талант гине, якщо він не бореться з нею, якщо підкоряється її вимогам.

У травні мене перевели в іншу камеру, до нового однокамерника. Хабарі, спекуляції, контрабанда, валюта. Товстий, жирний парубійко відразу ж спитав мене:

— Політик?

— Так.

— Я тут з одним 15 днів сидів, з Лисовим, філософом. Так він мене вигнав — не любить мату.

— Я теж не люблю, та якось витерплю.

Спочатку ще можна було з ним терпіти. Він читав, я писав про гру. Коли він заважав, я просив годину-другу зачекати. Але з кожним днем він розперерізувався все більше:

— У мене довідка психопата. Що хочу, те й роблю.

Горлав ідіотські огидні частушки. Розповідав, як ґвалтуватиме дочку слідчого, як підсмажить всю його родину і їстиме.

Потім пішли фашистські промови. Почав писати донос на тих, хто в одній з ним справі.

Я йому заявив, що він сам себе губить. Посвідчивши на них, він спровокує свідчення на себе.

— Взагалі-то я розумію, що ті, хто у твоїй справі, такі ж гади, як і ти. Але ж нащо продавати?

— Все одно жидівські морди мене продадуть.

Після цієї розмови він зовсім знахабнів, кричав найбезглуздіші матірні пісні, псував повітря, срав тут же в камері — і все мені на зло.

Більше місяця я не витримав і зажадав, щоб нас розвели.

Тиждень я пробув в одиночці.

ПСИХУШКА

Пришла

и голову отчаянием занавесила

мысль о сумасшедших домах.

В. Маяковский. «Облако в штанах»

16 липня 1973 року.

Дочитую книгу Б. Г. Кузнецова «Ейнштейн» (видання 1972 року). Я цю книжку вже читав на волі і вважав, що це краще з того, що мені траплялося про Ейнштейна. Коли я побачив на візочку в бібліотекаря Ейнштейнове обличчя, то зрадів так, що забув пошукати інші книжки (томи Леніна, щоправда, у мене залишались).

Із книги Кузнецова виписав про роль «чуда» магніта, про «дитинність» Ейнштейна, про емоційне поле його мислення, роль гри, почуття прекрасного, міри і гумору в його творчості, про любов до людей, про певну духовну близькість шукань Достоєвського та Ейнштейна, Моцарта та Ейнштейна.

Достоєвський писав про те, що краса врятує світ. Христос говорив те саме про любов. А справедливість, а істина, а сміх, а гра?

Василь Стус написав:

І перед диктатурою краси

Відступляться чудовиськ диктатури!

Але, на жаль, японські фашисти були тонкими цінувальниками і знавцями прекрасного. Естетизм філософії Ніцше не завадив німецьким фашистам її використовувати. Серед радянських фашистів-НКВДистів і кагебістів також є любителі прекрасного. Один із слідчих Київського КДБ знає напам’ять вірші молодого Тичини, вірші поетів-шістдесятників, Сергія Єсєніна, Лєрмонтова.

Потім вже дізнався про майора Кольчика більше. На допиті в мене був лише раз, спитав щось гарною українською мовою. На що йому мій Толкач іронічно зауважив: «Леонід Іванович у нас демократ. С нім можно і по-русскі». Думаю, що Кольчик не брався за мене, зрозумівши, що я теж «психолог». До мене потрібні були інші ключі.

Наука? Так, без правди-істини навряд чи вдасться виплутатись із апокаліпсису «соцтабору» і всього XX століття. Але наука сама стає міфом, істину використовує брехня Левіафана-держави.

Брехню можна знищувати тією ж наукою і правдою сміху.

Кузнецов пише, що гумор Моцарта і гумор Ейнштейна «впадає в дуже широкий і могутній потік сміху, який усе знищує», що його М. Бахтін так вдало назвав «карнавальною культурою».

Сміх знищує все старе, віджиле і народжує нове зі старого. Але хіба можна сміятися над старим, над старістю? Мабуть, можна, якщо ця старість каже: «після мене хоч потоп», якщо ця старість гниє і тягне в могилу те, що народжується, якщо це — ходяча смерть. Народна сміхова культура дає змогу знайти міру у співвідношенні між традиціями, які так потрібні культурі, і догмами, що заважають людині жити. Хам забруднює усе молоде (як біблійний Хам забруднював своїм сміхом Ноя, що скуштував вина молодості), сміх культури знищує мудрість садукеїв та святенництво фарисеїв, бруднить усе, що забруднює, принижує та пригнічує людину. Але де міра сміху культури? Якщо сміх в цілісності своїй породжує діалектичне ставлення до світу, то і сам він має бути діалектичний, бути не лише запереченням старого, але й творенням нового. Не поміркованим, а відповідно до міри повноти життя. Інакше він редукується до сміху нігілізму, цинізму чи безумства.

На книжці Кузнецова штамп тюремної бібліотеки. Якраз на лобі, на зморшках Ейнштейнового лоба — номер, як номер на зекові Солженіцині (на одній із фотографій, що ходили в самвидаві).

Я сміюся з цього фарсу — ні, не з фарсу, а трагікомедії історії. Іронія долі, фарс історії, трагікомедія — тріада Гегеля в сміховій культурі людства. Ні, такий сміх — погана зброя у боротьбі зі страхом перед психушкою…

І треба ж було, щоб саме цього дня, коли я роздумував над біографією Ейнштейна, над трагікомедією історії, науки, атомною бомбою та особистою Ейнштейновою трагедією, науковою і суспільною, над трагедією засновника кібернетики Н. Вінера, мене потягли на етап…

До камери увійшов заступник начальника тюрми, майор:

— Леоніде Івановичу! Зберіть свої речі! Ми проглянемо їх і віддамо…

— Вже! У Дніпропетровськ?..

— Ви самі побачите…

— А побачення з дружиною? Ви ж обіцяли.

— Ви їдете на місце вашого призначення.

— У психушку?

— Побачите…

— А мої листи? Статті? Покличте Федосенка, він обіцяв передати їх дружині! Там немає нічого крамольного.

— Ми подивимось…

— Я хочу продовжити у психушці свою наукову роботу і тому, якщо не віддасте дружині, залиште мені.

— Ці питання не я вирішую. Але я думаю, що ви отримаєте все, що вам потрібно.

Я збираю усі свої листи до дружини й дітей, до матері й сестри, чернетки і чистовики праць про гру, сміх, загадки і казки.

У боксі на першому поверсі це все відбирають — на перегляд. Шмонають, обдивляються мене. Заглядають за щоки, під пахви, в зад…

Мені на все плювати, аби тільки мої записи віддали дружині («Звичайно, не віддадуть с… — майнула думка. — Хоч би листи віддали!»)

Заходять солдати. Недбало шмонають: довіряють тюремним шмональникам.

Біля виходу з тюрми дають розписатися на різних паперах про те, що мені все віддали. Я протестую: не віддали номера «Былого» 1 дореволюційну «Русскую мысль» (лефортівські подарунки Іллі Габая і В. Михайловича), авторучок, дечого з одягу.

Бігають, шукають. Конвой обурюється — вже треба їхати на вокзал.

Нарешті:

— Леоніде Івановичу! Ми вам все вишлемо. У нас ніколи нічого не пропадає.

Я слабо протестую — попереду психушка, треба берегти нерви. Бо ж нічого не віддадуть, хіба що білизну, яку загубив бібліотекар (він же лазник, він же каптенармус, тобто завгосп). Таки не віддали й білизни…

Через щілини у боксі «воронка» намагаюся щось побачити. Знову нога заважає сидіти.

Лук’янівська тюрма… Стоянка — підбирають кримінальних…

Чоколівка, станція… Собаки, вохра… Рахують поштучно: «Один, два, три…» і так до тридцяти. Я, так як завжди, між жінками та чоловіками. Стоїмо… годину, другу, третю, четверту. Жіночки, а за ними й мужики просяться в туалет. «Не дозволено на станціях…»

Увечері рушили… Ніч минула спокійно. Рано-вранці дівчина-малолітка просить поїсти чогось несолоного. Я передаю їй помаранчі й ковбасу. Зав’язується «роман».

— Так ви політик?

— Так.

— Правильно. На х… їх всіх, в п…

— Так, час уже…

Зліва від мене хтось озвався:

— Ти в українських справах?

— У всяких…

— Ось тут один є… Тільки тихо…

— Ти з Дзюбою знайомий?

— Так.

— Я колись у Львові ваші листівки розкидав.

— Політичний?

— Ти його не дуже розпитуй!

— Ні, злодій. Дохле діло — політичне.

— А які листівки?

— Ти там шльондрам (спалах обурення в жіночому купе) жерти давав. Мені не даси?

— А ти за що?

— Теж злодій. І мокруха одна — табірна.

Розговорилися. Вірменин з Бесарабки (район у Києві). Крав, спекулював. Олег (для баб — Алік).

Мій «політичний» злодій замовк. Зате Алік розговорився з жінками. Одна з них жила в цьому ж районі, у неї є деякі з ним спільні знайомі (алкаші, злодії, повії). Обмінюються з Аліком спільними історіями. Алік, дізнавшись про її солідний вік, охолодає. Починає роман з «моєю» малоліткою.

— У мене тут десятка захована. Я дам вохрі — разом в туалет підемо!

— А якщо він відмовиться?

— Аби ти не відмовилась!

— А що робити будемо?

— Побачимо…

— Добре…

Йдуть переговори Аліка з вохровцем. Вохровець ламає комедію, але десятка ні за що спокушає. (Грошей зекові при собі не можна мати. Але десять рублів — велика сума для солдата.)

— Добре…

— Нін, чуєш, Нін! Все гаразд!

— Що гаразд?

— Разом випустять!..

— Навіщо?

— Ти шо, не знаєш? Ми ж домовились!..

Подруги Нінки їй коментують. Вона не згодна. Чогось боїться. Алік-Олег лається.

Нарешті оправка. Починають з дам, як з крикливіших.

Виводять Нінку. Щось дуже довго.

Олег починає вголос обурюватись. Я довго не можу зрозуміти, в чому річ. Нарешті зрозумів. Запитую, перевіряючи здогад, у «знайомої» Аліка:

— Він що, правду каже?

— А ти думав?!

У голосі старшої дами і заздрість, і розчарування: чому не її солдатик там тримає. І досада на Аліка: чому за цю суку, що продалася вохрі, він готовий платити десятку, а за неї, землячку, не хоче.

Але я розумію і Олега. Йому якось соромно запропонувати «це» ровесниці, землячці (у них така зворушлива «земляцька» розмова до цього була, що він не зважується запропонувати їй стати курвою).

Жінки беруться скиглити — чому так довго не ведуть на оправку.

Ніну приводять. Олег кидається на неї із зливою матюків. Мовчить. Жінки з нею теж не розмовляють. Олег обіцяє передати в табір про її провину. Вона все мовчить.

Ніч. Ранок. Під’їжджаємо до Дніпродзержинська. На станції діти з квітами, з музикою. Когось зустрічають.

Вагон регоче: «Нас зустрічають».

Олег розповідає, що тут недавно, півроку тому був бунт: міліція когось убила. Про цей бунт мені потім часто згадували.

Перші дні. Карантин

О Боже, не дай мне озлобиться!

Спаси — не обрушивай молот!..

Ю. Даниэль. «Стихи из неволи»

Вивантажили усіх і відразу в лазню. Коли я вийшов із лазні, наглядач шепнув:

— Політичний?

— Так.

— У справі Сахарова, Григоренка і Дзюби?

— Не знаю…

— А їх знаєш?

— Не знаю…

(«Провокація, очевидно…»)

Привели до лікаря, Елли Петрівни Каменецької.

Оглянула.

— Нічєво, скора вилєчім ат палітічєскава брєда.

— Але ж ви ще навіть не знаєте, про що йдеться!..

— Академік Снєжнєвскій знаєт. Он нікагда нє ашибаєтся.

Привели у палату. Там уже всі новоприбулі: Олег, Микола («політичний» злодій) та інші. Новоприбулі майже всі — злодії зі стажем і тому одразу ж завойовують життєвий простір, зганяючи старожилів із кращих місць.

Мені не вистачає ліжка, тому фельдшер кладе посередині між Миколою та ще одним, з лицем ідіота, також новоприбулим. Микола шепоче: «Зі мною не розмовляй. Я тюльку жену. Твій сусід, мабуть, також». Виявляється, усі, хто зі мною приїхав, симулюють: вирішили від’їстися на лікарняних харчах.

Злодії одразу ж взяли наді мною опіку.

Коли мій сусід праворуч, «ідіот», намастив калом ноги, вони прогнали його і поклали мене на його місце. Я запротестував.

— Ти що — малахольний? Тут не проживеш, якщо будеш панькатись із гнидами. Він же тюльку жене! Не міг вибрати щось полегше для інших. Смердить.

Злодії швидко знюхалися з санітарами. Санітари — кримінальники, що відбувають термін за легкими статтями на термін від року до чотирьох (хуліганство, крадіжки, спекуляція). Поруч із психтюрмою — звичайна тюрма. Ось звідти і набирають санітарів. Більшість охоче йде: замість того, щоб вкалувати у таборі, можна жити розкошуючи, наглядаючи за психами.

Моїх злодіїв не чіпають і дозволяють робити, що завгодно (бояться, що самі попадуть у табір і там зустрінуться з жертвами). Ставлення до злодіїв поширюється і на мене, їхнього приятеля.

Прочитав у О. Забужко про зміну ставлення професійних злочиців до політичних. Абсолютно точно. Коли я запитав у Миколи, чому вони почали інакше ставитись до нас, бо ж називали фашистами, він аж захлинувся: «Бреше він, твій Солженіцин. Це лише суки були проти політиків. Ми повставали разом з політиками».

Один із санітарів питає мене, чи не треба чогось. Я розпитую про порядки, про методи боротьби політичних з адміністрацією.

— Тут вседозволеність. Якщо будеш заїдатися з лікарями, медсестрами чи санітарами — кінець. Заколють ліками, санітари будуть бити і не пускати в туалет. Усі політики мовчать і ти мовчи собі.

— Ліки які дають політикам?

— Всякі. Кому легші, кому трохи тяжчі. Аби галоперидол чи мажептил не давали.

Як діє галоперидол, я бачу по співкамерниках на карантині. («Але чому дають на карантині? Адже ж ще не з’ясували, яка хвороба, не знають протипоказань…»)

Один весь корчиться від судом. Не може лежати, звівся. Голова скрутилась набік, очі вирячені. Другий задихається, висунув язика. Третій кричить, кличе медсестру, просить коректор — ліки, що знімають фізичні наслідки галоперидолу.

Виявляється, що галоперидолу дають так багато, щоб залякати, зламати волю до опору і виявити симулянтів. Мої злодії журяться — оце так втрапили! На перший же день здався той, що симулював втрату пам’яті (не пам’ятав свого прізвища, дат, справи своєї). Попросився до Елли Петрівни на прийом — признаватись.

Наступний день справив на мене ще гнітючіше враження. Прокинувся рано — поруч били мого опікуна Олега двоє санітарів. Він не опирався (боявся, що покарають ліками). Обоє санітарів били з усієї сили. Олег лише бурмотів:

— У таборі ж зустрінемось… Жаліти будете…

Удари стали жорстокіші.

Натішившись перемогою, санітари пішли.

— За що вони тебе?

— В туалет домагався, курити хотів.

(Курити дозволено пускати лише тричі на день.)

Вранці мене потягли до лікаря.

Елла Петрівна розпитувала про справу: що писав, кому передавав, навіщо займався антирадянщиною.

Я заперечував антирадянську спрямованість своїх статей, розповідав зміст.

Вона слухала неуважно. Час від часу робила позначки.

Увірвався санітар.

— Хворий намагався мене побити. Збудився.

Елла Петрівна:

— Дать серу. Передайте сестре.

Санітар пішов, а Елла, наче нічого й не сталося, допитує мене.

— Как атнасілась ваша жена к вашим пісаніям?

— Ніяк. Вона політикою не цікавиться.

— Но ведь ана відєла, што ви што-то пішете? К вам кто-та прієжжал, ви єзділі в Маскву, ва Львов, в Адєсу. Гдє ви дєньгі на ета бралі? Вєдь ви нє работалі.

— Друзі допомагали…

— Значіт, у вас била падпольная арганізация і касса денежная?

— Ви — слідчий чи лікар? На запитання лікаря я відповідатиму, на запитання слідчого — ні.

— Харашо. Ви на все наши вапроси атвєтітє, єслі хатітє вийті атсюда на волю.

Прийшов до палати. Там галас, гармидер. Хворий, якому призначили сірку, пробував повіситись у туалеті.

Зайшла Елла на галас.

— А, павєсітся захатєл?… Нє вийдєт.

Мої злодії намагаються пояснити їй, що не він бив санітарів, а вони його.

Вона викликає тих, що взялись пояснювати до себе: призначає сірку, декому — галоперидол.

Усі злодії зізнаються в симуляції. Усі, окрім одного. Цей вважає, що табірне начальство свідомо хоче запроторити його в психушку, оскільки він знає його таємниці. Я співчутливо його розпитую і з’ясовую для себе, що цей-таки хворий. Манія величі та переслідування.

(Усіх моїх товаришів по етапу через декілька місяців випустили у табір, попередньо «полікувавши» ліками. Але симулянтів пізніше, ніж цього несимулянта.)

До Олега прийшли вибачатися санітари:

— Ми ж не знали, що ти справжній злодій. Думали, псих.

І з цього дня наше становище різко поліпшується.

Зникає голод на махорку — санітари приносять її багато. Пускають нашу групу в туалет коли завгодно, якщо сестри не бачать і немає Елли Петрівни.

Але мене пригнічують муки тих, що корчаться навколо від судом, від галоперидолу.

Політичні передали мені пораду, щоб я визнав себе за божевільного і покаявся (тільки не письмово). Це мене дивує. Про декого я раніше чув як про дуже сміливих людей. На мене вони вже чекали. Хтось декілька місяців тому бачив у лікаря наказ: «Не дозволяти Плющеві спілкуватися з Плахотнюком». Значить, іще до суду лікарям було відомо, що приїде особливо небезпечний.

У палаті шум, гам. У кутку — пасивний педераст. До нього щодня підходять санітари і наглядачі, розпитують про «зносини»:

— Приємно? Не боляче? А як ти перший раз? А мені не даси?

Педерастові дають великі дози галоперидолу. А тут ще й щоденні знущання. Знущаються з нього і хворі. Я намагаюся заступитись:

На мене сердяться мої злодії:

— А тобі що, шкода підера?

— Так.

— Оцього півня, козла, Машку смердючу?

І справді він увесь брудний, обірваний, жалюгідний…

Та ми всі теж ходимо в порваних кальсонах і сорочках.

Спочатку я соромлюсь перед медсестрами, бо кальсони не тримаються, без ґудзиків, без зав’язок.

Але потім озлоблено думаю:

— Самі доводите людей до безстидства! Нащо ж мені вас соромитись, безстидних баб?

Ця думка поступово привчає не звертати на медсестер уваги.

Привели новий етап. Санітари повідомляють:

— Політичний. Із Києва.

Кидаюсь у коридор.

Знайоме обличчя із козацькими вусами. Згадую його, як він читав свої хитромудрі філософські вірші.

Він простягає руку:

— Василь Рубан.

Так і є — молодий київський поет. Але за що? Вірші його — аполітичні. Він належав до групи молодих поетів-філософів: Кордун, Григорів.

У коридорі з’явилася Елла Петрівна:

— А, встрєтілісь?! В палату. Санітари, пачєму пазволілі вийті Плющу в карідор?

Цього ж дня мене переводять на другий поверх.

У палаті відразу ж питають статтю.

— А, політик? Сьогодні тільки-но перевели звідси Плахотнюка, киянина.

Поруч старий, знайомиться:

— Мальцев. Я також політичний. Громадянин США.

Мальцева всі називають містером.

Містер тяжко хворий. Розпад свідомості. Але в чомусь залишився Людиною. Не любить мату, культурний у поведінці. Щодня пише скарги в прокуратуру, в КДБ, звинувачуючи лікарів у тому, що вони спільно з його колишньою коханкою труять його ліками. Мовляв, через нього вбили Кеннеді. Міліція покрала все золото, яке він вивіз із США.

Якийсь родич привозив йому передачі. Все з’їдали санітари за те, що начебто передавали його скарги на волю.

Коли над лікарнею пролітав літак, містер хапав рушника і махав ним у віконце з криком:

— Американці!!! Кидайте на цих фашистів атомні бомби!!! Хай уся ця клята країна згорить!!!

До мене як до антирадянщина він добре ставився.

Зрештою, до політичних добре ставляться майже всі хворі і більшість санітарів.

Не встиг я освоїтися з палатою, як мене перевели у «надзорку», тобто палату з найтяжчими хворими, агресивними, з нападами, з тими, що вмирали від одних чи інших фізичних хвороб.

Тут я познайомився з Борисом Дмитровичем Євдокимовим. Євдокимов — колишній радянський розвідник, у Німеччині став членом НТС. Письменник. Багато відсидів за Сталіна. Працював журналістом у Ленінграді. Літня людина, фізично хвора — астма, щось із серцем.

Морально пригнічений: йому прямо сказали, що випустять нешвидко. Він визнав, себе за хворого, визнав свою провину перед державою. Але це не допомагає.

Я цілими днями просиджував у нього на ліжку і розмовляв на найрізноманітніші теми: про живопис, літературу. Багато сперечалися, бо у поглядах ми були далекі одне від одного. Інші політичні дивувалися з нашої дружби. З Євдокимовим мене посадили навмисно. Так як Н. Строкату на засланні в одній хаті з російською фашисткою). Його не любили ні політики, ні психи, ні санітари, ані лікарі. Одні за ленінградський снобізм, інші — за неохайність. Лікарі не сумнівалися, що між нами буде бійка. І справді, наші дискусії закінчувалися однаково — я обзивав його імперіалістом, фашистом, він мене — комуністом і мазепинцем. «Ну, нічого, Суворов встане». — «Нє, не встане, капут вашій імперії». І все-таки в обох вистачало клепок, щоб не дати лікарям ще однієї зброї проти кожного. Ми годинами вели «інтелектуальні» бесіди. Неохайність його була викликана хворобою, що наростала. Лікарі явно не хотіли серйозної експертизи. А може, й знали, що рак, та чекали, коли розростеться незворотно? Як це було і з Нєкипєловим.

Елла Петрівна (хворі називають її Ельзою Кох або Еллочкою Людоїдкою) декілька разів мене запитувала:

— Пачєму ви дружите с етім нєгадяєм, фашистам?

Санітари і медсестри розпускали про Євдокимова усілякі брудні плітки. Особливо діставалося йому за «смердючий» сир камамбер.

Еллочка Людоїдка частенько говорила:

— Ви же культурний чєлавєк, а такой жадний. Ваша жена прівозіт гнілой сир, а ви єво єдітє.

Я намагався їй пояснити, що в Європі такий сир їдять цілком культурні люди. Побачивши, що між нами клинця не увіб’єш, мене перевели назад у попередню палату. А оскільки ми зустрічалися в туалеті і харчувались разом, санітарам було наказано не допускати наших зустрічей. Але санітари рахувалися зі мною як з політичним. До того ж, і від Євдокимова, і від мене їм перепадали продукти з передач.

Ще як ми були в одній палаті, медсестра сказала хворим, що ми — жиди, антирадянщики і заважаємо лікувати хворих. На це купився тільки один, тяжко хворий. Він став кричати, що ми своїми антирадянськими розмовами заважаємо йому спати.

Ще один хворий, що зґвалтував і вбив п’ятирічну дівчинку, доносив наглядачам і санітарам про те, що ми ховаємо у себе тютюн.

Взагалі Еллочка, як і решта лікарів, хоча й погано ставилася до донощиків, залюбки користувалася їхніми доносами.

Ні з того, ні з сього когось карають… Санітари повідомляють: такий-то стукнув… Те, що багато доносів — брехня, лікарів не цікавило. А оскільки лікарі формально не карають, а призначають «лікування», то спробуй опротестуй. Та і за протест можуть покарати.

Кара: прив’язують ременями до ліжка (від декількох годин до доби), підвищують дозу нейролептиків, санітари б’ють.

Медсестри прямо кажуть:

— Ось за це дістанеш галоперидол.

Але найстрашнішою покарою вважали сірку. Після уколу сіркою, в людини підвищувалася температура (до 40 градусів), місце уколу болить, не можна ні ходити, ні лежати. Щоразу дозу сірки збільшують. Потім починають поступово зменшувати. У 12 відділенні звичайно давали курс з 10–15 уколів. Усі зі страхом говорили про 9-е відділення: там курс до 20–25 уколів і дози ще більші.

(Саме у це відділення перевели Плахотнюка, щоб ми не зустрілися).

Щоб значення «лікарні» було зрозуміліше, розкажу коротко, що вона собою являла.

Формально вона називається спеціальна психлікарня, бо тут особливо суворий режим. Хоча на суді, направляючи сюди, у вирокові зачитують: «звільнити з-під варти», тобто тюремного ув’язнення, насправді ж це евфемізм для психтюрми. Вона огороджена парканом (разом із звичайною тюрмою) і колючим дротом. У кутках, як і в тюрмах, — «попки», автоматники. Окрім звичайних наглядачів, над тобою стоять санітари-кримінальники, медсестри, лікарі. Так що варти тут більше, ніж у звичайних тюрмах.

Режим. О шостій ранку — підйом. Роздають махорку або цигарки. Туалет. Водять або всі палати разом, або кожну палату окремо. Часто ведуть колоною. У туалеті йде боротьба за місце. Тих, хто пробився до дірки, підганяють. Тих, хто слабший і «жалюгідніший», зганяють. Дехто не може мочитись, коли його підганяють (виробляється своєрідний невроз очікування). Починаються бійки. В туалет вриваються санітари, лупцюють тих, що б’ються, виганяють із туалету. На добу — шість разів виводять у туалет. З них тричі — з курінням (видається три чайних ложечки махорки або 2–3–5 цигарок). Тричі на день — годування.

Перед сніданком та вечерею спеціальний черговий із хворих видає продукти, закуплені в кіоску або ті, що передали рідні. Всі стають у чергу (або випускають по 3–5 чоловік).

Поруч із роздавальником, сидить медсестра, записує, кому скільки видано. Це робиться для того, щоб санітари не брали собі продуктів, щоб їх не розбирали інші хворі. Але це не допомагає. Санітари, що не одержують з дому продуктів (згідно з режимом утримання їм це заборонено), завжди голодні і тому, як хижаки, чатують на тебе, тільки-но виходиш по продукти.

— Ковбаса є? Банку консервів і яблук! Цукру ще набери — для мене й для Васьки.

Доводиться примудрятися стягнути в медсестри з-під носа в кишеню банку чи шматок ковбаси (все вимагають залишати у мисках, які потім відносиш у їдальню).

Спробуй відмовся, не дай санітарові. Ні курива вдосталь, ні в туалет поза розпорядком не випустять. І треба ще так розподілити, щоб за півмісяця кожен санітар щось отримав (з посилок, які з дому дозволяють присилати двічі на місяць, із передач під час побачень та закуплене в кіоску). І соромно не дати хворим — тим, хто нічого не має з дому (а таких — половина).

Дехто, хто дійсно хворий, віддає санітарам майже усі продукти — аби тільки курити пускали.

Лікарі намагаються з цим боротись, пробують ловити тих, хто віддає масло чи консерви. Якось в 9-му відділенні влаштували облаву і виявили, що багато в кого не вистачає продуктів (тих, що є, чи точніше, мають бути за списком). Почали викликати хворих і, погрожуючи сіркою, вимагати, щоб сказали, якому санітарові віддали продукти. Дехто «видав» санітарів.

Викликали й мене.

— Лєанід Іванавіч! — суворо почала Ніна Миколаївна Бочков-ська, начальник 9-го відділення. — Каму ви атдалі банку кансєрвав?

— Ви ж розумієте, що не скажу.

— Как вам нє стидна. Еті нєгадяі грабят бальних. Ви же стаітє за «справєдліває» общества, а самі пакриваєтє грабітєлєй.

Мовчу, бо кожне слово — потім — буде інтерпретуватись як загострення хвороби. Щоправда, мовчанка — також поганий симптом.

Намагаюсь знайти якісь відмовки:

— Брати все одно будуть, доки не скасують обмеження на куриво й туалет, доки влада в руках у санітарів.

— Нет, ми вовсе запретім пускать в туалет без разрешенія медсестри.

— Тоді багато в кого захворіє сечовий міхур.

Сірку мені так і не призначили — побоялися моєї дружини. Іншим, хто не видав, — призначили. Але продукти «брали» так само.

Після сніданку чи обіду — одногодинна прогулянка. За законом, належить дві години, але начальство каже, що подвір’я для прогулянок мале. І справді, пропустити через нього 13 відділень важко. Доводиться набивати по два-три відділення. У теплі місяці — по сто чоловік. Напльовано, набльовано (багато хто відліків блює). Я ходив туди тільки для того, щоб зустрітись з іншими політичними, дізнатись новини.

Раз на 7–10 днів — лазня. Набивають у неї так, що під одним душем — три-чотири людини. Штовхаються, б’ються. На все миття відведено так мало часу, що багато хто — ті, що не вміють боротися за місце під душем, встигають лише бруд по тілі розвезти. Вода то крижана, то окріп.

О десятій вечора — відбій. Цілу ніч в очі — яскраве світло лампочки.

Раз на тиждень з бібліотеки, яку склали з книжок хворих, видають книги. Назагал така гидота, що годі читати.

Раз на декілька місяців витрушують від пороху матраци і подушки, прожарюють від комах. Багато в’язнів настільки слабкі фізично, що не можуть нести на собі матрац. Санітари скидають ще один матрац на іншого хворого. Той лається…

Вибивають порохняву палицями. Але для цього треба ще захопити собі місце для матраца. Багато хто відносить матрац назад, так і не вибивши пороху, — підганяють санітари.

День звичайним

Туалет, перекур, сніданок. Сплю, бо діють нейролептики. Прокидаюсь від криків. Санітари б’ють хворого за нахабну поведінку. Той кричить, що хоче в туалет (а продуктів у нього немає чи давно уже як не давав саме цьому санітарові). Прибігає сестра:

— Іваненко! Ти чому хуліганиш?

— В туалет хочу.

— Знов курити.

— Ні. По…

— Не висловлюйся. Обманюєш, знову курити.

Якщо медсестра «добра»:

— Гаразд. Тільки простежити, щоб не курив. Усі пальці он обгоріли від махорки.

Хтось голосно співає матірну пісню.

Інший так само голосно співає іншу, ще соромітнішу. Третій розповідає про свої сексуальні походеньки:

— Заскочили ми в село до фінів. Ні душі. Дивлюсь, ховається одна. Я «дуру» (пістолет) виймаю і на неї. «Лягай» — кажу, потім показую. Лягла…

Далі йдуть усі подробиці розправи з фінкою.

Я зацікавлено слухаю його: він найцікавіший оповідач. У його оповідях промайне сюжет, психологія учасників тих чи інших подій.

Мораліст. Бореться з лікарями і медсестрами за справедливість. Особливо любить розповідати про причини і подробиці того, як вбив свою дружину.

Про свій злочин багато хто розповідає, часто з патологічно-сексуальними подробицями.

І від цих розповідей не втечеш, як і від огидних частушок, пісень, суперечок, маячні.

Ось у Толі почались марення:

— Ой стала та чорная хмара…

З цієї пісні він часто починає. Потім кричить, матюкається. Маячня у нього — римована.

Найчастіше римує «конституція».

— Конституція, туція, туція, туція, туція… проституція, туція, туція…

До нього всі чомусь дуже добре ставляться.

Якщо на початку приступу не зв’яжуть, він, здоровенний паруб’яга, лізе до вікна бити шибки або в туалет, трощить усе підряд. Тоді доводиться кликати на допомогу наглядачів і санітарів з інших відділень.

Зв’язаний, він, як луна, відгукується на останні слова чиєїсь фрази:

— Толя, толя, толя, оля, оля, оля… Лікар, лікар, ікар, цар, дар…

Ах,… твою мать, мать, мать, су… ви…бані, …ані, ні, ні…

Знову пісня про чорні хмари. Приступ тягнеться годинами. Йому роблять укол, і він потихеньку заспокоюється.

Ці приступи у нього можуть початися і вночі. Тоді вже не спиш, чекаєш кінця.

От когось потягли на розмову з лікарем. Після розмови приходить, розповідає.

Зрідка на допити тягають і мене.

Знову — що писав, навіщо писав, чому не думав про родину.

Одного разу Ельза Кох, вона ж Еллочка Людоїдка, вона ж Елла Петрівна Каменецька запропонувала:

— Лєанід Іванавіч! Штоб вам скарєє вийті на волю, ви далжни нам памочь панять прічіни вашева забалєванія. Напішитє вашу автабіаграфію. Какіє прічіни прінуділі вас заняться антісавєтскай дєятєльностю?

— Це щось на зразок сповіді, духовної автобіографії?

— Вот-вот. Не бойтесь. Ета ведь для вас самаво нужна.

— М…м…м…

— Ви баітєсь? Нет, нет, можете не пісать а ваших друзьях. I а ваших увлєчєніях… женщінамі, а ваших атнашеніях с німі. Ви — фрєйдіст, но пачему-та стесняетесь аб етам гаваріть аткравенна.

— Ось цього вже я напевно не буду описувати, бо вважаю, що це моя особиста справа. Та й духовну сповідь навряд чи напишу. Я не можу гарантувати, що її якось не використає ДБ…

— Нет. Я же вам сказала — ета нє для ДБ, а псіхіатрам. КДБ не вмешивается в наши дела.

— Гаразд. Я подумаю.

— Падумайтє. Ета ж не толька вам нужна — асазнать ашибачнасть ваших взглядав. Чєм скарєє ми вилєчім вас ат ніх, тем скарєє ви вєрньотєсь к сем’є. Ми нє предлагаем вам видавать антісавєтскіє тайни, тайни вашева «двіженія дємакратав і националістав».

Я повернувся до палати, розповів про цю пропозицію іншим політичним. Виявилось, що такі пропозиції робили тільки тим «політикам», про кого більш чи менш широко знали. Тих, хто написав таку сповідь, на розмовах з лікарем змушували потім зрікатися кожної ідеї, і не лише зрікатись, а й письмово доводити безглуздість цих ідей, їхній утопізм, алогічність, дурість. Змушували зрікатися під акомпанемент самообпльовування. Бувало, що таке самообпльовування показували рідним. І навіть після цього ДБ чекало рік-другий, поки не давало дозволу виписати із психушки (або перевіряли, чи не буде рецидиву протесту, або просто так).

Дехто з політичних сам, без запрошення, писав покаянну автобіографію. Звичайно це були справжні хворі.

Зі сповідей глузували санітари, медсестри і лікарі.

— Ну що, Іванов, не хочеш тепер виступати по телевізору перед народом?

— Ні, Ніно Миколаївно, це я дурень був.

— А тепер ти не дурень?

— Вилікувався.

— А ти певен, що вилікувався?

— Так. Мене політика більше не цікавить.

— А газети читаєш?

— Тільки про спорт.

Зацікавлення спортом було показником того, що людина вилікувалась від політики.

Був у нас в 12-му відділенні Льоха Пузир. Він колись написав в обласну газету листа з критикою політики партії у якійсь галузі промисловості, але з висновками-узагальненнями. Цього листа він навіть нікому із знайомих не показував. У провінції цього досить, щоб сісти у табір або в психушку.

Коли я прибув до психтюрми, Пузир (прізвища не пам’ятаю) відсидів уже три роки. Зі мною і з Євдокимовим він майже не розмовляв (тільки раз сказав мені, що за дружбу з нами лікарі всім погрожують продовжити термін). Коли на комісії, що перевіряла, які зміни перебігу хвороби, його запитали, чи він читає газети, Пузир, не затинаючись, відповів:

— Нудно. Я тільки про шахи й футбол.

Еллочка Людоїдка підтвердила, що він увесь час грає в шахи і захоплюється спортом.

Після комісії Льоху по секрету повідомили, що його справу передали для виписки до суду.

Після бесіди з Еллочкою я пригадав свою розмову з Дрімлюгою у Павла Литвинова, своє власне бажання ще в 69-ому році написати про те, як люди приходять до заперечення порядків у СРСР. Ну що ж. Треба буде, як вийду із психушки, це зробити, написати таку собі «Сповідь сина доби».

Ми з Євдокимовим поділились одне з одним своїми спогадами. Він із спадкової петербурзької інтелігентної родини. Вболіває за Росію, за її культуру. Як журналіст набачився усієї брехливості преси, невлаштованості життя робітників та селян, нетямущості керівників. Був на фронті.

А у мене…

Фрунзе. 1944 рік. Якийсь порожній будинок з підвалами. Кажуть, що там живуть розбійники, які крадуть дітей і на мило їх варять. Налякано заглядаю у підвали. Темно, щурі…

Київ, 1963 рік. Я йду з відрами полем виливати водою ховрашків для сина. Прошу сільського хлопчика допомогти мені. За ним біжить його мати і голосно шепоче йому: «Цей дядечко з Києва. Він заведе тебе до лісу і висмокче всю кров». До неї дійшов відгомін боротьби з космополітизмом і сіонізмом, і вона перелляла його в класичну формулу ритуальних вбивств, поєднавши з казками про вампірів.

«Вісім грам свинцю тобі й на мило» — написав до Петра Якіра якийсь «гомо совєтікус». 1969 рік.

У Фрунзе, в 1943 році мама віддала нас із сестрою у лікарню, здорових діток. Віддала, щоб хоч щось їли, бо їсти ж нічого, йде війна, а батько зник безвісти.

А тепер я, здоровий, маю підіграти їм і допомогти перетворити мене у душевнохворого.

1941 рік. Ми їдемо з мамою на машині, евакуюємось. Літаки з чорними хрестами. Мама хапає мене і ховає десь у кущах. Дерева, кущі, земля летить догори. Грім… Мені два роки, і це найраніший спогад: земля летить угору, а вгорі, в небі — німці.

Бабуся розповідає мені, шестирічному:

— І приснився мені сон. Іван, батько твій, на білому коні приїхав. На смерть, значить. Чи приїде… Рано забіг. Він лийтинант був. Їх в дисанти якісь пускали. «Мамо, мамо, нащо ти їх в ікуацію відпустила! Там же бомблять німці все»… А потім пришли німці, мадяри. Мадя-ри люті були. А німці… некультурний народ. Зайде в хату, пердне й регоче». Бабуся явно не розуміла, що той пердун вважав, що він — культура, а пердів, бо вважав бабусю за некультурну націю напівлюдей.

47 рік. Голодно. Півроку — буряковий борщ, півроку — суп квасоляний. Ходили на поле збирати колоски, що лишились по жнивах. Дорослим не можна — засудять за крадіжку колгоспного майна. Дітям можна. Лазили на баштан — красти помідори, огірки, кавуни й дині. Сторож стріляє сіллю, та — куди йому поцілити!

У лісі бабуся збирає сухі дрова і тягне на собі. Тяжко, мабуть, якщо і мені важко тягнути ломаки. Всі бояться об’їжджчика — оштрафує за крадіжку державного майна. А чим взимку в печі топити? Торф не горить без дров.

Ось усе містечко заговорило про те, що з англійського полону хтось повернувся. Кажуть, що англійці всіх наших полонених забрали з німецьких таборів і переправили в свої, в Африку. І хто тікає, того прив’язують до дерева, і мурахи африканські з’їдають його, одні кості залишаються.

Бабуся плаче і кляне англійців за те, що і батька ось так десь з’їли мурахи. Я яскраво уявляю його скелет — недавно знайшов скелет ящірки в мурашнику. Починаю ненавидіти англійців більше за німців.

«Треба їх розбити, як німців розбили».

Те ж саме каже й бабуся.

Ось воно, друге по порядку, звинувачення влади: дитячо-доросле. Спершу товариш Сталін закинув батька з одним пістолетиком — десантником проти німецьких танків, а потім став пускати чутки про англо-американські табори, де тримають наших солдатів.

Санаторій. Потім знову Киргизія, місто Фрунзе. 1954 рік.

По місту не можна ввечері молодим хлопцям і дівчатам вільно ходити. Всі гуртуються у ватаги. Староста класу і комсорг належать до злодійської ватаги. Організовуємо ватагу і ми, п’ятеро друзів. Озброюємося одним кинджалом. Збираємося зв’язатися із міліцією, бо у мене з’явився задум створити ватагу проти злодійських та хуліганських ватаг (потім це здійснилось у формі «Легкої кавалерії» і бригад підтримки міліції). Мене, звичайно, призначили комісаром нашої ідейно-безідейної ватаги.

Я — староста зоологічного гуртка Палацу піонерів. Ловимо мишей в полі. Зима. Із замету стирчить рука. Біжу з братом в міліцію. Відділи міліції один за одним відмовляються їхати з нами на місце події: «Не наш район». Нарешті їдуть із міського. Зґвалтування із вбивством.

Недалечко циганські шатра. Начальник, що з нами приїхав, зараз же вказує на них. Я вірю — адже ж всі знають, що цигани — брехуни, ошуканці, вбивці (нікому не спадає на думку, що вони не дурні, аби лишати труп поблизу від шатра).

Я вірю оповідкам про чеченців, інгушів, курдів, кабардинців та інші малі народи, що живуть біля Фрунзе. Вони зрадили Батьківщину німцям і тепер їм не дозволено не тільки жити в місті, а й появлятися там. Тільки-но міліціонер спіймає когось із них, того посадять. Усі діти мого віку — і дорослі разом з нами — вірять, що ці «зрадники» вбивають російських та українських дітей. Ми з друзями йдемо в гори озброєні — з мисливською рушницею.

У школі змушують вчити киргизьку мову. Я спочатку гордо відмовляюсь — навіщо мені їхня мова, але потім все-таки вчу граматику. І сміюся з киргизенят. Я знаю не більше п’ятнадцяти киргизьких слів, та зате без зусиль відповідаю на питання з граматики. Киргизе-нята чомусь погано засвоюють граматику. І тому у мене за чверть — «4», у декого з них — «2». Я зневажаю училку киргизької — киргизи-ху. Мене ніхто свідомо не виховує в дусі презирства до корінних мешканців. Але це витає у повітрі. У ті часи киргизів та узбеків ще не називали «звірятами». Але півміста — росіяни й українці (українці більше на околицях. Це колишні розкуркулені). Вони грамотніші, посідають кращі посади. Вони — носії передового, прогресивного, культурного…

Ось цього я також не забуду владі — як з мене, українського пацана, робили великоросійського шовініста, гнобителя чеченців, курдів, киргизів, білого расиста, засліпленого своєю інтернаціоналістичною місією культуртрегера.

І тепер, коли в Киргизії підводить голову «місцевий» націоналізм, то всі симпатії мої на його боці, навіть тоді, коли він переборщує в бік ненависті до колонізаторів, росіян. Особливо жалюгідна місія в українців. Тоді, коли Україна все більш русифікується, українці русифікують Киргизію.

Після Фрунзе ми переїжджаємо до Одеси.

ЗО рублів зарплати у матері. Вона мусить залишити сестру мою у Фрунзе — ніяк прогодувати нас обох. Жіночий, «дівочий» гуртожиток. Мій сліпий класово-національний протест — кагебізм. І це також на карб владі — фактичне виховання дітей в шовіністському дусі антисемітизму та кагебізму.

1956 рік. Крах віри.

Хіба можна забути вбивство мільйонів? Знищення всіх сподівань революції? Знищення російської літератури, мистецтва? Гальмування наукового розвитку. Страхітливу експлуатацію всього народу? Знищення націй, як фізичне, так і культурне? Брехню і терор? Цілковитий брак свобод? Фальсифіковані процеси, тюрми і табори, психушки, безробіття «дисидентів» і голод їхніх родин?

І може, найголовніше — те, що не можна чесно жити, чесно працювати — в жодній галузі?

І коли не найголовніше, то, може, найстрашніше — ось ця психушка, знущання із хворих, руйнування психічного здоров’я у політичних?

Ненависті і в хворих, і в здорових аж через край.

Ось хлопець з робітників. Потрапив сюди за дрібницю. Політикою по суті ніколи раніше не цікавився. Добряча душа. Завжди комусь допомагає. Але тільки-но заговориш з ним на політичні теми — увесь аж перекривлюється зі злості.

— Правильно Піночет робить. Усіх цих комуністів і соціалістичну ліберальну погань різати треба, в їхній же крові чорній топити.

І не один такий дозрів у психушці.

Слухаючи його, я поклав собі за мету не озлобитись, не стати рабом своєї ненависті, почуття помсти.

Так, суспільне буття визначає суспільну свідомість. Але це не означає, що особистість неминуче стає рабом свого індивідуального буття, свого побуту. Якщо мене б’ють зліва, то я ще подивлюся, чи то справді ліві мене б’ють і як відповісти тим, хто завдає ударів.

Свобода — усвідомлена, тобто прийнята моєю свідомістю і прийнятна для неї необхідність, обов’язок перед собою як особистістю, що усвідомлює себе, належне, тобто життєвий шлях, який я обрав у даних умовах з даними можливостями.

Після мітингу в Нью-Йорку, на якому я сказав пару слів про муки чилійців, про скрипаля, якому поліція відрубала руки, до мене підійшов засліплений від люті московський знайомий:

— Тобі що, Росії мало? Навіщо тобі Чилі? Що ти про них знаєш? Звідки ти знаєш про цього музиканта?

Я вважав, що він один із найврівноваженіших людей в Москві. А тут переді мною стояла людина, що задихалася від злості, і, здається, вважала себе за християнина.

Але чому чилійські тортури треба вважати приємнішими за ті, що у психушці? Чому Захід повинен вірити нам, нашим свідченням про ГУЛАГ, а ми чилійцям — ні? У них ще менше підстав нам вірити, бо їх вдаліше обманюють про СРСР, їм легше дізнатись про звірства в Ірані і в Уругваї, аніж в СРСР.

Перуанський соціаліст Куантас Квадрос розповідав про те, що вони в своїй перуанській тюрмі раділи, читаючи офіційні, державні газети, які повідомляли про те, що мене звільнено. А це ж повідомляли їхні вороги. Звідки вони знали, що я буду підтримувати їх, а не їхній уряд, що я не почну провадити фашистської пропаганди?

І я дуже радий, що наш Комітет допоміг вийти з тюрми Куантасові та його адвокатові:

У какой бы ни встал я заплеванной стенки,

Все равно буду петь, не склонив головы.

Проклинаю любые на свете застенки,

Безразлично: Сант-Яго, Афин иль Москвы.

(В. Некипелов. «После допроса», 1973)

Тортури, брехня не стають кращими, людянішими, від того що їх застосовують в ім’я благої ідеї спасіння, християнської чи комуно-гуманістичної ідеї. У тортур, до того ж, є така особливість, що вони іррадіюють по країні, яка їх застосовує, переносяться на самих катів, роблять з них звірів, переходять до ворога і заражають його психоідеологією тортур: око за око, зуб за зуб. Психушки в СРСР можуть породити психушки на Заході, а тортури в Ірані, Уругваї й Чилі можуть породити тортури в Грузії. Гестапо, ГПУ та НКВД свого часу заохочували одне одного до розмаху науки тортур. Як пише Євгенія Ґінзбурґ у «Крутому маршруті», німецькі комуністки, що потрапили із лап гестапо в лапи НКВД, не могли збагнути: хто в кого вчився катувати. Під час процесу Сланського чеське ДБ брало уроки тортур у старих поліцаїв фашистського періоду і в радянських «радників».

Коли Анджела Девіс підтримала сфальсифіковані процеси проти соціалістичної опозиції в ЧРСР, вона заохочувала проникнення в американське право методів фабрикування справ, полювання на відьом. І врятує її та її друзів від психушок і тюрем тільки те, що в США народ звик до того, що він у державі має значення, і навряд чи допустить повернення навіть маккартизму, не кажучи вже про ГУЛАГ радянсько-чехословацького типу.

Ось такі дискусії ми провадили із поклонниками Піночета і Ку-Клукс-Клану в психушці.

На цей час мені дали побачення з дружиною.

Нарешті я побачив її — через півтора роки. Багато чого було їй розповісти. Багато хто відійшов, злякався, а інші, ті, на кого не покладали великих сподівань, виявились мужніми і навіть зблизилися з Танею, ризикуючи зіткнутися з КДБ.

Багато красномовців, що ліберальствували, активних самвидавівців жодного разу так і не не показалися, хоча б провідати. Ті, що не вірили в самвидав, «неполітичні» — із суто моральних міркувань, із поваги до себе — почали нехтувати небезпекою. В цілому друзів не зменшилось, тільки ті, що залишились та нові стали ближчими, пройшовши крізь випробування страхом.

Таня натякнула на негідну поведінку Петра Якіра та Віктора Красіна. Ось у це я вже не міг повірити. Засумнівалась також в позиції Дзюби. Від цього було неприємно, і власна позиція ставала хиткішою.

Таня побачила це і пригадала мою улюблену в’єтнамську казку:

— Ми розділяємо себе й народ? Заради себе, отже, народу, не задля однодумців. Адже ті можуть виявитися і не на висоті.

Потім вона просила, щоб я не озлобився (вона з мого тону відчула, що ненависть переповнює мене).

Я розсміявся — її прохання так збігалося з тим, що я поклав собі за мету: зберегти спокійну голову при переповненому ненавистю та любов’ю серці.

Таня нагадала також мою улюблену фразу із А. Камю: «Тривала боротьба за справедливість поглинає любов, що її породила».

Я натякнув, що хотів би, аби всі мої праці під псевдонімами було зібрано в один збірник, щоб я зміг хоча б так боротись.

Попросив домогтися дозволу на те, щоб вона отримала усі мої листи з тюрми і всі мої роботи про гру. Я хотів би, щоб Таня продовжила їх. Відмовили під приводом того, що це все підшите до історії хвороби.

Замовив книжки із структурного аналізу, психології гри та мистецтва, про гумор, про дослідження емоцій.

Через те що Таня, ще як приїжджала минулого разу, — коли побачення через якусь зачіпку не дозволили — привезла мені декілька книжок: «Італійські п’єси», книгу Гарднера про математичні ігри, казку Янсон про мумі-тролів — у мене був допит.

Еллочка здивовано запитала:

— Зачем вам детская сказка?

— Цю казку любить мій син. (Про те, що я її також люблю, волів змовчати — це свідчило би про мій інфантилізм.) Він її мені й передав.

— Странна, наряду са сложнимі філасофскімі кніґамі, в каторих даже я і славєчка нє магу разабрать, вдруг дєтскіє.

— Я займався і займаюсь дитячою психологією казок та ігор, дитячим сміхом і загадками. А для цього потрібен складний науковий апарат. Ось бачите ці формули?

Я показав їй перші-ліпші, аби довести, що мої дитячі зацікавлення та доросла наука пов’язані.

Але підозра про мою шизофренічну здитинілість так і залишилась, збільшуючись через безліч книжок на різні теми — про китайську культуру, про міфи, про морфологію мистецтва, про ігри.

*

Коли на прохання молодшого сина я написав йому початок казки про мишенятко-очеретенятко — мишенятко, що жило в очереті, — вона, прочитавши, заявила, що нічого не зрозуміла (це і натяк на мою потьмарену свідомість, і прояв її комплексу неповноцінності). Я пояснив, що казка навмисне для сина, а не «в літературу». А він усе правильно зрозуміє, всі дитячі образи.

Елла сказала, що не пропустить, бо це може стати гарним матеріалом для історії хвороби.

Нарешті син відповів на казку. Вона йому сподобалась.

— Ось бачите, син зрозумів казку. Бо ж вона вся побудована на дитячому, недорослому сприйнятті світу.

Після другої частини казки я зрозумів, що не зможу її писати далі — не можу зосередитись, відірватись від галасу й маячні хворих, від подій у психушці. І важко буде писати непесимістичне продовження — яке до того ж буде правити психіатрам за симптом.

За увесь час у 12-му відділенні сталось дві надзвичайні події. Якось уночі повісився хворий у туалеті. Випадково його врятували. Після цього його побили, а в усіх забрали носовички. Санітари й хворі знущались із того хворого, як тільки могли. А той лише виправдовувався тим, що не витримає такого життя.

Іншого разу на другому поверсі, під нами, почали бунт «карантинники». У карантині завжди є ще незломлений бунтарський дух таборів. Коли санітари побили малолітку, за нього заступились злодії. Вони раз-другий вдарили санітарів. За бунт їм дали сірку. Знаючи, що сірка за декілька годин зламає всіх, карантинники загородили вхід до палати ліжками. Поки інші споруджували барикаду, найсильніший вийшов із лавкою в руках і, ніби палицею, відганяв санітарів та наглядачів. Його схопили і по-звірячому побили. Бунтівники побили усі шибки, порізали собі груди й животи (звичайний спосіб протесту кримінальних), виламали радіатори і погрожували кинути їх в тих, що проривалися до палати. Зібралось усе тюремне начальство. Приїхав обласний прокурор.

Почалися переговори. Бунтівники вимагали припинити вживання сірки для покарань, санітарські побої і випустити їх на слово честі безкарно. Слово дати було неважко. Їх всіх потім відправили в тюрму, а звідти розкидали по відділах як буйних божевільних.

Цей бунт одразу відгукнувся і на нас. Всім, хто заголосно обговорював події і навіть просто радів через бунт, призначали курси сірки. Намагалися довести мої зв’язки із бунтівниками — не вдалося (хоча зв’язок як передача їм махорки був).

За день після бунту Еллочка викликала мене і ніяково посміхаючись, сказала:

— Ви переводітесь в другое атдєлєніє.

— У дев’яте?

— Да… Ну, што ви сразу памрачнєлі? Там такое же лєченіе, как і здесь, і меньше праізвол санітарав. Проста Плахатнюк дабівался перевода ка мне, і ви пайдьотє на єво места.

Справді, порядки тут інакші. Свавілля санітарів, побоїв хворих менше, тому що всі підкоряються єдиному терору Ніни Миколаївни Бочковської. Ось кого треба було назвати Ельзою Кох. Тонке, холодне обличчя, розмовляє впевнено, спокійно. Зрідка її освітлює холодна, презирлива посмішка. Дискусій із хворими не розпочинає:

— Лєчіть вас — наше дела. Нам за ета платят. Сера вам паможет. Баліт?.. Но ви же мужчіна, а не баба. Терпеть нада. Ви ведь на фронте ранєнія імєлі, і тєрпєлі. А тут вас лечат.

Лікувати мене призначили Людмилу Олексіївну Любарську. Поклали в палату «під наглядом» з тяжко хворими, агресивними. Я попросив, щоб мене перевели в нормальну. Довго відмовляли, потім перевели. Тихо, спокійно, криків немає. Зате радіо кричить з ранку до десятої вечора.

Але в звичайних палатах були й переваги. У палаті всього чоловік 13–14. Спокійні. Можна знайти з ким поговорити.

Молодий хлопець, син професора філософії, захоплюється науковою фантастикою. Ми з ним зблизились у розмовах про науку, про книжки.

Провели разом два вечори… На третій день його перевели з палати, а мене запитали, навіщо мені потрібен цей пацан, що вбив свого брата?

— А що, мені й розмовляти не можна? Поселіть тоді з політичними.

— Штоб ви загавари саставлялі?

— Які?

— Да уж ізвєсна, какіє.

Хлопчину також попередили, щоб він зі мною не спілкувався, почали давати підвищені дози галоперидолу.

Якось я запитав його, чому за увесь час мені не зустрічалися злодії, вбивці, повії, які б щиро каялися? Він так і не зрозумів, що питання стосувалося і його, його вбивства. Адже не каються ні хворі, ні ті, що одужали, ні здорові. Єдине, про що жаліють, — погано приховав сліди злочину («так дурний же ж був»).

Не каявся жоден злодій, валютник чи шахрай, які мені зустрічались у тюрмі.

У кожного своя філософія:

— Я ж тільки у багачів: полковників, директорів, міністрів — будинки обкрадав.

— Держава краде в людей, а я в неї.

— На валюті ніхто не постраждає. Я провів операцію — і тобі, й мені добре.

— Я — спекулянт. Я справляюся з тим завданням, з яким держава не може справитись, — доставити всім потрібний товар.

Повія:

— Нехай мені на заводі побільше платять, щоб я одягнутись могла краще і наїстись. А то їхні чиновні дочки ходять у закордонному, а я в задрипаному пальті. А чим я від них гірша?..

Один злодій-мораліст пояснював мені, що сексуальна розпуста дуже збільшилась після міжнародного фестивалю, на якому наші шльондри навчилися модних способів сексу, а від них це перейняла молодь з партійної еліти. До того ж, партійна еліта крутить у себе вдома західні порнографічні фільми, до їхніх дітей ходять друзі, і тому порнофільми розходяться поміж молоддю, богемою та у торгашів.

Розповідями про секс заповнені всі дні. Ті повторюють одні й ті самі оповіді, ті багато фантазують, видаючи мрії за минуле.

Приходять послухати санітари. Самі розповідають…

Мене знову переводять до буйних. В палаті «надзорці» від 18 до 21 особи. Бували «надзорки» по 40 чоловік.

Галас не припиняється — крики, пісні, бійки між собою та з санітарами.

Лікарі, пацієнти, лікування…

Ніна Миколаївна Бочковська. Завідує відділом.

Це вона — справжня «Ельза Кох». Куди там Еллочці Людоїдці, просто істеричці та сексуально стурбованій. Та покричить, покричить, призначить покару і піде. Вершиною цинізму Еллочки було те, що вона сіла на голову хворому, що назвав її Ельзою Кох. Сама сміється із цього прізвиська: бояться, мовляв, мене мужики. Дуже хоче, щоб її вважали за інтелігентну людину.

Євдокимову Еллочка якось похвалилась, що купила Еріх-Марію Ремарку. Той і охрестив її «Ремаркою». Еллочка помстилась йому, приписавши галоперидол. Не знаю, чому пропустив подробиці Еллоч-чиних сеансів. Уявляєте собі, який кайф має жінка з комплексом меншовартості, коли під нею десятки, а то й сотня, сексуально голодних мужиків, а вона їх карає, навіть сракою може сісти на голову? З самого початку мене попередили, що Еллочка дає сеанси. Викличе, допитує, а спідниця — з розрізом, ноги розставлені, голова в зека крутиться, зазирає туди, в розріз. А сам меле те, що вона питає. Я їх за жінок не вважав, але, на відміну від Євдокимова, грубо не відкидав «жіночої» примхи. Дивився не вниз, а в лице, й охоче розмовляв про Фройда, західну культуру сексу тощо. Таким чином, вона діставала кайф, і не почувалася зневаженою ні сексуально, ні інтелектуально. На відміну від Євдокимова, навіть з якимось зацікавленим співчуттям ставилася до мене… Й ліків давала небагато.

Ніна Миколаївна розуміється на людській психології, легко ловить мене на недоказаному (а я й не збирався говорити їм все, що думаю про владу, а відповідав тільки на питання про мої праці). Здивувала мене тим, що любить мого улюбленого художника — Чурльоніса. (Лежала репродукція під шклом, на її столі. «Як, ви любите Чурльоніса?» — це, шукаючи і до неї «ключі». Не знайшов, лише до неї не знайшов…) Докоряла мені тим, що я люблю психічно ненормальних художників: Іванова «Явлення Христа народу», Врубеля, пізнього Ван-Ґоґа, Марка Шаґала.

— А Чурльоніс — він хоч був здоровий?

— Нет. Он пакончіл с сабой.

— Чому ж ви його любите?

— Ета уж майо дєла.

Таня передала книжку Перрюшо «Життя Ван-Гога». Бочковська прочитала і заборонила давати іншим хворим: «Це ж історія психічної хвороби».

Усі мої листи до дружини й дітей глузливо коментувала — «ласкаві слова», «поради дітям», «дружині», мрії про спільну працю.

Беручи до уваги те, що в цьому відділенні видавали максимальні дози нейролептиків та сірки, мало хто відважувався розпочинати з нею дискусії.

Вривалась вона до палати і холодним, безживним голосом казала:

— Петров, ти опять обругал сестру! Сера!

— Іванов, гаварят, што ти занімаєшся ананізмом.

— А к тебе, Сідоров, больше нє прістают с грязнимі прєдложеніямі?

І всім — нові дози нейролептиків.

Хтось скаржиться — боляче.

— Нічєво, прежде чем ізнасіловать девочку, задумаєшся, вспомніш про серу. Ви лєчіться сюда прішлі, а нє отдихать.

— Ніно Миколаївно? А коли оце я видужаю?

— Кагда я на пенсію вийду, а ти ананіравать перестанеш.

— Плющ, пачєму ви нікогда нє здороваетесь с намі? Ето прінципіально, ілі із-за нєвоспітанності? Ви же культурний человек, какіє кніґі чітаєтє.

Допитує різким голосом, який принижує:

— Вот ви дружите с етім убійцей, што двоіх жон убіл.

— Не дружив я з ним, а просто слухаю його цікаві розповіді.

— Всьо про разврат, небось?

— А про що ж іще слухати? Про вбивства?

— І как ви слушаете всьо ето? У вас же жена єсть, вон ви єй какіє нєжниє названій в пісьмах дайотє, а самі слушаете гадості!

— Ви ж навпаки самі звинувачуєте мене, що я ні з ким, крім політиків, не розмовляю. А з Володею розвели через розмови про фантастику. З ким же мені говорити і про що? Книжок ви видаєте мало.

Вона причепилась, щоб я написав покаяння в дусі Дзюби, Якіра і Красіна.

— Ви ж самі розумієте, що в їхньому віці так швидко не міняються. Ви хочете, щоб я написав брехливого папірчика?

— Нет, нєт, ми знаєм, што ви правдівий человек. Но, может, под іх вліянієм ви передумаєте, ізмєнітє своі взгляди.

Коли по радіо слухали брехливі покаяння Красіна і Якіра, ми, всі політичні, були вражені їхніми юдиними словами. Багато хто не міг ні думати, ні говорити. Євдокимов чекав на щось подібне від Якіра, я ж ні від нього, ні від Красіна (особливо від Красіна) такого не сподівався. Повторює жовані, брехливі фрази — і хто? — Якір, який так болісно пережив судовий фарс над своїм батьком, знущання з себе і з матері. Мені здавалось, що він радше покінчить із собою, аніж піде на те, щоб зрадити інших.

Потім була зрада Дзюби, за ним Селезненка і поета Холодного. Всіх українців особливо вразив Дзюба, що так довго був символом незламної, молодої України.

Почав думати навіть про тортури. Але Таня на побаченні пояснила простіше: не захотів вмирати у таборі від туберкульозу легень, покинути дружину й дочку, яку він так любить.

Холодного на знак протесту проти зради покинула дружина, якій він писав колись:

Ти — моя церква, Маріє,

Я — твій дзвін.

А ще колись він писав, відстоюючи свою націю:

В хаті над морем крик

Там хтось під воду зник, —

І «потопаю» чується.

— Не заважайте спати

Витримку треба мати:

Завтра усе з’ясується.

Церкви у нього вже немає, залишилось спати на пустирі або напиватись, щоб не чути криків друзів і України, що потопають.

До Плахотнюка приїхали із ДБ, щоб взяти свідчення у нових справах. Він відмовився, покликаючись на те, що його вважають за неосудного і тому його свідчення недійсні.

— Нічого, ми вас пошлемо на нову експертизу, там вас визнають за здорового.

Плахотнюк відмовився. (Подібне було із політв’язнем М.: коли його переводили із спецпсихтюрми в загальну психлікарню, ДБ запропонувало йому стати стукачем. Він відмовився, пославшись на те, що він «псих». «Ви цим не прикривайтесь!»)

До Анатолія Лупиноса спочатку ставились добре. Але пізніше він викрав свою історію хвороби і написав заяву, в якій розкрив усю фальшивість, брехливість і нелогічність комісій, що ставили йому «діагнози», і зажадав контрекспертизи. До нього також приїжджали з ДБ, про щось розмовляли.

Після цього проти Анатолія вжили нові ліки сильної дії — депо, — виготовлене в США. Він, людина надзвичайно мужня, занепав духом.

Усіх політичних попереджали, щоб вони не спілкувалися зі мною як з найнебезпечнішим ворогом. Розмовляв я передовсім на прогулянках з Олександром Полежаевим та Віктором Парфенійовичем Рафальським. Спогади його вже надруковані, й тому не буду уточнювати. У Західну Україну потрапив, як східняк, та коли дізнався про тортури упівок, став ворогом радянської влади.

Рафальський — вчитель історії. У 1954 році підпільну західноукраїнську марксистську організацію, до якої він належав, викрили. До 1959-го року він поневірявся то в одній, то в іншій психушці. Ленінградська ставила йому діагноз — нормальний, інститут Сербського — шизофренія. Вже в Лондоні Віктор Файнберґ розповідав мені дивні історії про ленінградських лікарів. Одна, Марина Войхансь-ка, потім і моя приятелька, познайомившись з Віктором, все зрозуміла й почала йому допомагати. Й навіть опісля одружилася з ним, 1 виїхала за кордон. Заввідділу під час розмов з ним теж щось зрозумів, допомагав передавати листи протесту на волю, 1 навіть, ризикуючи собою, прийшов попрощатися з Віктором, коли той зібрався виїжджати в Англію… Все-таки лікарям 1 ленінградським, 1 київським не так просто було звикнути до принципів Московської школи Снєжнєвського — Лунца — Морозова — Наджарова. Наша псих-тюрма на той час (пізніше з’явились ще страшніші) була найгірша. Бо дніпропетровська мафія — брежнєвська вотчина…

У 1964 році його посадили в Казанську спецпсихлікарню, бо виявили, що він знається з якоюсь київською підпільною марксистською групою.

У 1969 році у Рафальського знайшли книгу з націоналістичним ухилом, яку він давно написав. 1 як він не доводив, що книжка стара, і він її нікому не давав читати, — його тримали у тюрмі як шизофреніка.

Нарешті, лікарі сповістили Рафальському, що його вилікували. Але, щоб вийти, потрібен «опікун». Його стара мати сама перебуває в будинку для престарілих у Ленінграді. Старих друзів просити не зважується, щоб їх не підвести.

Одна із медсестер оформила над ним опікунство. Але її стали за це виживати із роботи. Рафальський вмовив її відмовитись від опікунства.

Я запропонував йому в опікуни Клару Ґільдман.

Завідувач відділення Микола Карпович подивився на прізвище:

— А! За кордон, в Ізраїль хочете тікати!

За півгодини викликає:

— Виявляється, це ставлениця Плюща. Шукайте когось кращого.

Йому прямо кажуть, щоб він не розмовляв зі мною. А з ким же тоді?

Щоправда, я й сам на той час стаю малоцікавим співрозмовником — через дію ліків все стає нудним, читати й думати бажання немає. Від політики зовсім верне.

Побачень і книжок, на які так чекав — уже не хочеться. Навіть більше — страх перед ними: раптом дружина знову побачить судоми від галоперидолу (а таке вже було), почне смикати, розповідати про нові арешти. Соромно перед нею за апатію, за сонливість. І болісним стає побачення — особливо тяжко перед дітьми. Штучно всміхаюсь, намагаюся жартувати.

Не залишається ніякої волі до життя, до боротьби.

Лише одне: не забути, що тут бачив, не озлобитись 1 не здатись.

Коли Таня переказувала те, що за мене борються Емнесті, Комітет математиків, українські організації, я був певен, що нічого не допоможе, але радісно було, що все-таки хоч якось беру участь в боротьбі. Одного разу Таня передала ананас в цукрі з Нью-Йорку. Його передавали по психушці як символ вільного світу. Зустрівся з ними в Нью-Йорку. Мила українська родина, прочитали в книзі про свої ананаси і прийшли на мітинг.

А навколо все те саме.

Ніч напередодні нового, 1976 року. Санітар грубо скидає з хворого ковдру — той перерізав собі горло. Нас всіх виганяють у туалет. Цілу ніч над ним ворожать лікарі. Врятували! А потім його б’ють санітари…

Під час показу кінофільму (на цю гидоту я ніколи не ходив) один із хворих десь роздобутим цвяхом б’є по голові іншого. Я кличу санітарів. Рятують і б’ють обох.

Один старий назвав Ніну Миколаївну гестапівкою. Йому одразу ж — великі дози сірки. Він хрипить, завиває, кричить від болю (спати не можна)!

— Леоніде Івановичу! Я не помру?

Я сердито:

— Ні, від сірки не вмирають!

— Хлопці, я вмру?

— Заткнись, не вмреш!

Одного разу він, знавіснівши від болю, вибив шибки і спробував перерізати собі горло. Вгамували, побили.

На третій день хтось помітив, що обличчя в нього посиніло. Кличуть медсестру. Та міряє пульс, кличе лікаря. Збираються лікарі. Починають переливати кров, дають кисневі подушки. За три дні відкачали.

Коли призначали сірку, та ще й у великих дозах, не перевірили протипоказань…

Закріплений лікар, Людмила Олексіївна Любарська, краща за Ніну Миколаївну. Вона не садистка, а просто дурепа. Вона щиро вірить, що людина, яка відмовилась від кар’єри, поставила під загрозу себе й родину, математик, що зайнявся політикою (хай нею політики займаються!), — ненормальний. І з позицій своєї нормалі-моралі вона й допитує мене.

— Напішитє покаяніє, перестаньте пісать пісьма друзьям-антісовєтчікам, скажите жене, штоб ана перестала скандаліть.

З того, як вона говорила про дружину, видно, що головний-таки псих і ворог — вона, а не я. Бояться Тані настільки, що порушують навіть розпорядження не пускати на побачення дітей молодших за 16 років.

Людмила Олексіївна декілька разів просила урезонити дружину: а то і її посадять, і дітей заберуть.

Я намагався було «урезонити» Таню, але розумів, що по-дурному це виглядає: вона робить усе, що може, аби витягнути мене, а я їй заважаю вмовлянням діяти якомога тихіше. Врешті-решт махнув рукою — їй видніше.

Приїжджала мати. Дуже переживала через те, що я повірив цим падлюкам, начебто вона писала в ДБ про те, що у мене бувають дивацтва. Нарешті мама зрозуміла, що таке радянська влада. Ніколи вона не вірила моїм розповідям про життя й методи радянської буржуазії.

А в палаті з’явилася нова жертва для всезагальних «веселощів». Коли його привезли, він зовсім не рухався. На обід садовили й годували з ложечки. Поступово почав сам хапати руками кашу і їсти. В туалеті хапав та їв кал. Хтось помітив, що коли над вухом у нього сказати «конячка», то він заходиться диким реготом. Приходили санітари, наглядачі, медсестри послухати цього сміху від душі, сміху, якого зовсім не можна було описати, справді веселого (з якоюсь істерією). Коля був у ракетних військах у Казахстані. Заправляв ракету, і впав з неї головою на бетонову доріжку. З його сміху почав реготати і я. І раптом: «Боже, та я ж не лише пам’ять і розум втрачаю, а навіть моральне почуття!» І згадалося, як Павло Радзієвський водив на барда-абсурдиста Васілія Канаєва: «Чого він буде для мене одного співать?» — «Понесемо півлітри». — «Та ви ж споюєте його». Але пішов, і не шкодував. Вася спочатку грав кумедь: «Ти знаєш, кто я? Я, Васілій Канаєв, геній і шизофренік, работаю в Міністєрствє оборони!» Та з кожною чаркою (ми не пили) розігрівався, почав співати якийсь дикий, трагічний брєд-абсурд, свій і чужий. Тувіма, Гражданина. Ми смакували цей абсурд, споюючи Васю, як я тепер смакую «сміх» божевільного. На етапах і в психушці (на допитах) часто крутилося в голові Васине: «В вагонах димних летают ящери, а мне нє страшно, я нє курящій»… Оцей перпендикуляр до вагону, в якому кудись їдемо, був такий близький… Та далі з Павлом по артистичній богемі Москви не пішов. Все він хотів повести до окультного письменника, Юри Мамлєєва, метра. Але я вже знав легенди про Мамлє-є-юшку: філософ-гомноіскатєль. Для чого шукати, коли по горло в ньому сидимо? Зустрілися в Парижі, куди він переїхав з Америки. На моє запитання пояснив: «Понімаєтє, там такіє мєлкіє существа в астралє. Вот у нас, в Москве…» Дійсно, таких тварюк, як в Радянському астралі, треба пошукать… І без астралу вистачає…

Але з кожним тижнем Коля змінювався. Почав сміятись лише у відповідь на сміх. Помітили, що він дуже хоче ковбаси. І ось всі аж разом з медсестрами й наглядачами, запитують:

— Хочеш ковбаси?

— Так. Де?

— Завтра принесу.

Назавтра Коля кидається назустріч тому, хто обіцяв, з радісним сміхом ідіота: «Давай».

Коли гра з ковбасою всім набридла, стали погрожувати, що коли вийдуть, пересплять з його дружиною. Він плакав, скаржився лікареві. Дружину й дочку він дуже любив (зберігав доччин малюнок).

Стали гратися у зґвалтування, якого Коля панічно боявся. Декілька чоловік тримають його за руки, а інший іде, спускаючи штани. Всі регочуть, він викручується і кричить.

Так і розважаємось щодня: то крики лікарів — до побиття хворих, то крики тих, хто страждає від приступів, блатні частушки і лайка через принципові питання спорту, стогони болю, плач від безвиході, допити лікарів, публічний онанізм, калопожирання в туалеті, у лазні, біля дверей палат.

Санітари потішаються тим, що питають у того, хто хоче вийти у туалет:

— Баб мав? Багато? А що ти з ними робив? А як?

. . . . .

— Затанцюй «Гопачка». Погано… погано. Краще бугі-вугі. Вище стрибай.

Крик медсестри:

— Що там за галас?

— Та це Петька в туалет проситься. Пустити?

— Так він же недавно був.

— Нічого, він танцює гарно… спати хоче, хай іде.

Дали щиґля, дали махорки. Пустили.

Шукають нових розваг.

Ось натравлюють двох нервових одне на одного:

— Він про тебе сказав, що ти козел.

— Сам він півень смердючий.

І починається поєдинок гидкими словами. Хтось не витримує і б’є по голові.

Призначають сірку — він збудився.

Якщо провести градацію аморалізму, то найбільш аморальні лікарі. Ні сорому, ні совісті, нічого, крім знущань із хворих, я у них не бачив. Медсестри, найгірші — просто служниці. Частина любить покепкувати з хворих чи покричати на них. До мене ставляться ввічливо (мабуть, було наказано не розмовляти зі мною). Були й такі, що розмовляли пошепки, казали, що вважають нас за здорових, і радили вдавати, ніби ми виправились. Одна, послухавши мою розмову з дружиною на побаченні, запропонувала не давати ліків:

— Я все зрозуміла. Мені дуже шкода вас. Але нічим більше допомогти не можу.

Наглядачів, очевидно, також попередили — їм було заборонено зі мною розмовляти. Але вони, оглядаючись, розпитували про Сахарова, про Солженіцина.

Дружина одного, послухавши західне радіо, заявила йому:

— Якщо ти не підеш з цього проклятого місця, я з тобою розлучуся.

І він скаржився нам:

— Не відпускають.

Порадили, щоб пообіцяв дружині допомагати політичним, чим зможе.

Декілька разів підходили санітари розпитати про демократичний рух, співчували. Взагалі санітари людяніше ставляться не лише до політичних, а й до хворих. Дехто попереджував про обшуки, допомагав ховати записки, махорку. Після наглядацького обшуку частину того, що відібрали, віддавали господарям.

Я майже завжди отримував назад свої листи, книжки й цигарки.

(Били і знущались здебільшого ті, хто підлабузнювався до медперсоналу.)

Плахотнюкові лікарка дозволила робити якісь записи. Наглядачі знайшли їх, донесли. Лікар отримала партійну догану. Наглядати за папером і ручками стали ще більше. Єдина єврейка з лікарок. Карнавальна розмова з якоюсь із палачок. Кокетливо питає: «Леонід Івановій, больниє, небось, говорят о нас — проклятие полячкі?» (Бо більшість з них на — ская.) Я, зловтішно, бо знаю, чим вони дихають, відповідаю: «Нет, проклятие жидовкі»… І не брехав. А вона, бідна, аж труситься. Все ковтали, окрім такої образи. Антисеміти-кати… антисеміти-жертви.

Писати листи можна тільки раз на тиждень — всім разом, в шумі й гамі.

Рафальський у своєму відділенні завідував білизною та видавав продукти. Один із хворих з маячнею, доніс, що Рафальський, Троцюк (боєць Української Повстанської Армії, німий) і Василь Іванович Сірий (вчитель, потрапив сюди за намір втекти літаком за кордон) готують антирадянську змову.

Не опитавши «змовників», усім трьом стали давати великі дози сірки і барбомилу (він начебто діє так, що людина розповідає все, навіть потаємне). Вимучених, їх приносили до палати. Так нічого з’ясувати і не вдалося — за що, чому? Сірка протипоказана Рафальському — здоров’я його різко погіршало. Де й поділась його повсякчасна життєрадісність. Згодом лікар Карпо Наумович Алексеев сказав йому, що не треба зв’язуватись з такими як Плющ і Троцюк (Троцюка довго підозрювали, що він симулює німоту).

Через почуття безвиході, необмеженості перебування у цьому скаженому пеклі багато в кого із здорових виникає думка про самогубство.

Розповідають, що в ті часи як організовували лікарню у 68-му році, було ще страшніше. Спали на підлозі, санітари били смертним боєм. Декількох просто вбили. Завідувачку Любарську після вбивства якогось Григор’єва перевели звичайним лікарем до Бочковської.

Сам я під впливом побачених сцен і великих доз нейролептиків поступово змінювався у бік емоційної та моральної глухоти, втрачав пам’ять, зв’язне мовлення. Тримали тільки самозаклинання: не забути цього всього, не озлобитись, не здатись. Ніякі зацікавлення, ані гумор уже не допомагали. Все сильнішим ставав страх справді збожеволіти і тим допомогти катам. Розпитував у досвідчених політиків, що сиділи вже десятки років:

— Дуже вже ти вразливий! Кажуть, що справді є така «психічна індукція», «зараження».

Коли Любарська натякала на те, що мій молодший син також шизофренік — захоплюється комашками, каменями, казками, іграми, — то покликалась на генетику. Ненормальність дружини пояснювала індукцією з мого боку, пропонувала розлучитись — щоб я не шкодив своїм психозом дітям і дружині.

Якщо протестував проти голосного радіо:

— Відітє, ето у вас антісовєтскоє нутро ваше не видєрживаєт.

Не вітаюсь — «як ворогів відчуваєте».

Говорю про радянську буржуазію — «неадекватне сприйняття дійсності».

Протестую проти обивательського підходу до громадсько-політичного життя — «манія величності», «Леніним себе уявляє».

Широке коло зацікавлень — «шизофренія».

Наприкінці згасла цікавість до книжок — «аутизм», «мізантропія».

Коли стало справді важко на допитах зосереджуватись над їхніми запитаннями і я перестав сперечатись:

— Тактіка умалчіванія. Озлобілся. В себе замкнулся. А взгляди-то какіє бросает — так би і порезал всех.

Намагаюся всміхнутись:

— Я проти тих, хто ріже.

— С убійцамі разгаваріваєтє, а с намі нє хатітє. Пасматрітє, сколь-ка прєзрєнія і нєнавісті у вас на ліце. Даже говоріть боітєсь — боітєсь видать своі мислі…

Ніна Миколаївна непогано вивчила мої листи і мої слабкі місця, і тому зрідка їй вдається вирвати з мене вибух гніву:

— Та як вам не соромно викликати мене на політичну дискусію? Коли я ледве щось розумію від нейролептиків, коли мені все байдуже і коли будь-яке моє неточне слово буде записане як загострення хвороби! А вам за будь-яке безглуздя заплатять великі гроші і відпустку дадуть. Ви ж живопис любите! Невже любов до прекрасного не пов’язана із любов’ю до людей?

— Ви напрасна гарячітєсь і так нєвєрна трактуєте наши слава. Іменна із любві к бальним ми далжни знать, што ви таітє в душе, пачєму ви так груби с пєрсаналам, нє здароваєтєсь, атводітє глаза, даже нє улибаєтєсь. Может ви убіть каво замислілі ілі самі із отчаянія, назло нам захатітє пакончіть с сабой?

— Такими розмовами ви самі підштовхуєте до таких думок. Чому ви замість заспокійливої психотерапії постійно докоряєте хворим, ображаєте, погрожуєте покарами, безконечним лікуванням, знущаєтесь із онаністів, із усіх недоліків та вад?

— А ви напішитє докладную обо всьом етом.

— Щоб ви підшили до історії хвороби як розвиток реформістської маячні?

— У вас явная манія прєслєдованія. Во врачах ви відітє врагов. Пачєму би вам всьо-такі нє напісать духовную автабіаграфію: какіє прічіни в юнасті подтолкнулі вас к нєправільним взглядам, какіх кніг начіталісь, с какімі людьмі встрєчалість, што пісалі. І о том, как сейчас пєрєдумалі. Но нє адной фразай, а падробна ізлажитє, в чьом ви відітє парочность сваіх прєжніх взглядав і как теперь аценіваєтє нашу дєйствітельность і сваю антісавєтскую деятельность. У вас болезненная черта — нє називать другіх антісавєтчіков. І нє нада. Їх і так те, каму нада, знают, і тех, кто вам пішет. Вот ета Клара — кто ана?

— Кочегар.

— Неправда. Ана пішет такіє тонкіє замєчанія о літєратурє.

— А що, кочегар не може цінувати літературу?

— Но нє так тонка.

— Її вигнали з університету.

— Вот відітє, все ваши друзья — антісавєтчікі. Хадаровіч, Ґільдман, Фельдман. Как ми можем випустіть вас, єслі ви сразу же ачутітєсь в іх акруженіі і апять ваш бред васстановітся. Перестаньте с німі пєрєпісиваться, і ето станет показателем таво, что ви виздаравліваєтє.

Коли один мій знайомий на мою пораду нарешті визнав себе за хворого, Ніна Миколаївна йому прямо сказала:

— Нет. Ви здарови, но будете здесь да тех пор, пака не аткажетесь ат сваіх антісавєтскіх взглядав і от разгаворав с антісавєтічікамі.

Визнати себе за хворого — перша умова одужання. Далі — покаятись у своїй шкідливій діяльності. Але все ж випускають не лікарі, а суд. Суд може ухвалити, що хворий потребує подальшого лікування.

По суті, діагноз ставить КДБ, призначає лікування КДБ (моїй дружині в КДБ казали, що якщо буде поводитись спокійніше, то мені будуть давати менші дози) і КДБ виліковує.

В останні місяці мого перебування у психушці ставлення медперсоналу змінилось на краще, менше стали глумитись.

— Ви 6 хотіли вийти зараз? Ким би ви хотіли працювати?

— Ким завгодно.

— А ви 6 не хотіли виїхати за кордон?

— Ні. Але якщо б довелося вибирати між психушкою і закордоном, то волів би виїхати.

Я вже знав, що Таня домагається виїзду, але не вірив, що це реально. Хотів від них домогтися, щоб випустили на волю.

Західного життя я собі не уявляв. Як математик, я дискваліфікований. Чи мають там якусь цінність мої праці про гру? Чи ми пристосуємось до нових життєвих умов, темпу, цінностей? Все краще і все гірше, що я знав про Захід, спливало в пам’яті. На цьому намагалась спекулювати Бочковська, з усією своєю витонченою хитрістю Ельзи Кох. Але коли я прямо запитав, чи не випишуть зараз, вона заявила, що мене ще не вилікували.

*

Не минуло й півмісяця, як мене викликали до начальника психтюрми. Там сиділа Каткова, начальник медчастини, і начальник тюрми Бабенко. Вони з жалем повідомили, що увесь мій верхній одяг нікуди не годиться, і вони за гроші лікарні купили мені штани і сорочку. Штани виявились малі. Побігли купувати нові. І ці малі. Купили треті.

Від краватки я відмовився — хочуть у Європу випустити європейцем. (Та всю цю бутафорію склали у валізу, яку також купила тюрма).

На стіл подали розкішний м’ясний суп. Я зрадів, що не сховав за щоку список шістдесяти політв’язнів, який з великими зусиллями складали місяцями. Суп мене підвів би.

Я похвалив суп.

— А хіба вам не щодня дають таку порцію м’яса і фрикадельок?

— По дорозі кухарі зжирають.

— Леоніде Івановичу! А ви знаєте, куди ви їдете?

— Сподіваюся до Києва, попрощатися з рідними.

— Ні. Ви їдете туди, куди ваша дружина взяла візу. (Язик у них не повертався вимовити це огидне слово — «Ізраїль».)

— На станцію Чоп? В Ізраїль?

— Так.

Посадили на літак, але він чомусь приземлився в Мукачеві. Там мені дозволили у супроводі товаришів у цивільному походити по місту, прощаючись з Україною.

У Мукачеві протримали цілий день: скорочували час на прощання з матір’ю та сестрою. До Чопу приїхали за годину до від’їзду. Якийсь тип настирливо фотографував щасливу родинну зустріч.

Як в тумані промайнуло прощання з мамою, з Адою, зустріч з дружиною й дітьми. Почувався колодою, що захлинається суперечливими відчуттями.

Обшмонали нас делікатно, неделікатно затримавши решту тих, хто від’їжджав.

Прощай, немытая Россия,

Страна рабов, страна господ.

И вы, мундиры голубые,

И ты, им преданный народ…

Озеро милое, Родина милая…

Когда я вернусь,

Засвистят в феврале соловьи

Тот старый мотив,

Тот давнишний, забытый, запетый.

И я упаду,

Побежденный своею победой,

И ткнусь головою, как в пристань,

В колени твои.

Когда я вернусь…

А когда я вернусь?

І ось вернувся, у складі французької делегації Лікарів без кордону 1990 року. Приїхало ще трохи команди кіношників, кінорежисер Йосип Пастернак з Москви — колишній киянин, двоє французів з Марселя, оператори. Москва, Шереметьево. Філіп і Фрося проходять митницю запросто (Філіп потім так захопився українською проблематикою, що видрукував ціле число альманаху «Неспокій» про голодомор-33, про Стуса, про Чорнобиль). Зі мною щось негаразд. Година, дві, не пропускають, бігають. Запізнимось на Київський літак. Я записую в щоденник: «І вновь мундіри голубиє, і ти, ім прєданний народ». У Києві два-три дні Гебешня не заспокоюється — московські колеги навіть не попередили їх. Знімаємо фільм про Україну, якого лише шматочок показали після Референдуму 91 року. З вікна бачимо гебешну машину, там їх четверо. Дочка мого друга показує на іншу машину. В сумі — восьмеро. Дуже злився я на Йосипа, що не сфотографував їх. Бо у Львові вони їздили ще відвертіше. Хоча Йосип, може, й мав рацію: плівки все одно, і без знімків гебні, тримали дуже довго, поки Не подіяв протест марсельців, через французький уряд. Вже вдруге, у 91-му їх не було. Тобто були. В Москві — дисидентська конференція, в отелі… ЦК партії. (Ми з Танею такий отель вже бачили — колишній отель мільярдерів у Греції… Така собі дольча віта, наче ти в кіно). Гебні і в отелі вистачало — від журналістів демократичних газет до службовців отелю. С…а, демократична, з Комсомолки, взяла довжелезне інтерв’ю і зробила з мене запеклого русофоба, расиста, щоб полякати народ незальожностю. Потім російські друзі в Парижі не хотіли подавати руки… А один укрфашизоїд, навпаки, вітав мене за щире українське серце…

Вже втретє, в 95-му, була лише згадана в Післямові випадкова зустріч з гебістом, і то — ітеерівцем. Гірше, ніж гебня, було інше. Одна давня подруга ще раніше написала у Париж: «Льоню, не переїжджай сюди. Тобі тут нема місця». І це ж — «українська націоналістка». У 95-му вона це підтвердила. І не лише вона… Ото вже було справді тяжко…

Т. Житникова-Плющ

ДОДАТКИ

Міністерству внутрішніх справ УРСР

Житникової Т. І.

(Київ-147, вул. Ентузіастів, б. 33, кв., 36)

Плющ О. І.

(Одеса-38, вул., Амундсена, 81)

ЗАЯВА

ЗО квітня близько 11 години вечора на порозі свого дому нас схопили три особи — один у формі молодшого лейтенанта міліції і двоє в цивільному. Нічого не пояснивши, вивернувши нам руки, нас в автомашині «Волга» привезли у Подільський РВВС м. Києва.

Там особи, що назвалися лейтенантом Жилинським, капітаном Філоненком і Смирновим Валерієм Миколайовичем (у цивільному), пояснили нам, що ми схожі (!?) на спекулянток, і що нас підозрюють у тому, що ми зберігаємо наркотики, зброю і порнографію, які начебто є у нас в сумочках або заховані в одязі. Тут же нас піддали особистому обшуку. Понятими були цивільні, які нас затримали і привезли у РВВС.

Але після обшуку вигадка про спекуляцію була вже не потрібна. Вони вимагали віддати записника, обіцяючи за це одразу ж випустити, а в інакшому випадку погрожували посадити на 15 діб «за непідкорення владі» і «спробі сховатись». На заперечення Житникової, що таке звинувачення — неправда, вони шантажували тим, що «поняті» неправдиво посвідчать на суді про наше «лихослів’я», «образи» службовців і відмову давати «свідчення».

Коли ми заявили про те, що ми будемо скаржитись, Жилинський глузливо відповів: «Та скаржтеся скільки хочете, все одно ця скарга прийде до мене». Він вживав при цьому якісь жаргонні міліцейські вирази.

Запитання міліціонерів і цивільних вже аж ніяк не стосувались порнографії, наркотиків і зброї. Чомусь запитували про Плюща Л. І (зараз він перебуває у слідчому ізоляторі КДБ), про те, де ми були під час прогулянки по місту, і весь час погрожували розправитись з нами.

Забравши все-таки записника, нам не дали ні розписки, ні копії переліку вилучених речей. Додому ми добралися лише о п’ятій годині ранку.

Увесь цей випадок — від хамства у поводженні до дивних запитань — змушує думати, що справжньою причиною була не «спекуляція», а дещо інше. Якби при цьому ми не перебували у приміщенні районного відділу міліції, то були б твердо переконані, що на нас напали переодягнуті порушники закону і відразу після того, як нас звільнили, поскаржились би в міліцію.

Просимо Вас з’ясувати те, що трапилось і вжити заходів, щоб згадані службовці не ганьбили форми, яку їм довірили носити.

З травня 1973 р.

Житникова

Плющ О.

…Важко передати, чим були ці останні чотири роки. Як розповісти тим, хто не жив «у країні, в якій переміг соціалізм», що означає звичайна повага до себе, небажання брехати, в країні, де вільну думку і вільне слово вважають за злочин.

Ці роки не були випадковістю, нещастям, драмою — це не була несподіванка. Це було всім!

З перших років, відколи усвідомлено себе як особистість, постало питання — ЯК ЖИТИ? Поступово з’явилась відповідь, єдино можлива у країні, де лицемірство, брехня — норма. Жити поважаючи себе. А це значить — самвидав, який треба друкувати, розповсюджувати, це значить — шукати однодумців і думати, думати…

Коли стало ясно, що попереду ув’язнення, нічого не змінилось. На душі було легко… і вільно. На докірливі слова доброзичливців можна було відповісти: так, у нас є діти, так, ми знаємо, що опинимось у тюрмі. Але ми не можемо врятувати дітей, якщо будемо рабами, ми погубимо їхні душі.

Тому, коли 13 січня увечері ми опинились на обшуці у Дзюби, страху не було, все сприймалось як належне. У нас був досвід свого обшуку, досвід інших людей, описаний у «Хроніці». Був лише біль за Івана — невже надійшла і його черга? Хотілося хоч якось допомогти, розділити з ним це жахіття. А він сидів спокійно й усміхався, заспокоюючи нас. Коли вони вивели мене на кухню, мені було цілком байдуже — і вони самі, і те, що запропонували роздягнутись догола. Проводили «операцію» дві наглядачки у формі, вони обмацували волосся, заглядали в рот, змушували присідати. Потім почали обмацувати кожен шов в одязі, спороли навіть етикетку із спідниці, витягнули ґумку з трусів. Чого вони шукали? Самвидав? Діаманти? Ні, вони добре знали, що там цього немає (а ось сумку обдивились погано: не помітили клаптика паперу з даними для «Хроніки»). Було зрозуміло, що це тільки спосіб налякати, приголомшити, принизити. І пізніше, коли це знову повторювалось: і в поліцейській дільниці, і вдома у Віктора Некрасова, — вони знову щось шукали, змушували присідати, заглядаючи не лише в рот, а й в інші місця; вони завжди знали, що шукають страх.

Коли після обшуку нас відпустили і ми поспішили до Світлич-них, там також були сліди погрому. Люба Льоля, вона сиділа одна в розгромленій квартирі — в кутку скинуті з полиць книжки, вся квартира в книжках. І потім всі ці роки все залишалось так, начебто вони щойно вийшли з помешкання. Іванова кімната була запечатана, Льоля жила на клаптику підлоги, що залишився біля ліжка.

За добу я зрозуміла, що вона пережила.

Ніч минула в чаду, не було сил обміркувати, що робити. Я апатично дивилась, як Льоня палить папери. Вранці, як завжди, відправили дітей: Лесика в дитячий садок, Діму до школи. На всяк випадок Діму попередили: «Якщо після школи прийдеш і застанеш обшук — зателефонуй мамі».

Зібралась на роботу. На всяк випадок — а раптом?! — взяла з собою найдорожче, що було вдома: фотографію Олександра Ісайовича Солженіцина з автографом і теплим написом (у 1969 році він подарував її Льоні на знак вдячності за статтю «Камо грядеши, Євгенію Євтуїиенку?»). На всяк випадок взяла і два рукописи — роботи двох киян, вони незадовго до цього принесли свої замітки. (Наприкінці робочого дня — дзвінок: «Мамо, у нас гості».)

Перша думка — попередити друзів. Абияк закінчила лекції. Кого можна, попереджую по телефону. До решти треба йти. Не дозволяю собі думати про те, як же вдома, зараз найголовніше — встигнути.

Зайшла до одних людей додому. Знала, що у них багато самвидаву. На всяк випадок заходила і наступного дня — встигли, винесли; на щастя, КДБ до них не приходило, але й господарів дому я більше не бачила: злякались. Тоді й виробилось правило — спілкуватись лише з тими, хто сам прийде додому, хто не злякається. А раз не приходять, значить, і не треба.

Так по-новому почалося це життя. Межу було проведено чітко й відразу: життя до 15 січня і після. 1 останній страх було вибито цього дня. 1 друзі визначились: залишились тільки ті, хто не злякався, хто не задекларував своїх почуттів, а прийшов і був усі ці роки поруч. Тихо, непомітно, і виклики КДБ їх не злякали, і з роботи вигнали — не злякались.

Останній візит по дорозі додому був до Сашка Фельдмана. Зайшли, а в нього обшук. Головне, встигли сказати, у кого обшук, перекинулись хоча б кількома словами. Стало остаточно зрозуміло, що почався погром. Обшуки, арешти тривали декілька днів.

У Сашка того разу забрали єврейську літературу — підручники івриту, статті. Сашко поводився чітко й різко — жодних розмов з кагебістами, тільки протести проти беззаконня (його час тоді ще не прийшов, через три дні його випустили).

Вимагала, щоб нас випустили: у мене вдома діти, мені ніколи. Відпустили доволі швидко. Як стало зрозуміло потім, цього дня у багатьох відбувались обшуки, і вони не дуже узгоджували їх.

(Були ми цього дня вдвох з Володимиром Ювченком. Він саме один з тих друзів, хто тримався твердо всі роки. Історик за освітою, на цей час вже безробітний: рік тому його викинули зі школи за те, що був «толстовцем», за «пропаганду пацифізму». Позбавили права працювати з дітьми, а потім не давали спокою вже за знайомство зі мною.)

У квартирі було повно людей. У кожній кімнаті по двоє-троє кагебістів. Тут і друзі, яких я попередила про обшук, — а вони взяли й прийшли. Льоня вже втомлений — обшук із самого ранку.

Друзів невдовзі відвезли в КДБ. Дітей ледве вклали спати. Діма розумів, у чому річ, Лесик відчував, що відбувається щось страшне, не хотів спати, з ненавистю дивився на чужих.

Льоня заспокоював, казав, що все витримає, тільки щоб я поводилась тихо, адже залишаюсь сама з дітьми. У мене ж ніяких думок, до кінця не усвідомлюю, що це — все. Спершу кагебісти заборонили нам навіть сидіти поруч, але й вони вже втомились, та й ми не звертали на них уваги, так і просиділи до ранку.

Над ранок, коли все переписали, почали відбирати фотографії. Забирали все, що їм хотілось. Взяли навіщось фотографії Льониної мами, мого батька. Навіщо? Мовчать. Ось попалась фотографія Януша Корчака.

— Навіщо вам? Це ж Корчак.

Мовчанка.

— А може, досить вже з нього?

— Одягайтесь.

Все поперекидане. Шукаю теплий одяг. Удома грошей тільки три рублі, ще дуже рано, щоб зайти до сусідів, позичити.

Прощаємось. Кагебісти кажуть щось втішливе.

Вийшли. Все.

Прилягла. Ще не зрозуміла, що сталось.

Дзвінок. Лена Костєріна з Москви:

— Що у вас?

Петро Якір: «Танечко, що б там не було, пам’ятай: ми завжди з тобою!»

. . . . . . . .

Січень.

Лютий.

Березень. Доходять відомості від різних людей, що їх викликають у Льониній справі. Увесь час говорять про те, що він «ненормальний», «такий же божевільний, як Григоренко».

Що робити?

На роботі дізнаюсь, що на нараді керівництва Управління сказали, що я — сіоністка, веду антигромадський спосіб життя.

Прокурору Української РСР

Копія: старшому слідчому КДБ

при Раді Міністрів УРСР

т. Федосенкові

Житникової Т. І.

ЗАЯВА

24 травня 1972 р. директор Республіканського методичного кабінету ігор та іграшок Міністерства освіти УРСР т. Бортничук попередила мене, що моє попередньо заплановане відрядження у Кримську область скасовується.

До цього адміністрація вже намагалася ущемити мої права, скасувавши два відрядження у м. Москву: на міжнародну виставку іграшок і на Всесоюзний семінар з іграшки.

При цьому у другому випадку проявилась дивовижна узгодженість дій адміністрації і працівників КДБ, які разом запобігали тому, щоб я вилетіла в Москву.

Але тільки зараз директор Кабінету офіційно заявив, що відрядження скасовується у зв’язку з тим, що мене викликають на допити в органи КДБ і мені як методистові висловлено недовіру. Я, за словами директора, не лише не можу виїжджати у службові відрядження, а й взагалі не можу працювати в Кабінеті.

Таким чином мені дали зрозуміти, що мене можуть звільнити з роботи у зв’язку з арештом мого чоловіка Плюща Л. І., свідком у справі якого мене і викликали у КДБ.

Я вважаю, що така погроза є актом шантажу і психологічного тиску на мене як свідка.

Я наполягаю, щоб мені офіційно підтвердили моє право залишатись на своїй роботі як і раніше, і прошу органи Прокуратури допомогти мені в цьому.

Дану заяву прошу внести у справу мого чоловіка Плюща Л. І.

25 травня 1972 р.

Підпис

З 11 травня почались допити у Республіканському КДБ.

Перший день.

— Тетяно Іллівно, ось тут лист для вас від Леоніда Івановича. Але я не можу вам його дати в руки. Хочете, прочитаю.

Слухати, як ця погань буде читати мого листа?

— Ні, не хочу, щоб ви читали. Або дайте його мені, або зовсім не треба.

(Сволота, як же ж розрахували все. Чотири місяці жодного слова, цілковита невідомість. На допити згодилась, щоб хоч щось дізнатись про нього. Але слухати, як цей нелюд буде читати слова, написані, звернені до мене? Нехай краще знову невідомість.)

— Ну, гаразд. Я ось тут закрию декілька рядків, а решту можете читати.

Допити. Про літературу, яку забрали: звідки, хто дав, хто читав. Хто приходив у дім, про що розмовляли.

Поступово вироблялась тактика — говорити мінімум. «Не знаю. Не пам’ятаю. Ні. Не читав. Не давав».

Але це згодом, а спершу здавалось: ну, що тут особливого сказати, що знайома з Ірою Якір, з Юліем Кімом, — адже це свої, близькі люди. Казати, що не знаю, отже, зрікатися друзів. Не було з ними антирадянських розмов? Не було. Привозили антирадянську літературу? Ні, не привозили. Знайома? Так. Як ставлюсь? Як до друзів.

Здавалось — природно не приховувати знайомств, ганебно відмовлятись від друзів.

Але з кожним допитом своїм, з кожним допитом інших, таких самих близьких, ставало зрозуміло, що поводжусь неправильно.

КДБ не потрібна істина, їм потрібно всіх зв’язати як «антирадянщиків», довести, що коли знайомий, значить, ворог. Навіть позитивний відгук про друга обертається на шкоду йому й тобі.

Запізніло зрозумівши це, перестаю визнавати друзів. Втішаю себе тільки тим, що у моїх свідченнях немає жодного слова по суті звинувачення.

Міністерство внутрішніх справ УРСР

Комітет державної безпеки

Житникової Т. І.

ЗАЯВА

27 травня 1972 р. мене через ст. лейтенанта міліції Юречка запросили на розмову в Дарницький відділ міліції, де начальник відділу капітан Селехов і ст. лейтенант Юречко, ніяк не пояснивши причин, змусили мене дати розписку в тому, що 27, 28, 29, 30 травня я не відвідуватиму громадських місць міста, не виходитиму в центр міста (за винятком маршруту на місце роботи). Якщо ж я порушу цю вимогу, то нестиму відповідальність як за порушення громадського порядку, і мене буде притягнено до кримінальної відповідальності. На мою вимогу пояснити причину, з якої я повинна давати таку розписку, капітан Сєлехов відповів, що «держава — орган насильства» і всі громадяни зобов’язані підкорятись вимогам держави, тим паче, що ця вимога йде не тільки від міліції, а й від КДБ.

Коли я відмовилась дати розписку, яку я розцінюю як образливу й незаконну, ст. лейтенант погрожував, що мені у такому разі дадуть 15 діб за опір владі, а ці чотири дні я вже напевно відсиджу в камері попереднього ув’язнення, і не хотів мене випустити.

Після моєї категоричної відмови написати цілком незрозумілу й не мотивовану органами міліції розписку мене випустили, і ст. лейтенант заявив, щоб я йшла по пояснення на Володимирську, 33 у республіканське КДБ.

Така поведінка органів міліції дає мені підстави очікувати будь-яких найнезаконніших дій, навмисних провокацій. У мене немає жодних гарантій того, що під будь-яким вигаданим приводом мене не арештують.

Я прошу вас розслідувати дії вищеназваних осіб, пояснити мені те, що трапилось і захистити мене від сваволі й насильства.

27 травня 1972 р.

Підпис

Бідний Дімка, як він налякався тоді. Мені довелося взяти його з собою, щоб хоч хтось знав про те, куди мене повезли. Бо напередодні точнісінько так само забрали з дому Сашка Фельдмана, а братові сказали, що не знають, де він, і взагалі відмовились навіть розмовляти з ним. Лише через шість діб Сашко «знайшовся» — його тримали в КПЗ (де навіть за законом не мають права тримати більше трьох діб, не пред’явивши звинувачення; а який вже тут закон, адже у ці дні до Києва мав приїхати Ніксон).

У ці дні багатьох «сумнівних» осіб на зразок мене викликали в міліцію і вимагали подібних розписок, а декого так само, як Сашка, просто заарештовували.

Генеральному прокурору СРСР

т. Руденкові

Копія: Прокурору Української РСР

Житникової Т. І.

ЗАЯВА

25 травня 1972 р. слідчий КДБ т. Федосенко, що веде слідство у справі мого чоловіка Плюща Л. І. (арештованого у м. Києві 15 січня 1972 р.), повідомив мені, що чоловіка направили на психіатричну експертизу. Мотивом для цього, за словами слідчого, є те, що чоловік «багато хворів», і «деякі підстави» самого слідчого. У мене відмовились прийняти чергову передачу і повідомити, куди направили чоловіка.

Я знаю чоловіка упродовж 14 років (одружились ми, коли йому було 19 років) і тому в мене є всі дані для того, щоб говорити про його психічне здоров’я, а хворів він тільки в дитинстві: у віці 9–14 років переніс туберкульоз кісток ноги.

Підставами побоюватись за тенденційний підхід до вирішення долі мого чоловіка є і факти, що мали місце задовго до того, як його відіслали на експертизу. Вже в лютому місяці працівник КДБ т. Сур (який також займається справою Плюща Л. 1.) заявив у розмові одному із знайомих чоловіка — Діденкові Ф. А., — що в КДБ є лист матері Плюща, в якому вона пише про «дивацтва» сина. Насправді ж такого листа вона не писала і нічого подібного органам КДБ не заявляла. Мабуть, слідчий хотів почути про «дивацтва» Плюща і тому вирішив «допомогти» співрозмовникові.

У той же час, тобто на самому початку слідства, одному із свідків у справі Плюща (прізвище його мені відоме, але я не хочу його називати, щоб не накликати на нього неприємностей) заявили, що «Плющ — такий же божевільний, як і генерал Григоренко».

Всі ці факти змушують мене звернутись до Вас з проханням не допустити беззаконня упродовж слідства у справі Плюща Леоніда Івановича (зокрема, у питанні про психіатричну експертизу) і не допустити свавілля у винесенні рішення у його справі.

4 червня 1972 р.

Підпис

… Звичайно, відповідей на ці заяви я не отримала.

Потягнулись місяці чекання. У Москві Льоня перебуває у Лефортово, про це ми дізнались, оскільки передачі приймали саме там.

Доходять чутки, що його визнали неосудним і направлять у Дніпропетровську психіатричну тюрму. На телеграми, листи про терміни слідства — відповіді жодної.

У листопаді справу закривають. Знайшли адвоката. У нього так само ніяких сподівань немає.

У відповідь на одну із заяв викликають у республіканську прокуратуру до начальника відділу з нагляду за КДБ Малого. Який там нагляд! Безпорадне лепетання, жодної переконливої відповіді на мої вимоги. Зачитав результати експертиз.

Як він повідомив, їх було дві.

1-а тривала з 12 червня по 14 липня, коли Льоня перебував у Інституті ім. Сербського, і називалась вона стаціонарною.

Члени комісії — доктор наук Качаєв, професор Лунц, старший науковий співробітник Гарцев.

Голова комісії — член-кореспондент Академії наук Морозов.

Діагноз: матеріали справи, рукописної продукції, результати обстеження свідчать про те, що Плющ Л. І. хворий на психічне захворювання — шизофренію з млявим перебігом; з юнацького віку хворий на параноїдний розлад, що характеризується елементами месіанства, ідеями реформаторства, розладом емоційної сфери; некритичне ставлення до свого стану; становить загрозу для соціуму; слід вважати за неосудного; підлягає направленню у спеціальну психіатричну лікарню.

Органи КДБ засумнівались у діагнозі і пішли у Міністерство охорони здоров’я з клопотанням про склад нової комісії, яку й було організовано у складі:

голова — академік А. Снежневський (директор Всесоюзного інституту психіатрії);

члени комісії: завідувач кафедри Інституту вдосконалення лікарів Морозов, завідувач 4-го клінічного відділення Науково-дослідного інституту судової психіатрії Лунц, керівник відділу професор Ануфріев.

Діагноз: хворий на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії. Згадане захворювання характеризується раннім виникненням з формуванням параноїдного розладу — елементами фантазії, наївністю суджень, що й визначає поведінку. За період від 1-ї до 2-ї експертизи стан покращився. З’явився розлад емоційно-вольової сфери (апатія, байдужість, пасивність). Стабільна ідея реформаторства трансформувалась в ідею винахідництва у галузі психології. Ставлення до скоєного некритичне. Соціально небезпечний, потребує лікування.

Від адвоката я дізналась, що друга експертиза визнала, що лікувати можна у лікарні загального типу. Адвокат бачився з Льонею, переказав вітання, каже, що тримається добре. Сам адвокат переконався у тому, що Льоня цілком здоровий психічно, але ілюзіями себе не тішить.

25–29 січня відбувався суд.

Голові Верховного Суду УРСР

Житникової Т. І.

5 лютого ц. р. адвокат у справі Плюща Л. І. подав клопотання про перегляд справи у Верховному Суді УРСР. Прошу також розглянути у зв’язку з цим і мою заяву…

Миколо Вікторовичу!

Леоніде Іллічу!

Олексію Миколайовичу!

Якби не крайня потреба, я б не насмілилась забирати у вас час цим приватним листом. Допоможіть мені, інакше станеться щось страшне.

Я звертаюсь до вас, бо ви — прихильники того, що було сказано на XXVI з’їзді КПРС:

«Будь-які спроби відійти від закону або обійти його, чим би вони не мотивувались, терпіти не можна. Не можна терпіти й порушення прав особи і приниження гідності громадян. Для нас, комуністів, прибічників найгуманніших ідеалів, це — справа принципу».

15 січня 1972 року працівники республіканського КДБ арештували мого чоловіка Плюща Л. І., і в нашій квартирі було здійснено обшук. Річ у тому, що Леонід Іванович, математик за фахом, належав до Ініціативної групи захисту прав людини у СРСР і підписав декілька листів-звернень до нашого уряду і в ООН. Під час обшуку було вилучено деякі матеріали, що не видавались у СРСР. Але, що найголовніше, самі по собі ці факти ще не можуть бути підставою для засудження.

Я гадала, що міра провини мого чоловіка буде визначатись законом, а не особистими кон’юнктурними міркуваннями окремих службовців.

Але деякі працівники КДБ, не маючи матеріалів для того, щоб віддати мого чоловіка під суд, і, будучи переконаними у цілковитій безкарності, вийшли на шлях відвертого беззаконня.

Таємно від мене мого чоловіка піддали медичній експертизі, яка визнала його неосудним і рекомендувала примусове лікування у лікарні спеціального типу. Аби потреба такого бузувірства не викликала ні в кого сумніву, через декілька місяців після першої експертизи КДБ направило мого чоловіка (і знову таємно) на повторну експертну комісію, членами якої були декілька академіків-психіатрів. Цього разу примусове лікування рекомендували в лікарні загального типу.

У всіх, хто хоча б трохи знає Леоніда Івановича, у всіх його рідних, друзів і знайомих, серед яких є і лікарі, ніколи не було приводу сумніватись у його психічному здоров’ї. Ніхто з них не сумнівається в цьому і зараз. Та й будь-який неупереджений лікар-психіатр, ознайомившись з діагнозом, який поставили моєму чоловікові, уданому випадку не погодиться з висновками про потребу примусового лікування. «Шизофренія з млявим перебігом» («ідеї реформаторства, месіанства, наївності суджень») невідома не тільки світовій, але й вітчизняній психіатрії. Її, наприклад, заперечує київська психіатрична школа.

Лише через дванадцять з половиною місяців після арешту відбувся суд, на якому могли бути присутні тільки троє членів суду, адвокат і прокурор. Незважаючи на всі мої старання і прохання, — усні й письмові — ні мене, ні мого чоловіка на судовий розгляд справи не допустили. Незважаючи на письмові заяви друзів мого чоловіка про те, що вони хочуть дати судові свідчення по суті справи, жодного з них не допустили на процес. Усіх, хто в ті дні приходив до будинку суду, щоб потрапити до залу засідання, якісь чини в цивільному з допомогою міліції переписували поіменно, а потім вимагали вийти з приміщення (хоча всі ми були у вестибюлі), погрожуючи арештом.

Взявши за основу першу експертизу, суд ухвалив направити Плюща Л. І. на примусове лікування у лікарню спеціального типу, де тримають вбивць, ґвалтівників — хворих із патологічними агресивними нахилами, де психіка здорової людини, яку безконтрольно і безтерміново кинули на погибель, може непоправно зламатись. Це страхітливе рішення було мною опротестоване у касаційній інстанції.

Верховний суд УРСР, базуючись на даних другої експертизи, постановив примусово віддати Плюща у лікарню загального типу. Сам по собі той факт, що нормальну людину кладуть у психіатричну лікарню — вершина жорстокості стосовно неї та її рідних, та межа, за якою людину чекає найстрашніше — безнадія. Але навіть цього комусь видалось замало.

Прокуратура УРСР опротестувала касаційну постанову Верховного суду УРСР, абсурдно пояснивши це тим, що діяльність мого чоловіка особливо небезпечна, і наполягала на лікарні спеціального типу. Що ж небезпечного у його діяльності? Та й яка діяльність? Мій чоловік не здійснював ніяких протизаконних вчинків. Наполягаючи на лікарні спеціального типу, мене хочуть позбавити змоги бачити чоловіка хоча б зрідка, розмовляти з ним, листуватись, підтримувати його. Це необмежене в терміні страждання може духовно розчавити навіть сильну людину і призвести до повільного вмирання. Це вже поза межею того, що можуть витримувати люди, це вище будь-яких людських можливостей.

Я докладала всіх зусиль до того, щоб справа Плюща Л. І. не виходила з-під контролю закону, письмово й усно зверталась із заявами, проханнями, протестами в найрізноманітніші інстанції включно з Прокуратурою СРСР і Верховною Радою СРСР. Але це нічого не дало. Мене позбавили змоги запобігти тому, що слідство хилилось до звинувачення. Мені не дали змоги мати на медичних експертизах своїм представником когось із відомих мені лікарів-психіатрів. Мене не повідомили про висновки експертизи і тим самим не дали змоги запросити адвоката на період слідства, на що Плющ має право. Мене позбавили змоги бути присутньою на судовому процесі над моїм чоловіком. Мені досі не дали судової постанови або хоча б витягу з неї. Мене двічі залякували репресіями у відділенні міліції (на моє обурення мені відповіли цинічною заявою: «Можете скаржитись, все одно скарга до нас прийде»). Мені жодного разу не дали побачення з чоловіком (від дня його арешту минуло вже понад 16 місяців). Мені заборонили навіть листуватися з ним.

Заступник прокурора УРСР Самаев і начальник слідчого ізолятора КДБ Сапожніков з неприхованим садизмом офіційно заявили мені: «Ви ніколи не матимете побачення з чоловіком. Та й ніхто вам не дозволить з ним листуватись. Він же божевільний. Навіщо вам щось писати психічно хворому? І, тим більше, навіщо вам бачити цього хворого? Про що з ним можна говорити? Щоб вас тут більше не бачили!»

Щоб таке сказати жінці про батька її дітей, мало зачерствіти душею, треба ще бути хворим на патологію бездушності, треба витравити у собі все людське.

Мій чоловік цілком здоровий. Його арештували не за антирадянську діяльність (такої діяльності не було), а за погляди, які чимось відрізнялись від поглядів Самаева і Сапожнікова. Але за висловлення певних поглядів, які допускались після 1953 року, до 1953 людину розстріляли б, за висловлення інших поглядів, що допускались після 1964 року, до 1964 могли б ув’язнити у таборі.

Зараз для мого чоловіка хтось з КДБ винайшов інквізиторський спосіб розправи — «не проливаючи крові» — як казали у середньовіччі. А Самаев, Сапожніков та іже з ними не розцінюють свої дії як беззаконні, а приховують самодурство за гарними словами.

Я зрозуміла, що якщо безкарно допускати беззаконня хоч би в малому, то воно неминуче потягне за собою більше беззаконня, яке порушники муситимуть прикривати ще більшим. Якщо допустити, що «доцільність» хоча б у якомусь випадку може підмінити чи підправити закон, то і в інших випадках ця доцільність замінятиме закон, витіснятиме його.

Але ж життя нашого суспільства зараз ґрунтується на принципах гуманніших і демократичніших, ніж до XX з’їзду КПРС. І я не вірю в те, що все, що трапилося з нашою родиною, — державна необхідність.

Навпаки, я думаю, що ця несправедливість іде від окремих осіб, що мають хибне уявлення про честь мундира.

Допоможіть нам, інакше станеться найбільша бездушність, межа нелюдськості — ув’язнення здорової людини у лікарні спеціального типу. Загроза цього нестерпного жахіття нависла над чоловіком, наді мною і нашими дітьми у середині XX століття, у нашій країні.

Безнадія охоплює не тоді, коли немає ніякої допомоги, а тоді, коли вже і не хочеться ніякої допомоги. Але не може бути, щоб у світі не залишилось нічого святого.

22 травня 1973 р.

м. Київ-147

вул. Ентузіастів, б. 33, кв.,

36 Житникова Тетяна Іллівна

Це ще була остання надія у цілковитій безнадії. Перед цим я відправила великого листа Голові Верховного Суду УРСР, у якому, посилаючись на порушення статей закону, описала, як відбувалось слідство, суд:

…коли оцінювався психічний стан Плюща Л. І., брались до уваги свідчення свідків, що мало знали, майже не знали Плюща, або не бачили його за останні 5–10 років. Так, наприклад, на суд був викликаний свідок Шевченко, що бачив Плюща один раз у житті (упродовж однієї години), свідок Колесов, епізодичний знайомий упродовж дуже короткого часу у 1963 році — періоду, який у справі взагалі не розглядається.

Ніхто з викликаних у суд свідків не має медичної освіти, але в той же час чотирьом свідкам (Борщевському С. Є., Верхмано-ві А. А., Фельдманові О. Д., Ювченкові В. Є.), що захотіли дати на суді свідчення і добре знали Плюща Л. І., відмовили на тій підставі, що вони не психіатри.

Мене — я знаю Плюща Л. І. вже 14 років і маю підстави говорити про його психічне здоров’я, на суд не викликали. Навіть не викликали рідну сестру Плюща — ні слідчі органи, ні суд.

…

Відповідей, звичайно, не було. Відповідей по суті. А якщо й були, то такі.

Верховний Суд УРСР Народний суд Ленінського району м. Києва.

№ 809/1 24.07.1973 р.

ДОВІДКА

Видана дружині боржника Плюща Л. І. Житниковій Тетяні Іллівні у тому, що його борг 73 руб. 35 коп. за постановою Київського обласного суду від 29.1.1973 р. повністю сплачений у народному суді Ленінського району м. Києва.

Судовий виконавець Лисенко

(І гуманно ж — лише 75 відсотків моєї місячної зарплати, а могли б же ж і більше.)

Розмова у суді, куди я прийшла на виклик судового виконавця була коротка: сплатити судові витрати. Інакше судовий виконавець одразу ж виїжджає зі мною і описує майно як сплату боргу. Я погодилась на опис майна. Тоді судовий виконавець зачитала, що підлягає описові, — виявилось, що описувати нічого, бо вдома тільки найнеобхідніші речі. Я пояснила чиновниці, за що і чому вона повинна брати у мене гроші — вона вражена. Їй не доводилось ще мати таких «клієнтів». Проводжаючи нас, вона заплакала. Почала просити вибачити їй за те, що вона змушена виконувати свою роботу.

Були відповіді і по суті.

Прокуратура

Української Радянської Соціалістичної Республіки

гр-ці Житниковій Тетяні Іллівні Київ-147, вул. Ентузіастів, б. 33, кв., 36

На Вашу заяву повідомляю, що Плюща Л. І. поміщено на лікування у психіатричну лікарню на законних підставах.

Що стосується прохання про повернення Ваших заяв, то у цьому питанні слід звернутись до слідчого, що вилучив згадані документи.

Начальник відділу з нагляду за слідством в органах держбезпеки

Старший радник юстиції Макаренко

А вилучені папери були все ті самі: листи у ЦК КПРС, Верховну Раду, Верховний Суд УРСР. Вилучені під час нового обшуку, на цей раз у справі Віктора Нєкипєлова, якого у цей час арештували. А потім «бесіда» у Дарницькому районному відділі прокуратури із слідчим Кондратенком. Привезли прямо з роботи.

«Бесіда» майже домашня, «дружня». Чому відмовляюсь давати свідчення у справі Нєкипєлова, адже за це і посадити можуть, що пов’язує мене з сіонізмом? (зачитує довгого листа «з Ізраїлю» — ось бачите, як там погано; через три дні, отримала виклик, який мені прислали). І, нарешті, останнє:

— Я розумію ваше становище, бажання полегшити долю чоловіка. Я й сам, можливо, прагнув би цього. Але мушу попередити, що форми захисту ви вибрали не ті. За такий захист (показує фотокопії вилучених заяв) можуть і звільнити, ви ж працююте на ідеологічній роботі.

— Якби ви не поводились так, доля вашого чоловіка була б інша.

…

А 5-го липня відбулось засідання Верховного Суду УРСР, де на цей раз було підтверджено рішення про направлення Плюща Л. І. на примусове лікування у спеціальну психіатричну лікарню.

Та тільки 23 липня у Київському слідчому ізоляторі КДБ мені офіційно повідомили, що його направили у м. Дніпропетровськ («Адресу вам скаже будь-який міліціонер»). 24-го ми з Тетяною Сергіївною Ходорович вже були біля воріт Дніпропетровської тюрми, добре відомої не лише міліції, але й мешканцям міста.

Те, що називається в офіційних документах «лікарнею», розташоване на території Дніпропетровської обласної тюрми, за загальним кам’яним муром, зверху колючий дріт, крізь який пропущено струм. На вишках автоматники. У середину ведуть залізні двері з вічком, невеликий коридор — ґрати знизу догори. / тут охорона. Всередині ще така сама кам’яна стіна з колючим дротом. Вдалині видніються кам’яні стіни старої царської тюрми, заґратовані вікна.

Це і є «лікарня», яку працівник радянського уряду у Франції у розмові з членами Міжнародного комітету математиків у 1974 р. назвав «лікарнею покращеного типу, приблизно, як для академіків».

По п’ять-шість годин проводила я під стінами цієї «лікарні» для того, щоб отримати чергове побачення.

Але першого разу мене не прийняли, відмовили дати побачення під приводом того, що Льоня на карантині. Взяли папір, ручку, фотографії дітей. Вийшла лікар, назвалась закріпленим лікарем Льоні, Еллою Петрівною. Почала пропонувати оформити пенсію на дітей (це близько 20 рублів на місяць). Я відмовилась.

— Я ніколи не визнаю свого чоловіка за хворого, а отримати від вас пенсію — значить визнати це. (Виявилось, що Льоня також відмовився від пенсії.)

Поступово розмова перетворилась на допит. Як оцінюю «антирадянську діяльність» чоловіка? Чи їздила я у Москву, навіщо? Які у нас друзі і хто? Які листи й документи я складала разом з Леонідом Івановичем?

Начальникові

Управління виправно-трудових закладів

Міністерства внутрішніх справ УРСР

т. Макогонові В. Є.

ЗАЯВА

Мій чоловік, Плющ Леонід Іванович, 1939 року народження перебуває зараз у Дніпропетровській спецпсихлікарні. Побачення, розмова з ним, з лікарем і черговим з режиму (тобто людиною, що відає воєнізованою охороною) змусила мене звернутись до Вас з декількома питаннями, що стосуються перебування у спецпсихлікарні мого чоловіка.

Тяжкий моральний стан його, умови утримання змушують мене просити Вас перевести чоловіка в інший заклад. Основні мотиви для цього такі: моєму чоловікові не дозволяють листуватися навіть з найближчими родичами; письмове приладдя дають тільки один раз на тиждень у неділю, і навіть ці листи не приходять за адресою. Так, за півтора місяці його перебування у лікарні я не отримала від нього жодного листа; йому не дають змоги працювати, тобто читати, працювати з книжками. Така заборона не викликана медичними показниками, вона пояснюється настановою осіб, що відають режимом утримання (так мені пояснив черговий з режиму). Адже навіть якщо вважати (ані мій чоловік, ані я так не вважаємо), що він психічно хворий на ґрунті «ідей реформаторства і месіанства», тобто на ґрунті проблем суто соціальних, то це у жодному разі не дає підстав забороняти чоловікові займатись питаннями суто теоретичними, тобто пов’язаними з його безпосередньою професією математика. Як мені і пояснили, за режимом утримання мій чоловік має право отримувати літературу, що його цікавить, з галузі математико-психологічної теорії гри (це та галузь науки, якою він займався упродовж останніх років).

Гнітюче враження залишилось у мене і від зовнішнього вигляду чоловіка: його одяг на 2–3 розміри більший, ніж потрібно, надзвичайно старий, запраний. Враховуючи те, що для людини у його становищі це дуже істотно, бо навіть одяг допомагає зберегти людське обличчя, я звертаю Вашу увагу і на це.

Я не прошу ніяких виняткових умов для свого чоловіка, просто прошу виконувати звичайний режим. Я побоююсь, що хтось створює для мого чоловіка умови, в яких немає мінімально необхідного елементу здорового співчуття до людей, які опинилися у такому становищі як мій чоловік.

Дуже прошу Вас допомогти мені.

29 серпня 1973 р.

Підпис

Звернення допомогло — дозволили передати піжаму («тільки темних кольорів»), а за якийсь час навіть ще одну на зміну. Як з’ясувалось потім, останню видавали тільки на час побачень. До побачень Льоню почали готувати — голили, переодягали. Мене запросив на розмову начальник закладу п/я ЯЕ 308 підполковник Прус:

— Обстеження виявили, що ваш чоловік — тяжко хвора душевно людина, яку треба лікувати. / завдання родичів разом з лікарями допомогти цьому, тому вам треба привозити йому якомога менше книжок. Йому важко їх читати, а буде ще важче. Книжки будуть лежати, і він буде засмучуватись, що не може їх читати.

І на побачення вам краще рідше приїжджати.

19 жовтня, в п’ятницю, приїхали на чергове побачення разом з Дімою. Але у побаченні відмовили:

— Плюща перевели в іншу палату. А там хворий на сусідній з ним койці захворів на якесь гостре інфекційне захворювання, тому ваш чоловік на карантині. Спробуйте прийти у понеділок, на той час картина стане ясніша, і ви отримаєте побачення.

П’ятниця, субота, неділя… Що трапилось? Чому в іншому відділенні? А тут ще й філери від нас не відступають. Знайомі, у яких зупинились, — люди гарні, чуйні, і привести до них «хвоста»? Але що робити? Куди подітись?

Що карантин — вигадка, лише привід не пустити — це цілком зрозуміло. Але чому? Значить, з ним щось трапилось?

О 9-ій ранку вже були під ворітьми. Побачення дали, дозволили зайти і Дімі (до цього не дозволяли: є вказівка дітей до 16 років на побачення не пускати). Кімната для побачень — вузька, темна, із штучним освітленням, єдине вікно відрізане перегородкою, за якою приймають після побачення передачі. Уздовж стіни довга лава, перед нею бар’єрчик до самої підлоги, тому хворого можна бачити тільки до половини, бар’єр на рівні грудей. На відстані приблизно 2,5 метрів така сама точнісінько лава з бар’єром, за якою садовлять родичів. Підійти, навіть тільки привітатись не можна. Посередині між хворим і родичами постійно сидить наглядач, іноді їх двоє. Тому будь-яке слово вони чують раніше, ніж той, кому воно призначене. Мені ще було добре: влада дуже боялась, щоб не розходились будь-які відомості про Льоню, те, що я йому казала, отож мені побачення завжди давали тільки з ним одним. Здебільшого ж для інших в’язнів таких вільностей не було: приводили відразу 6–7 чоловік хворих, а родичів завжди більше, бо до одного хворого можна було приходити двом. Галас такий, що погано чути, хто що говорить, а тут ще і коментарі охорони, попередження, поради. Це жахливо було — бачити, на які муки перетворюються побачення: до хворих найчастіше приїжджають матері, прості сільські жінки, вимучені дорогою, розгублені в місті; вони благають своїх дітей добре поводитись, слухатись начальства, розповідають новини, плачуть. Сини насуплюються і жадібно розпитують про життя на волі. Потім за загальною командою, рівно за годину, а буває і раніше — з ними не дуже церемоняться — виводять, пропускаючи через заґратовані двері спершу родичів, а вже потім — в’язнів.

Передачі приймають тут же, за перегородкою: допотопна вага, на якій зважують ті п’ять кілограмів, які належать хворому. Все суворо обмежено: кілограм цукру, 300 г ковбаси, кілограм фруктів, 500 г сиру, кілограм овочів, 2–3 банки м’ясних консервів, останні періодично забороняють і дозволяють тільки овочеві й рибні; півкіло тютюну — ні цигарок, ні сигарет не можна; 500 г хлібних виробів, 10 яєць варених, 500 г меду, 400 г масла, 500 г цукерок, не шоколадних — з цього набору можна зібрати 5 кг.

Коли нас завели, Льоня вже сидів. Був він дивний — зігнений, жалісно усміхався. Ледве говорив, з перервами, часто відкидався назад в пошуках опори, нарешті не витримав, ліг на стіл. Обличчя перекривилось від судоми, почало зводити руки й ноги. Майже нічого не чув. Не дочекавшись кінця побачення, попросив, щоб його відвели.

Виявилось, йому почали давати ліки, перед цим перевели у 9-е відділення — «найстрашніше в тюрмі», у камері 20 чоловік, є й агресивні. Тричі на день дають препарати (як з’ясувалось потім, галоперидол).

Попросила викликати лікаря. Вийшла Людмила Олексіївна (прізвища не каже: «Не наложена»).

— Я ще не встигла як слід познайомитись з Леонідом Івановичем, тому можу повідомити небагато. Поки що «філософської інтоксикації» у нього не виявила. Проте у хворого спостерігається схильність до «математизації психології і медицини».

Намагаюсь щось пояснити, наводжу приклади з тюрми і практики застосування математики в медицині. Кажу, що Льоня працював у відділі, який займався саме застосуванням математики в медицині.

— Я лікар і розумію, що математика не має ніякого стосунку до медицини. Нам, лікарям, це не потрібно.

— Які ліки вживає Леонід Іванович?

— Навіщо вам це знати? Що треба, те й даємо. Ось ви йому посилаєте багато книжок, навіщо йому це? Він хворий…

На наступному побаченні Льоня розповів, що того дня йому було дуже погано: судомило все тіло, не міг ні лежати, ні сидіти. Не спав цілу ніч.

МВС УРСР

Управління внутрішніх справ

Виконавчого комітету

Дніпропетровської обласної

Ради депутатів трудящих

----

Заклад ЯЕ-ЗО8/РБ

11.11.1973 р.

№ Ж-5

Київ-252147,

вул. Ентузіастів, б. 33, кв., 36

Житниковій Т. І.

На Вашого листа від 25.10.73 р. повідомляю, що Ваш чоловік перебуває на лікуванні у лікарні, стан здоров’я його задовільний.

На побаченні він з Вами був 22.10.73 р. у звичайному своєму стані, розладів мови і судом у нього не було. Під час побачення з Вами присутній був лікар.

Що стосується діагнозу і лікування Вашого чоловіка, згідно з Положенням про психічні лікарні, родичам ніяких медичних відомостей не даємо.

Начальник закладу ЯЕ 308/РБ

Прусс

Знову заяви… і відповіді.

УРСР

Міністерство внутрішніх справ

Медвідділ

27 грудня 1973 р.

гр. Житниковій Т. І.

м. Київ-147, вул. Ентузіастів, б. 33, кв., 36

Вашу заяву про погіршення здоров’я Вашого чоловіка Плюща Л. І. перевірено. Викладені у заяві відомості під час перевірки підтверджені не були.

Під час Вашого побачення 22.10.73 р. був присутній лікар, у Вашого чоловіка судом не було, розмовляв вільно, будь-яких порушень міміки не спостерігалось.

За своїм психічним станом Ваш чоловік потребує продовження лікування в умовах психлікарні спеціального типу.

Заст. начальника Медвідділу МВС УРСР

В. Ященко

З кожним днем Льоні все гірше й гірше. Йому і далі дають галоперидол. Спух до неймовірних розмірів, став майже квадратний. Ледве-ледве, з великими зусиллями розмовляє під час побачень, млявий, апатичний. Майже ні про що не запитує. Все безнадійно, безглуздо. Ніхто і ніщо не в змозі допомогти

Книжок просить не передавати: не може не тільки читати, а й думати про що-небудь. Просить всіх вибачити, що не відповідає на листи, але до нього просить писати:

— Листи видають мені тільки прочитати, а потім забирають. Забрали й фотографії.

Просить поклопотатись, щоб його перевели в інше відділення, в № 12, в якому був спочатку і про яке на першому побаченні сказав: «Тут страшно, тут так страшно».

Під час побачення увійшла закріплений лікар, і радісно всміхаючись, привітала всіх зі святом Великого Жовтня. Мовчу, а як хочеться сказати все, що думаю про них, але розумію, що треба стриматись: Льоня в їхніх руках.

— Мене цікавить діагноз мого чоловіка. Чому йому дають галоперидол? Чи дають коректор і який?

— Який коректор? А вам нащо знати?

— Але ж я знаю, що дають галоперидол. Саме цим і пояснюється той приступ у мого чоловіка, свідками якого були ми з сином.

— А що, хіба Леонід Петрович скаржиться? Адже у нас з ним чудові стосунки. Чи не так, Леоніде Івановичу?

Льоня мовчить. Але його погляд відповідає на це питання дуже ясно.

— Щодо вашого питання, я нічого казати не буду: ні діагнозу, ні чим ми лікуємо.

Іду на прийом до заступника начальника медичної частини тюрми Каткової В. Я. Прошу перевести в інше відділення і дозволити мати при собі листи й фотографії.

Каткова медовим голосом починає розповідати, як у них тут добре, як всі хворі і родичі задоволені, як багато охочих до них потрапити.

— Вони ж не знають, за що тут люди, але вони знають, що у нас лікують. Ми — московська школа.

— Снєжневського?

(З гордістю:) — Так, Снєжневського. Ви не думайте, у нас не експериментують, а лікують, суворо дотримуючись методики. Нами всі задоволені, приїжджають до нас і професори.

Вона ще довго говорила, як у них гарно і як вони піклуються про хворих.

Про переведення в інший відділ: — Це неможливо, там у нас соматичне відділення. Там лежать люди, у яких поруч з нервовими хворобами і туберкульоз, виразка, печінка. Ми часто переміщуємо хворих. Та й місця там зараз немає, нікуди і койку поставити.

— А як з листами і фотографіями?

— Листи, знаєте, їх же ж багато набирається, а можуть прусаки завестись. У нас, їх звичайно, немає, але всяке може бути. А фото — ну, добре, це прохання скромне — і листи деякі, я це намагатимусь вирішити, думаю, можна буде залишити.

Так, школа була Снєжневського. З ним я вже була «знайома»: у відповідь на мій крик душі отримала повідомлення про вручення. Він отримав цього листа:

Андрію Володимировичу!

29 січня 1973 р. Київський обласний суд ухвалив у справі мого чоловіка Леоніда Івановича Плюща: визнати його неосудним і покласти на примусове лікування у психіатричну лікарню спеціального типу.

Підставою для цього стала медична експертиза, під якою стоїть Ваш підпис як її голови.

Вам, можливо, неприємно буде читати цього листа, але, слово честі, писати мені його ще тяжче. Прочитайте, будь ласка, його неупереджено.

Не буду розповідати про всі приниження людської гідності, про цинічне нехтування законом, про знущання на слідстві й на суді, яких зазнала наша родина через Вашу медичну експертизу (якщо Вас цікавлять документально викладені факти, Ви знайдете їх у моїй заяві у Верховний Суд УРСР про касаційний розгляд справи).

Скажу тільки про те, що безпосередньо стосується Вашого підпису.

Можу Вас запевнити, що у всій цій історії Ви об’єктивно не були самостійні. Ви тільки виконавець чужого задуму. Буквально з перших же днів слідства над моїм чоловіком працівники КДБ по-всякому підказували свідкам їхні відповіді про ненормальність Плюща, про його дивацтва. Слідство підібрало саме поступливих свідків (ми, родичі й друзі Леоніда Івановича, бачили більшість свідків уперше). Та й без свідків, забираючи чоловіка з дому, працівники КДБ не сумнівались, що Ви поставите свій підпис під «висновками» експертизи.

У КДБ мене запитували про чоловіка, коли його вже направили на експертизу. На суді ж мені заборонили бути свідком чи представником чоловіка (адже його не допустили до залу засідань). Увесь процес був закритий, мені заборонили навіть бути присутньою у залі засідань. Судові не потрібні були свідки, що знали мого чоловіка, головним свідком була Ваша експертиза. Ще до суду прокурор пояснив мені це все: «Ми тут ні до чого, у нас є висновки експертизи».

Так, прикрившись Вашим підписом, працівники КДБ ухилились від відкритого суду над моїм чоловіком.

Людині властиво помилятись. Але якщо помилка веде до катування і жорстокості — то це вже не помилка. Це інакше називається.

Чим Ви, Андрію Володимировичу, керувались, ставлячи свій підпис?

Адже якесь відхилення людини від загальноприйнятих норм, якщо воно не хворобливе, ще не ознака шизофренії, навіть якщо прикриватись дуже зручним і безрозмірним терміном «шизофренія з млявим перебігом». Не мені Вам пояснювати, що сумнівами й відхиленнями від норми, коли вони стають масовими, здійснюється суспільний прогрес. Норма — явище історичне, проминальне.

Сумнівались і відхилялись від норми Радіщев і Чаадаев, декабристи й петрашевці, релігійні подвижники й революціонери, охоплені реформаторством.

До яких би висновків прийшла Ваша експертиза, якби обстежувала людину, що надумала жити як бродяга, спокушати людей спасенними притчами і обіцяти їм, якщо вони досягнуть внутрішнього самовдосконалення етичний рай? Висновків про відхилення від норми, про манію месіанства? Але ж саме таким був вождь християнства, яке Ф. Енгельс назвав «масовим революційним рухом», — Христос.

А якби обстежуваний, досить старий, щоб вдовольнитись тим, чого досягнув, раптом таємно пішов з дому, кинув дружину і дітей, протестуючи таким дивним чином проти встановленої нормальності? Чи це не відхилення від норми і брак критичного ставлення до скоєного? Адже ж саме так вчинив Толстой.

Ну, а вже людині, що кинула матеріальну забезпеченість й улюблену роботу й несподівано вирішила зайнятись благодіяннями для Африки, куди ніхто її не посилав, Ваша експертиза приписала б, щонайменше, наївність суджень. Так би Ви, уособлюючи собою нормальність, означили діяльність великого Швейцера.

Так чим же Ви керувались, яким еталоном норми, приписуючи моєму чоловікові «ідеї месіанства, реформаторства, брак критичної оцінки скоєного і наївність суджень»? У чому Леонід Іванович відхилився від норми, яку Ви обстоюєте?

Я познайомилась з чоловіком, коли йому було 19 років (зараз йому 33). У нас двоє дітей, старшому 13 років, молодшому — 7. Я люблю свого чоловіка, люблю так, що Ви й зрозуміти цього не зможете. Я вдячна долі за те, що моє життя наповнене цією людиною. Його арештували 15 січня 1972 року. Відтоді я більше його не бачила, побачення з ним мені не дають. У мене відібрали чоловіка, у наших дітей — батька.

Мій чоловік — гарна, чесна, розумна й добра людина. Вже хто-хто, а я, знаючи його 14 років, маю всі підстави стверджувати, що він душевно цілком здоровий і духовно абсолютно нормальний. Леонід Іванович має велику чесноту ніколи, нікому не передовіряти свого розуму. У всіх своїх думках, словах і вчинках він керується виключно моральними спонуками і власною совістю, а не номенклатурними міркуваннями.

Те саме про нього можуть сказати всі, хто близько знає його.

Ваш підпис пожбурив цю людину в лікарню спеціального типу на безтермінове ув’язнення. Що це значить для цілком здорової людини, Ви знаєте не гірше за мене. Навіщо, в ім’я чого Вам знадобилось зламати, зім’яти, духовно знищити мого чоловіка? Якими високими ідеалами Ви керувались при цьому? Адже ж не стягнутими з Плюща 73-ма рублями судових витрат, у які входить і вартість Вашої експертизи! Де ви придбали таку поступливу совість, де відшукали моральне право приректи здорову людину на цілковиту ізоляцію серед душевнохворих і на беззахисність перед будь-яким свавіллям, що ніяк не контролюється ззовні?

Адже ж це гірше за каторгу, гірше за вбивство. Як посміли Ви це зробити, Ви, що дали клятву Гіпократа?! Вас не мучили сумніви? Ви не боялись захлинутись горем і сльозами дітей Плюща?

Ви — кат мого чоловіка.

Не знаю тільки, свідомий чи ненавмисний. У мене все-таки є крапля надії, що Ви не усвідомлювали того, що чините. Якщо це так, то Ви докладіть всіх зусиль до того, щоб після касаційного розгляду цієї справи (залишилось близько 2-х тижнів) Л. Плюща не вкинули у ту прірву, яку Ви йому приготували розчерком пера.

Якщо ж станеться так, що мій лист не потрапить до Вас, я спробую довести його текст до Вашого відома будь-яким іншим способом.

Київ-252147,

вул. Ентузіастів, б. 33, кв., 36

Житникова Тетяна Іллівна

14 лютого 1973 р.

Лист потрапив за призначенням. Потрапляли за призначенням й інші листи: адресат у всіх був один — Комітет державної безпеки. І не мало значення, яка адреса стояла на конверті. Я це знала, на це й розраховувала. Іншого вибору не було. З кожним побаченням Льоні було все гірше й гірше.

Відповідь я отримала. Це не був лист чи повідомлення. Це було страшніше. Один з друзів (ми дуже його любили) погодився стати посередником між мною і КДБ. Ультиматум був категоричний — перестати писати і звертатись по допомогу до громадськості, інакше буде гірше.

Перша відповідь: Ні! Нізащо! Жодних домовленостей з Державними Бандитами.

І тут же: «А Льоня? Чи можу я так відповідати? Адже я тут, а він же — там!»

Поговорити, порадитися з ним? Чи можна, чи маю я право звалювати на цього це рішення? Адже він тримається, він не піддається на жодні їхні пропозиції, а йому як ножа в спину?

Ні!

А Льоні все гірше й гірше: розпух до неймовірних розмірів, вже й не розмовляє на побаченнях. Увесь час намагаюсь підбадьорити його, втішаю, розвеселюю (а сама тільки й думаю, як би не розплакатись, не дати йому знати, що він такий страшний… Коли приїжджає до нього мама, треба ще і її підтримувати — Льоня не повинен бачити маминих сліз)

Життя перетворилось на суцільне очікування — від побачення до побачення: що вони ще з ним зробили, як він? Галоперидол дають і далі.

Почався 1974 рік.

4 січня поїхала на побачення разом з Танечкою Чернишовою (немає сил виходити після побачень з однією і тією ж думкою, що знову залишаю його самого у цьому кошмарі). Таня терпляче чекає усі п’ять годин на морозі, адже навіть побачити через ґрати в тюремному коридорі не дозволяють. Їй вдалось тільки заглянути ззовні у вічко. 1 потім більше ніхто з друзів не зміг побачити Льоню: охорона пильно стежила, автоматник ставав спиною до вічка, щоб і цієї змоги не було.

Ніколи у своєму житті я не так не відчувала, що значить тепло дружби, як у ці роки. Мила моя «сестричка» Танечка Чернишова, скільки її тягали по КДБ, скільки напучувальних «бесід» провели: навіщо вона спілкується з такими поганими людьми, чи знає вона, що їй самій загрожує. 1 вона, ніякий не борець, не опозиціонер, і не дисидент відповідала тільки одне: «Буду ходити, допомагати. У моїх друзів горе, і я повинна бути з ними». (Вже коли ми жили в Парижі, отримали від неї кілька листів і книжок з дитячої психології. Пішла з життя і вона — трагічно, випадково… Навіть останнього Льониного листа до неї КДБ не пропустило. Так і не побачились вони більше…)

А Льоні знову гірше, і він справді починає скидатись на хвору людину. Боюсь навіть брати з собою на побачення дітей, настільки страшно він виглядає.

17 січня дзвінок у двері. Дзвінок стандартний, звичний настільки, що вже й не здригаєшся. КДБ. Обшук.

ПРОТОКОЛ ОБШУКУ

м. Київ

17 січня 1974 р.

Старший слідчий УКДБ при CM УРСР у Київській області капітан Берестовський, слідчий цього ж Управління старший лейтенант Вандін і старший оперуповноважений УКДБ старший лейтенант Ревуцький на доручення слідвідділу КДБ при CM УРСР з участю понятих:…

…з метою відшукання і вилучення предметів і документів, вказаних у постанові на обшук (а в постанові вказано «у справі № 62» (?!))

… було проведено обшук… в процесі якого виявлено і вилучено:

1. Машинописний документ (з-під копіювального паперу) під назвою «Етична настанова», що починався зі слів: «Заєць попередив Ведмежа…», закінчується «… політичної боротьби. І. Л. 1970», на одинадцяти пронумерованих аркушах цигаркового паперу стандартного розміру. Виявлено у (книжковому) письмовому столі у першій від входу кімнаті.

2. Лист А. Твердохлєбова до Житникової Т. Текст листа на одній сторінці тонкого паперу надрукований на друкарській машинці, починається зі слів: «Добрий день, Таню. До всіх Ваших бід…» і закінчується: «… до мене. 25 травня 1973 р. А. Твердохлєбов»…

3. Магнітофонна стрічка типу 1. фабрики 3 на касеті ТОСТ 7704–61. Під час програвання цієї стрічки на ній було знайдено пісню ідейно не витриманого характеру, в якій є фраза: «Дістаю газетку-маму»…

4. Клапоть паперу із зошита в лінійку з текстом, написаним фіалковим чорнилом: «Шевчук Феді». На канадську адресу…

5. Книга В. Некрасова «У житті і в листах», вид. «Радянський письменник», Москва, 1971. Вилучена у зв’язку з наявністю на ній дарчого напису: «Льоні Плющу — з любов’ю і повагою. В. Некрасов. 17.09.71 р.».

6. Фотоплівка 24–36 мм, експонована, на 33 кадрах її зняті рукописні документи. На першому кадрі текст починається зі слів: «Здрастуй, мій гарний Льоню…»

Під час закінчення обшуку в квартиру Житникової зайшла гр-ка Ґільдман Клара Юхимівна, а через декілька хвилин після неї гр-ка Кріґсман Наталя Борисівна…

Після приходу Ґільдман було оглянуто її сумку і зняте нею пальто. У Кріґсман було оглянуте зняте нею пальто. Під час огляду цих предметів нічого не знайдено і не вилучено.

Після протоколу гр-ка Житникова заявила, що вона заперечує проти вилучення фотоплівки, на якій зняті листи її чоловіка Плюща Л. І. і книги В. Некрасова з дарчим написом її чоловікові, оскільки вона вважає, що ці предмети не можуть стосуватись до будь-якої справи.

Гр-ка Ґільдман від підпису відмовилась, мотивуючи це тим, що вона «не має бажання мати справу з КДБ». Гр-ка Крігсман від підпису відмовилась, заявивши, що вона робить це, оскільки вважає себе громадянкою Ізраїлю.

Обшук, відбувався тихо, «по-домашньому». Видали навіть «виправдальний документ».

ДОВІДКА

Видана в тому, що гр-ка Житникова Тетяна Іллівна залучалась мною для проведення слідчого акту в кримінальній справі з 8.00 до 16.00 17 січня 1974 р.

Старший слідчий УКДБ при СМ УРСР

у Київській області капітан

(Берестовський)

Службовий телефон 918–542

«Слідча справа»… яка, над ким тепер? Як видно, пов’язана і з Некрасовим (коли вилучали книжку, бігали кудись телефонувати — радитись). Треба попередити москвичів: адже й плівку, і текст статті «Етична настанова» ми готували для книжки про Льоню, щоб передати її за кордон. Та й просто так, треба поділитись «новинами», почути рідні голоси друзів. А потім — до В. Некрасова, дізнатись, що в нього, сказати про вилучену книжку (добре, що «Довідка» дає право сьогодні вже не йти на роботу).

Що за мною стежать, побачила одразу: значить, щось серйозне. Підійшла до будинку Некрасова, заглянула у замкову щілину: дивно, коридор увесь завалений стосами газет, горить світло.

— А, Тетяна Іллівна! У вас вже що, закінчили?

На порозі незнайомець у цивільному.

— А вам сюди навіщо, хіба мало свого обшуку?

Виявилось, що до Некрасова також прийшли о 8-ій ранку і також у невідомій нікому справі № 62.

У квартирі все догори дном, вся кімната завалена книжками, паперами. Кагебістів у кімнатах багато, ледве побачила господарів. Мене завели на кухню, посадили поруч поняту. Молода дівчина, звідкись з будинкоуправління, їй соромно, незручно. Господарі так мало схожі на кримінальних злочинців, і так багато книжок.

А кагебісти влаштувались, як видно, надовго: принесли термоси, п’ють з них чай.

За якийсь час дозволили зайти на кухню господарям, ми сіли обідати.

Розмовляємо.

— Вікторе Платоновичу, не треба про це. (А ми — про Дзюбу, про арешти.)

Минула година. Кагебісти приходили й ішли, появлялось якесь начальство, заглядало на кухню:

— А ви, Житникова, що тут робите?

Прийшла молоденька дівчина у формі прапорщика КДБ. Галина Вікторівна, дружина Некрасова:

— 1 вив КДБ служите? Така гарна, молода… 1 вам не соромно?

ПРОТОКОЛ

особистого обшуку

м. Київ

17 січня 1974 р.

Працівник КДБ при CM УРСР прапорщик Томашевська на доручення старшого слідчого слідвідділу КДБ при CM УРСР майора Колпака у присутності понятих:

Бакуліної Наталі Іванівни, що проживає…

Кудимової Валентини Єфремівни…

Богуславець Віталіни Семенівни…

у квартирі № 10 будинку № 15 на вул. Хрещатик міста Києва, яку займає гр-н Некрасов Віктор Платонович, з дотриманням вимог ст. ст. 184, 188 і 189 КПК УРСР, провела особистий обшук у гр-ки Житникової Тетяни Іллівни, 1937 р. народження, що проживає у м. Києві, вул. Ентузіастів, № 33, кв. 36, яка прибула на квартиру гр-на Некрасова В. П. у будинок № 15 на вулиці Хрещатик, м. Києва, де у цей час проводився обшук.

Гр-ка Житникова Т. І. зайшла у згадану квартиру о 16 годині 40 хвилин.

Під час особистого обшуку в гр-ки Житникової Т. І. нічого не знайдено і не вилучено. Обшук проводився з 17 год. 35 хв. до 18 год. 5 хв.

40 хвилин чотири жінки «працювали» — одна перемацувала шви одягу, заглядала в які тільки можна отвори. Інші три мовчки спостерігали, щоб підписати, що «нічого не знайдено і не вилучено». А що вони шукали у вухах, в роті?

Що робити?

Слідкують явно і цілодобово. Приходжу на роботу — з вікна бачу машину, яка «відпрацьовує» свої години разом зі мною.

20 січня. Їду у відрядження у Крим.

Зустрічає на вокзалі місцеве начальство — керівники дошкільного виховання області. Цього ж дня ми маємо виїхати з Симферополя в Ялту. Їдемо машиною першого секретаря райкому партії (його дружина, завідувачка дитячого садка, також їде на семінар, на якому я читаю лекцію).

За нашою машиною одразу ж інша, кагебістська. Перевірити це легко: містечко невелике, до того ж, ніхто з моїх супутниць не здогадується про те, що стежать, тому їдемо по місту різними дорогами, як зручніше. А машину, що петляє, одразу помітно. Випадково стається так, що в одному з перевулків нових кварталів, де нам треба було зупинитись, «хвіст» губиться. Мені смішно, чекаю, що буде далі.

Виїжджаємо в гори, підіймаємось на перевал. На самій вершині — дорожній пост автоінспекції. Нашу машину зупиняють. Дружина секретаря райкому обурюється: виявляється, їхню машину зупиняти не повинні (міліція добре знає номери місцевого начальства). Шофер повертається:

— Це не міліція. Це КДБ, запитували, хто їде в машині. Я перерахував.

За якийсь час машина, що «заблукала» наздоганяє нас.

У готелі, де нас поселили, мені одразу ж відводять номер далеко від моїх колег, у глухому коридорі і чомусь не з ними, а з якоюсь дівчиною.

Цілий тиждень працюю нормально: я в дитячий садок — і «вони» за мною. Тут вже стежать і зовсім неприховано — у горах, на крутих вуличках приморських містечок, де взимку порожньо і майже немає тих, хто відпочиває.

Філерів уже пізнаю в обличчя — їх семеро.

Мої колеги «знайомляться» з двома чоловіками — приїхали у відрядження. Знайомлять і мене.

27 січня. Відрядження закінчується. У передостанній вечір, після лекції, колеги запрошують у ресторан. Пропонують запросити і своїх нових знайомих.

Тепер можу розповісти, як і від кого я довідалась про провокацію, що готується. Попередив другий учасник операції, що мусив грати «клієнта»… Він же потім усе шепотів: стукайте сильніше в двері. Мета — напоїти і зробити так, щоб мене «знайшли» в номері готелю у незнайомого чоловіка і потім звинуватили у проституції.

Під час вечері я зрозуміла, що колеги також залучені до цієї операції. Став зрозумілий несподіваний від’їзд і повернення старшої з них.

Після вечері колеги запросили мене (і обох своїх «знайомих») продовжити розмову в номері одного з них. По дорозі одна з колег «зникає». У номер ми заходимо вчотирьох. Сідаємо. Обтяжлива мовчанка — всіх «учасників операції» трясця трусить буквально (я гадаю, що й чоловіки не були професіоналами). Один з них знаходить якусь безглузду причину, встає, і, тягнучи за собою свою супутницю, швидко вибігає з номера, зачиняє двері і замикає їх на ключ.

Страшно мені не було — не встигла злякатись, тільки швидко кинулась до дверей і почала з усіх сил стукотіти в них. Я так швидко це зробила, що вони не встигли втекти, — тільки чути було, як гучно лунало в коридорі тупотіння. Мабуть, стукала я дуже голосно, тому що чоловік повернувся назад і відімкнув двері. Він щось бурмотів, але я вже не слухала. Пішла в свою кімнату і кинулась на ліжко.

Все відбулося так швидко, що осмислила я ситуацію, лише трохи заспокоївшись. Не спала цілу ніч, не спала і «сусідка» по номеру. За тиждень я зрозуміла, що це за «сусідка»: її розповіді, чому вона тут у місті, в готелі «Інтурист» (звичайна телефоністка, як вона казала), були безглузді. До того ж її розпитування було незграбне, а погано поставлені й неохайно складені мої речі говорили самі за себе.

Огорнув відчай. Я так гостро відчула безпорадність самотності серед людей, жах від того, як легко і просто людину можна зламати. Навіщо вони це зробили? Втішно було тільки те, що попередили мене все-таки, і попередили люди чужі, незнайомі — їм це взагалі було ні до чого.

(Після того як Льоню звільнили, він розповів мені, що про «факт» перебування мого з «чужим чоловіком» йому повідомили в психушці. Навіть місце «злочину» назвали і час — перша ночі. Льоня, що написав свого часу статтю «Психологічні методи на допиті», передбачив і таке, і, ще не пригнічений препаратами, натякнув мені у листі про свою реакцію на такий «психологічний метод». Такі методи тиску на політв’язня особливо цинічні, і КДБ охоче користується ними, намагаючись зламати людину, розбити родину, внести незгоду і підозри.)[21]

Бранці зателефонувала в Москву до Ходорович, розповіла про все. Тетяна Сергіївна не витримує — домовляємось, що вона виїжджає до Дніпропетровська, де ми з нею зустрінемось (поїзд з Сімферополя йде через Дніпропетровськ).

ЗО січня. Друга ночі. Сиджу на вокзалі, чекаю на Тетяну Сергіївну. Навколо чомусь збирається міліція. Якимось чуттям відчуваю, що це не просто так. Заходить Тетяна Сергіївна. Підбігаю до неї. Нас оточують.

— Тетяно Сергіївно, пройдемо.

— Куди, що сталося?

— Пройдемо, нам треба поговорити. Пройдемо у відділення міліції.

Повели. Це тут же на вокзальній площі. Тетяна Сергіївна несе мішок — привезла продукти для Льоні: консерви, ковбасу (в Києві цього немає). Мішок передати не дозволили. Її завели до кімнати. Мене не впустили.

За якийсь час мені запропонували зайти у сусідню кімнату. Міліціонер став на дверях, не випускає. Чую голос Тетяни Сергіївни — її виводять. Вискакую повз міліціонера — машина вже від’їжджає. Куди? Чому її забрали?

Тієї ночі вже здавалось, що сил більше не вистачить: за останні два тижні — обшук, слідкування, випадок у Криму, арешт Тетяни Сергіївни. Вранці побачення не дали — «карантин». Це було дивно; перед цим я відправила телеграму-запит про те, чи можливе побачення. Повідомила, що приїду ЗО січня. У тюрмі пояснили, що відповіли мені. Справді, у Києві лежала телеграма, але її чомусь відправили об 11 годині 40 хвилин, а я була в тюрмі о 10 годині ранку.

Повернулась до Києва в цілковитому відчаї: що з Тетяною Сергіївною? Невже арештували? Чого іще чекати?

Не було сил іти додому: там треба бути зібраною, адже ж діти дивляться. Зайшла до Іллі Володимировича Гольденфельда. Професор фізики, він за рік до арешту взяв Льоню до себе на роботу в лабораторію. Після арешту Льоні ми особливо зблизились, в нього вдома я завжди могла знайти підтримку і розраду.

Пішли з ним на телеграф. Слава Богу! На цей раз пронесло — Тетяну Сергіївну відправили на літаку в Москву: їй заборонено приїжджати у Дніпропетровськ, бо Дніпропетровськ — закрите для іноземців місто, а вона знайома з іноземцями.

Увечері зайшов знайомий, якого я погано і поверхово знала. По секрету повідомив: йому відомо, що була медична комісія і продовжила термін перебування Льоні в лікарні, і що стан його тяжкий. Звідкись він довідався, що вже е рішення про мій арешт.

Що це? Нова провокація?

А щоб закінчити з провокаціями, розповім ще про одну, що сталась незабаром. Схема й мета були все ті самі — компрометувати і шантажувати.

Якось увечері я прийшла до Віктора Некрасова. Він був у від’їзді, і в цей час у нього жив Ілля Володимирович. Засиділись допізна. Дзвінок, і знову знайомий. Міліція з понятими:

— У нас сигнал від сусідів, що тут пиятика і якісь підозрілі люди.

Перевірили документи. Вдоволені. Склали протокол.

Залучили сюди й моїх батьків — втаємничили, запропонували вплинути. Тут я не витримала, розповіла батькам і про Крим (до цього я мало що їм розповідала). Батько пішов дізнаватись, йому відповіли:

— А навіщо вона в ресторан ходить?

Лютневе побачення відбулось — стан такий же, дають інсулін.

Відправила листа Підгірному з проханням випустити за кордон. Відповіді немає. Тільки викликали батька в райком партії і повідомили йому про мого листа, знову погрожували відібрати дітей.

Дізналась, що Андрій Дмитрович Сахаров звернувся на Захід на захист Льоні.

Голові КДБ при Раді Міністрів СРСР

тов. Андропову

16 липня я звернулась до Вас з проханням посприяти моїй родині виїхати за кордон. Як відповідь на це прохання я розцінюю розмову в обласному КДБ УРСР з т. Бондаренком А. Ф., який пояснив, що органи КДБ не мають жодного стосунку до мого питання.

Така відповідь мене не переконує з декількох причин.

Слідство органів КДБ завершилось для мого чоловіка Плюща психіатричною тюрмою, оскільки вже з перших днів воно велось з таким ухилом (ще до будь-яких експертиз).

У розмовах, які відбувались у березні і травні місяці цього року, працівники обласного КДБ т. Давиденко М. С. і Бондаренко А. Ф. цілком однозначно пояснили мені, що становище Леоніда Івановича у всьому залежить від моєї поведінки. Малось на увазі, що я перестану звертатись у різні організації, і, в свою чергу, громадськість припинить вимагати звільнення Леоніда Івановича. І як «виконання» цих умов Леоніда Івановича у квітні перевели в іншу камеру, де йому замінили введення галоперидолу на інсулін. («Ось бачите, як ми дотримали свого слова», — сказав мені Давиденко.)

Одночасно з цим і стосовно мене здійснювались усілякі провокації та шантажі. Це і черговий обшук у невідомій мені справі № 62 (?). Відбулась і безпосередня провокація, що мала на меті скомпрометувати мене і показати перед колегами як жінку легкої поведінки. Працівники органів КДБ у розмові з моїм батьком не заперечували своєї поінформованості щодо цього, не кажучи вже про свідків.

І, само собою, за мною стежать, що вже стало звичним, забороняють публікувати мої роботи.

Та й саме лікування, як і перебування чоловіка у спецтюрмі стає залежним від того, чи виконуватиме він пропозиції, далекі від медицини.

Так, йому знову запропонували зробити таку саму публічну письмову заяву, яку свого часу зробили Якір і Красін, тобто визнати, що вся діяльність Леоніда Івановича на захист прав людини була антирадянською. А на запитання, від чого ж лікують Леоніда Івановича, закріплений лікар відповів: «Він повинен змінити погляди».

Все це: і сам факт перебування у тюрмі, і так зване «лікування», під час якого здоровій людині вводять препарати, що руйнують психіку, і ситуація, що склалася навколо нашої родини — для мене безсумнівно пов’язані з функціями органів КДБ.

Питання про виїзд за кордон мене й чоловіка ґрунтовно обдумане, тому я знову звертаюсь до Вас посприяти у тому, щоб примусове лікування Леоніда Івановича було припинене і наша родина виїхала за кордон.

Житникова

Відправила в міський ВВІР папери для оформлення виїзду. Порядок оформлення такий, що вимагають характеристику з місця роботи.

Вирішила з роботи звільнитись: питання про виїзд внутрішньо вже було вирішене, треба було скеровувати на це всі зусилля.

А найголовніше для мене було все-таки не в цьому. Більше вже не могла жити подвійним життям. Роздвоєність ставала все нестерпніша. Ходити щопонеділка на політзаняття, товкти, як папуга, ідіотизм офіційної пропаганди, слухати лекції про «націоналістів-сіоністів», мовчати, коли паплюжать Солженіцина і Сахарова, а увечері читати того самого Солженіцина і привозити самвидав з листами Сахарова.

Звільнилась — стало легше на душі. Вирішила шукати якусь ручну роботу, не пов’язану з жодною ідеологією.

…

На початку серпня Льоні перестали вводити інсулін, в останні дні він уже був у передшоковому стані. Почали давати трифтазин.

Сонний, млявий, але все-таки легше, аніж з інсуліном та галоперидолом.

У камері душно, прогулянка одну годину. Одяг (піжаму й нижню білизну) пере сам в умивальнику, сушить на ліжку.

Запропонувала передавати білизну частіше — не хоче: краще казенна, її все-таки міняють. Запитую про однокамерників:

— Всіх їх мені дуже шкода.

Трифтазин все збільшують, вже дають по 45 міліграмів на день. Погано з зором — важко читати.

Начальникові медвідділу МВС УРСР

ЗАЯВА

Мій чоловік, Леонід Іванович Плющ, з 15 липня 1973 р. перебуває у спеціальній психіатричній лікарні м. Дніпропетровська.

З 29.11.74 року його стан різко погіршився у зв’язку з тим, що йому вводять неприпустимо великі дози трифтазину.

Оскільки рік тому аналогічні ін’єкції галоперидолу довели його до майже цілковитої втрати життєздатності — він не міг розмовляти, читати, писати, рухатись, — я почала побоюватись, що і цього разу його хочуть довести до такого самого стану.

Мої побоювання цілком підтвердились, коли 13 грудня від імені начальника закладу мені запропонували з’явитись наступного дня, тобто 14 грудня. Але й 14 грудня побачення не дали. Не побачила я і підполковника Пруса, оскільки він, як повідомив медичний персонал, терміново поїхав у відрядження. Жодна з причин, з яких мені відмовили дати побачення, достовірною не видається. Достовірне для мене інше: мого чоловіка знову довели до такого стану, що мені бояться його показати. Підставою для моєї впевненості є ще й те, що упродовж місяця я не отримала від нього жодного листа.

З огляду на те, що останнім часом я зверталась у різні радянські інстанції із заявами про виїзд за кордон, я розцінюю теперішній стан мого чоловіка як відповідь органів ДБ на моє законне право на еміграцію, як шантаж і залякування, як психологічний тиск на мого чоловіка. Я розцінюю це як практику заручників: мій чоловік перебуває в руках МВС — організації, нікому не підзвітної. Увесь мій досвід трирічної боротьби за звільнення Плюща і захисту його прав і людської гідності це підтверджує.

Нагадую: Леонід Іванович хворий на туберкульоз, він інвалід, його здоров’я, погане і до ув’язнення, зовсім підірване перебуванням в тюрмі і в спецпсихлікарні. Препарати, які йому вводять, розраховані на тяжкі форми шизофренії.

Леонід Іванович психічно цілком здоровий. Але навіть якщо орієнтуватись на той брехливий і бездоказовий діагноз, який йому поставили в інституті ім. Сербського, то це «шизофренія з млявим перебігом», що не передбачає такого жорстокого курсу «лікування».

Ні Ви, ні Ваші підлеглі не можете гарантувати щасливого кінця з такими препаратами й дозами. Я боюся вже не за здоров’я, а за життя мого чоловіка.

Я вимагаю негайно, упродовж найближчої доби, побачення. У протилежному випадку я збираюсь звинуватити персонал Дніпропетровської спецпсихлікарні у свідомому й навмисному вбивстві мого чоловіка Леоніда Івановича Плюща.

16 грудня 1974 р.

Відповіді не було…

Прокуророві Дніпропетровської області УРСР

ЗАЯВА

Цією заявою прошу розпочати кримінальну справу проти медперсоналу Дніпропетровської спеціальної психіатричної лікарні, в якій з 15 липня 1973 р. перебуває мій чоловік Леонід Іванович Плющ.

У мене є всі підстави (аргументи будуть викладені мною під час розслідування) притягнути до судової відповідальності всіх тих, хто мав і має стосунок до утримання і лікування мого чоловіка у згаданому закладі.

Упродовж півтора року мого чоловіка свідомо неправильно лікували. Це дає мені право розцінювати дії медперсоналу лікарні як злочинні і вимагати судового розгляду їх.

Конкретно прошу розпочати кримінальну справу за ст. ст. 165 і 172 КК УРСР щодо начальника Дніпропетровської спеціальної психіатричної лікарні (м. Дніпропетровськ, ЯЕ 308/РБ) підполковника медичної служби Пруса Ф. К., проти закріпленого лікаря мого чоловіка, начальника 9-го відділення лікарні Часовських Л. О.[22], проти колишнього закріпленого лікаря мого чоловіка, начальника 12-го відділення цієї ж лікарні Каменецької Е. П.

Методи і тривалість (півтора року) лікування, а також умови, в яких воно проводиться, свідчать про те, що тут йдеться не про професійну помилку, що не карається кримінально. Йдеться про умисне руйнування фізичного і психічного здоров’я Л. І. Плюща посиленими дозами медичних препаратів упродовж тривалого часу в антисанітарних умовах.

За час перебування в лікарні у мого чоловіка з’явились болі в шлунку і в серці; введення препаратів не раз викликало у нього набряки і пригнічений психічний стан. Здоров’я його руйнується, життя під загрозою.

Неодноразово я закликала до гуманності й милосердя. Але у відповідь не було навіть і краплини співчуття. Тепер я покладаюсь на Ваше негайне втручання.

20 грудня 1974 р.

Житникова

Одночасно з цим я звернулась у міжнародні асоціації юристів й асоціацію лікарів-психіатрів:

…Я звертаюсь саме до цих організацій, бо йдеться зараз не про захист прав людини, а про цілком конкретні порушення прийнятих у всьому цивілізованому світі (також і в Радянському Союзі) законів, що стосуються юрисдикції й охорони здоров’я.

Я не сумніваюся в тому, що і в Радянському Союзі є адвокати, які могли б представляти у суді мої інтереси, як це буває у тих випадках, коли вони захищають інтереси приватної особи в її конфлікті з державною установою. Є і чесні лікарі-психіатри, які розуміють усю абсурдність діагнозу і всю злочинність так званого «лікування». Але ті державні організації, які я звинувачую — поза межами досяжності звичайних громадських інституцій. Це закритий світ, до якого ні достукатись, ні докричатись не можна. І лише тому я звертаюсь до міжнародної громадськості і міжнародних організацій.

Моя мета — здійснення законного права на еміграцію всієї моєї родини.

Еміграція, як було офіційно проголошено відповідальним працівником Київського міського ВВІРу, можлива тільки тоді, якщо (і коли) Леонід Іванович Плющ буде на волі. Але на волі він може опинитись тільки тоді, якщо його визнають здоровим (або таким, що одужав).

Таким чином, все знову зводиться до подій у Дніпропетровську.

Про те, що стан Леоніда Івановича різко погіршився, я роблю висновки з того, що за мною знов почали неприховано й цілодобово стежити. Це почалося одночасно з тим, коли мені відмовили у черговому побаченні.

Отже, мене хочуть залякати, розуміючи, які висновки я зроблю з відмови на побачення. Мене хочуть примусити мовчати. Цим органи КДБ прямо визнають тяжкий стан Леоніда Івановича Плюща, і весь мій попередній досвід це підтверджує.

Я опинилась у становищі, в якому всі мої дії впираються в дії MB, бо й ВВІР, і спецпсихлікарня закріплені за цим відомством.

Я хочу розірвати це зачароване коло. Я прошу про допомогу. Я з усією відповідальністю заявляю, що йдеться про людське життя.

Житникова

Невдовзі надійшла і «відповідь».

Знову через «посередника». Від імені заступника Андропова мені запропонували зайнятись оформленням опікунства — мовляв, тоді можна буде і говорити про виписку. Конкретнішу відповідь обіцяли дати з дня на день. Іноді навіть йшлося про те, що Льоню, можливо, випустять у кінці січня. «Можливо» звучало навіть як «майже напевно».

І хоча інстанція, яка це обіцяла, називалась дуже поважно, я знала, що вони щось відтягують, готують пастку. Як з’ясувалось згодом, коли ми вже були тут, на Заході, треба було тільки відтягнути час: виявляється, якимось «сотим» пунктом у переговорах Брежнєва з Фордом у Владивостоці було й питання про Льоню. Форд щасливо поїхав назад, знову було «скріплено» дружбу між американським і радянським народом, і все залишилось, як і було.

Я все-таки вирішила послухатись поради «доброзичливця» з КДБ і спробувати оформити опікунство. Та виявилось, що це не так просто.

Голові

Дарницького райвиконкому м. Києва

ЗАЯВА

Я забираю назад свою попередню заяву у Дарницький райвиконком з проханням про опіку над моїм чоловіком Плющем Леонідом Івановичем, що на даний час перебуває у спецпсихлікарні (м. Дніпропетровськ, п/я ЯЕ 308/РБ).

Причина відмови: оскільки опікунство означає визнання наявності психічного захворювання у підопічного, я відмовляюсь від опікунства, оскільки не визнавала, не визнаю і ніколи не визнаю, що мій чоловік — душевнохворий, не погоджувалась, не погоджуюсь і не погоджусь ніколи з поставленим йому діагнозом.

16.1.75 р.

Житникова

Мені пояснили процедуру оформлення: я повинна сама подати в суд заяву про те, що визнаю свого чоловіка за хворого і прошу передати мені його під опіку. Але й це не вирішувало питання, оскільки мою заяву могли прийняти, визнати його на цій підставі за божевільного, і одночасно не передати мені під опіку. Підстави для цього були: моя «політична неблагонадійність» і «ледарство».

УРИВОК ЗІ СТАТТІ Т. ХОДОРОВИЧ І Ю. ОРЛОВА

«З Леоніда Плюща роблять божевільного. Навіщо?»

… Півгодинне побачення 10 лютого 1975 року. (Побачення дозволили, незважаючи на те, що оголошено карантин. Що б це мало значити?)

Заводять Леоніда Плюща. Обличчя набрякле, з червоними плямами, очевидно, це сліди того, що він тільки-но перехворів на бешихове запалення. Але не це найголовніше.

Найголовніше нове і воно лякає, — порожні очі, що нічого не висловлюють: безглуздий, позбавлений інтелекту погляд; цілковита відсутність емоцій; байдужість і млявість. Навіть коли побачив дружину, погаслі очі не пожвавішали, вираз обличчя не став осмисленим.

Плющ мовчить, нічого не розповідає, ні про що не питає, навіть про дітей.

— Ти погано себе почуваєш?

— Все добре.

— У тебе болить серце?

— Все добре.

— Температура?

— Все добре.

Це не він! Це — психічно хвора людина. Чи це зворотній процес? Чи стане він таким, як колись?

З коротких відповідей — і тільки на прямо поставлені запитання — дружині вдається дізнатись таке:

Леонід Плющ, як і раніше, перебуває в тій самій палаті, серед буйних божевільних. Не гуляє — холодно, взагалі не хочеться, «важко це все». Читати не може, писати листи також. Увесь час лежить, багато спить. Двічі на день приймає по три таблетки якогось препарату.

Ось і все.

Після побачення відбулась розмова Т. Житникової з головним лікарем Прусом.

— У зв’язку з погіршенням психічного стану Вашого чоловіка ми перевели його в палату під наглядом.

— У чому виявляється це погіршення?

— Ви ж самі скаржитесь, що не отримуєте від нього листів. Він не хоче писати — це і є симптом погіршення. І ще млявість. Ви ж самі щойно в цьому переконались.

(Так ось чому дали побачення навіть під час карантину!)

— Але ж такий стан у нього починається тільки після введення лікарських препаратів! І, крім того, хіба «мляву» людину треба класти разом з агресивними хворими?

— Ми не зобов’язані звітувати Вам про свої дії, лікування, діагноз: у нас інструкція.

Вдома Т. І. Житникову чекала відповідь від заступника начальника медвідділу Міністерства внутрішніх справ СРСР Попова:

«Повідомляємо Вам, що психічне здоров’я Вашого чоловіка справді дещо погіршилось. У зв’язку з цим його було покладено в палату під наглядом (а не камеру, як Ви її назвали). Перебування в цій палаті ніякої небезпеки для його життя і здоров’я не становить. Лікування його здійснюється за медичними показниками. Дози лікарських препаратів йому призначаються з урахуванням його психічного і соматичного стану і не можуть викликати будь-якого погіршення його здоров’я. Відомості про його здоров’я Ви регулярно отримуєте у розмові з лікарями і на побаченнях».

… І знову пишу листи, пишу сама, пишуть друзі, звертається до всього світу Сахаров.

Реакція однозначна — шантаж.

Після побачення хотіла одразу ж поїхати у Москву. Приходжу на вокзал — квитків на московський поїзд немає. Через три години будуть два транзитних. Ходжу по місту — стежать, як звичайно, філери ті самі, що й раніше, впізнаю їх з обличчя. Цього разу приїхала зі мною Тамара Лєвіна з Харкова, близький наш друг, вона хотіла спробувати побачити Льоню. Надворі холодно, нікуди дітись. Вирішили зайти в кінотеатр погрітись. У черзі по квитки ззаду стала жінка-філер. Тамара обернулась до неї: «Підемо в кіно?» — «Так», — радісно відповіла та (вони ж теж мерзнуть, ми хоч іноді можемо в кафе зайти, а їм, видно, не можна, стирчать за дверима).

Тому коли стояли у касі по квитки на Москву, не дивувались, бачачи філерів. Дивно було те, що касир довго не видавала квитків. Поїзд мав уже рушати, коли вона, вибачаючись (було видно, що й сама вона нічого не розуміє), сказала:

— Вибачте, але чомусь сказали не продавати квитків.

Стало ясно, що до Москви не випустять. Довелось їхати додому.

Вирішила обов’язково з’їздити у Москву, звернутись безпосередньо у Міністерство внутрішніх справ. Врахувала дніпропетровський досвід: вирішила їхати автобусом, який не доходить до Москви, а тільки до Орла. 1 вже звідти добиратись до Москви. Квитки купувала Клара Гільдман, вона також вирішила їхати зі мною «на всяк випадок». Все розіграли, як у дешевому детективі. Я підійшла до автобуса без речей (всі вони були у Клари, так, щоб це виглядало, ніби проводжу Клару). Сіла в автобус в останню хвилину. За вікном залишились трохи розгублені кагебісти (їхня машина супроводжувала мене від самого мого будинку). Але… це все ж таки не Сіменон і не Крісті. На виїзді з міста автобус зупинило ДАІ. Доведеться повертатись додому.

В автобус зайшов міліціонер-регулювальник і «товариш у цивільному». Не вагаючись, пішли прямо до нас.

— Тетяно Іллівно, вийдемо!

— Чому?

— Вийдемо, ми вам все пояснимо!

— Не вийду, у мене є квиток, і я маю їхати! Не бачу підстав для затримання!

Попросила документи. Пред’явили. Капітан міліції.

— Ви ж розумієте, що автобус все одно не поїде, доки ви не вийдете. Ось через вас люди нервують, виходьте.

Люди справді нервували. Спершу нічого не розуміли: чому знімають людину з автобуса? Коли я почала голосно протестувати, запитуючи, на яких підставах мене висаджують, хтось навіть підтримав:

— А справді, по якому праву? У неї ж є квиток.

Але час минав. Автобус стояв. Минула година, і видно було, що й справді не поїде, доки я не вийду. Ситуація для людей навколо, добре знайомих з міліцією, була незрозуміла: з одного боку, коли вимагають, треба виконувати, а з іншого — чому такі тихі, чому так ввічливо поводяться. Та видно, і на «клієнтів» міліції ми були мало схожі.

Порадилась з Кларою — вирішили вийти. Справді, чому мають страждати люди, адже до Орла ще цілу ніч їхати, людям на роботу.

Вийшли, нас провели в будку регулювальника. Знову запитую, на яких підставах висадили з автобуса:

— Вам завтра треба з’явитись у міліцію, в районне відділення. Вдома на вас чекає повістка.

— Але я тільки годину як з дому, ніякої повістки там немає.

Відвезли додому. Справді виявилось, що недавно прийшов міліціонер і приніс виклик у районний відділ міліції.

У міліції допит: чому не працюю? На які гроші живу? Дали підписати папір — попередження, що коли не влаштуюсь на роботу упродовж двох тижнів, то мене притягнуть до судової відповідальності за ледарство.

У березні стан Льоні такий, як і раніше. До апатії та сонливості додалися дуже великі набряки. Він все ще в палаті під наглядом і вживає ті самі ліки. У палаті намагається відключитись, заглибитись у себе. Буває, що відключається так, що тепер для нього вже звично, і під час побачень. Погляд гасне або спрямовується кудись мимо. У цей час він нічого не чує і не бачить. Доводиться його гукати, і тоді він «повертається».

Дивитись на це неможливо. Обережно починаю вмовляти його написати заяву і визнати в ній, що він оцінює статті як «відхилення від норми». Але Льоня твердо заявив: «Писати їм я нічого не буду».

У Дніпропетровській прокуратурі, куди нарешті викликали, було виразно сказано, що в порушенні кримінальної справи проти лікарів Дніпропетровської лікарні мені відмовили, оскільки наприкінці березня медична комісія під головуванням професора Блохіної (вона за дорученням Міністерства охорони здоров’я СРСР очолює постійну комісію у спецтюрмі) перевірила лікування й умови утримання Плюща і не виявила ніяких порушень. (На наступному побаченні Льоня заперечив це: ніякої комісії не було, і його ніхто не обстежував).

Прокурор повідомив навіть новий діагноз — «шизофренія в параноїдній формі», що його тепер поставили Льоні. Почав казати про те, що йому відомо, що у французькій пресі з’явились статті про Плюща, і що він радить звертатись не у західні газети, а в радянські інстанції: «Адже вас можуть притягнути до суду за наклеп!»

… У злочину є своя логіка, злочинна логіка: він не обмежується на вже скоєному, а розростається, тягне за собою злочин новий і ще страшніший.

Спершу — явно брехливий діагноз, потім «лікування», невідповідне, злочинне щодо того ж брехливого і злочинного діагнозу; «шизофренію з млявим перебігом» не лікують галоперидолом, інсуліном і трифтазином. Що станеться на наступному етапі? Чим завершиться цей логічно неминучий процес санкціонованого і спровокованого державою злочину?

Передбачити неважко! Або не витримає тілесне здоров’я Леоніда Івановича, і тоді настане смерть фізична. Або буде знищено природу волі й духа, яку воздвиг він у відчайдушній боротьбі зі своїми катами, і тоді настане смерть духовна. Я з цілковитою відповідальністю стверджую, що те й інше однаково можливе, що часу залишилось мало, можливо, його вже зовсім немає. Людина посилається у світ не для того, щоб доводити свою вищість над виробами хімічної промисловості…

(Із статті Т. С. Ходорович «Ескалація відчаю», самвидав.)

Знову їду в Москву. Разом з Юрієм Орловим йдемо в медичне управління МВС СРСР, передаю заяву, в якій прошу припинити лікування чоловіка нейролептиками до того часу, доки Київський обласний суд (куди я зараз звернулась) не розгляне питання про примусове лікування і про переведення Леоніда Івановича Плюща з Дніпропетровська в іншу лікарню.

Цього ж дня ми з Юрієм побували в академіка Снєжневського. Він не знав, хто ми (його збило з пантелику прізвище і звання Орлова — доктор, професор), і тому відчинив двері і впустив. Змушений був прочитати і мою заяву.

Андрію Володимировичу!

12 жовтня 1972 р. експертиза інституту ім. Сербського, у якій і Ви брали участь, діагностувала моєму чоловікові Леоніду Івановичу Плющеві «шизофренію з млявим перебігом».

Ні я, дружина Леоніда Івановича, ні його мати й сестра, жодна людина з кола родичів, друзів, просто знайомих або колишніх колег по службі — ніхто не повірив у те, що діагноз, поставлений в інституті ім. Сербського правдивий, професійно добросовісний та науково істинний.

У діагнозі вбачали вирок політично неугодному інакомислячому, винесений зацікавленою організацією і реалізований, здійснений руками поступливих і слухняних лікарів.

…Леонідові Івановичеві призначене лікування абсурдне, а отже, злочинне і з погляду міжнародних психіатричних норм» і з погляду норм» встановлених у радянській психіатрії: адже в звичайних» «нормальних», тобто не підпорядкованих МВС психлікарнях «шизофренію з млявим перебігом» нейролептиками не лікують.

Я кваліфікую це свідоме й умисне відхилення від встановлених норм як страхітливе катування медичними препаратами. Мета цього катування «лікуванням» — викликати симптоми, що збігаються з ознаками шизофренічного захворювання.

І Ваші колеги домоглись своєї мети: Леонід Іванович втрачає пам’ять, працездатність, інтерес до книжок, до науки, до рідних, тобто до всього того, що було справжнім сенсом і змістом його життя не лише на волі, а навіть і в нелюдських умовах Дніпропетровської спецпсихлікарні до того часу, доки його не піддали тривалому інтенсивному «лікуванню». З Медичного відділу МВС УРСР я отримала повідомлення про погіршення стану Леоніда Івановича.

Отже, єдиний висновок, до якого я можу прийти, — це висновок про те, що погіршення настає в результаті «лікування», а єдиний висновок, до якого може і повинен прийти будь-який чесний лікар-психіатр, — це висновок про те, що погіршений стан є не що інше, як нейролептичний синдром, який щоразу зникає, після того як «лікування» нейролептиками припиняється.

Леоніда Івановича «лікують», щоб він став хворим, і він хворий тому, що його «лікують».

…Я вже вимагаю не справедливості, а хоча б логіки. Є межа, за якою несправедливість переходить у відвертий цинізм, що зневажає не лише право й гідність людини (це чинить несправедливість), а й саме існування таких понять. Представники «найгуманнішої професії» переступили цю межу: не діагноз у них обумовлює лікування, а лікування обумовлює і визначає діагноз.

Я звертаюсь до Київського обласного суду із заявою припинити примусове лікування і вимагаю Вашого негайного втручання. Ви, визнаний глава радянської психіатричної науки і один з авторів діагнозу, що прирік мого чоловіка на безтермінове ув’язнення у тюремній психіатричній лікарні, несете цілковиту моральну і професійну відповідальність за все, що відбувається.

Я вимагаю, щоб до рішення суду Леоніда Івановича перестали накачувати нейролептиками: чергова медична комісія має побачити перед собою людину, а не дію на людину варварськи, не по-людськи застосовуваних медичних препаратів.

7 квітня 1975 р.

Т. Житникова

ДО ДНЯ ЗАХИСТУ ЛЕОНІДА ПЛЮЩА

У день захисту Леоніда Плюща я вважаю за потрібне розголосити декілька епізодів.

1. Дев’ятого квітня 1975 р. я разом з дружиною Леоніда Плюща побував у Медичному управлінні МВС. Посеред довгої розмови відповідальний чиновник управління, зокрема, заявив: «Ви погано ставитесь передовсім до самого Плюща. Хіба йому краще було б піти в табір?»

2. Цього ж дня, увечері, нам вдалося побувати у відомого психіатра проф. А. В. Снєжневського у нього в квартирі. Під час напруженої розмови він між іншим запитав у нас таку дивовижну річ: «Хіба для Плюща було б краще отримати сім років суворого режиму?»

3. Дружині Плюща Тетяні Житниковій через підставних осіб ще раз переказали, що способи примусового лікування Плюща прямо залежать від її поведінки: якщо вона перестане апелювати до світової громадської думки, то після 1–1,5 років Леоніда Плюща можуть перевести із спецпсихлікарні в лікарню загального типу. У протилежному випадку йому буде гірше.

Я гадаю, що ці факти не потребують коментарів. Можу сказати лише те, що вже висловлював професорові Снєжневському: аналогічні методи було засуджено на Нюрнберзькому трибуналі.

22 квітня 1975 р.

Проф. Ю. Орлов

Снєжневський обіцяв нам, що попросить директора інституту ім. Сербського Георгія Морозова негайно направити своїх експертів у м. Дніпропетровськ, де перебуває Плющ.

Ані відповідей на листи, ані комісії експертів так ніколи й не було.

Я звернулась також до учасників мітингу на захист Леоніда Плюща, що відбувся 23 квітня у Парижі. Міжнародний комітет математиків, що проводив цей мітинг, вже два роки боровся за його звільнення тут, на Заході.

…Від дня арешту мого чоловіка минуло три з половиною роки. З них рік він провів у тюрмі, решту часу у спецпсихлікарні м. Дніпропетровська. Про тюрму він згадує як про втрачений рай: там можна було розмовляти, читати, а головне, там не «лікували».

На Заході про Леоніда Івановича вийшло дві книги, друкувались статті, збирались підписи. З різних країн телефонували лікарі-психіатри, члени асоціацій і товариств захисту прав людини і політв’язнів, незнайомі люди присилали листи, сповненні співчуття і розуміння.

Я не відчувала себе самотньою, не відчувала, що залишилась сам-на-сам з величезною і жорстокою державною машиною, що здатна відібрати у мене дітей і свободу, як вона вже відібрала чоловіка. Але головною була навіть не ця увага і співчуття: щоразу, дізнаючись про новий крок на захист Леоніда Івановича (книжка, стаття, виступ, звернення, підписи, запит), я думала: «Тепер все, випустять. Ну, нехай не випустять, але хоча б припинять катувати «лікувальними» препаратами, дадуть перепочити. Зупиняться. Подумають. Нехай не з милосердя, не з добрих міркувань, нехай задля власного престижу й морального авторитету. Чи треба, чи «прагматично» через одного свого неслухняного і замало лояльного громадянина викликати обурення й протест, скажімо, п’ятиста французьких математиків?» Виявилось, що у радянської держави свої уявлення про «розрядку», про престиж і моральний авторитет.

Зараз, коли минуло три з половиною роки, я можу з певністю сказати: моя розмова, «діалог» з державою не відбувся і відбутись не може, бо у держави на все одна відповідь: я посилаю скарги, заяви, прошения, документи у всі мислимі радянські інстанції — від районного суду і до ЦК — Леоніда Івановича «лікують»; на захист чоловіка виступають міжнародні організації, преса, громадська думка Заходу — Леоніда Івановича… «лікують».

У КДБ прямо а потім по якихось таємничих каналах, що йдуть від них до мене, пропонують помовчати, заспокоїтись, і тоді, як вони кажуть, все вирішиться і обидві сторони будуть задоволені — Леоніда Івановича все одно, навіть під час цих переговорів зі мною, «лікують», збільшують дози, обмежується час на побачення, не видають книжок, листів. У такої ескалації є своя межа, дози вони можуть збільшувати, але Леонід Іванович не має сили їх витримувати.

Я хочу сказати, що того Леоніда Івановича Плюща, «математика Плюща», як називають його у передачах західних радіостанцій, про якого написали книжки і статті, чиї праці й статті опубліковано, того Леоніда Івановича, якого знала я, діти його, рідні, близькі, друзі, — такого Леоніда Івановича більше немає. Є доведена до краю страждань, безмежно хвора, втомлена людина, що втрачає пам’ять, здатність читати, писати, мислити.

І ті, хто безпосередньо, своїми руками вбивають його, знають про це, знають, що скоюють злочин. Якщо раніше мені здавалось, що я маю справу зі слухняними чиновниками, яких і звинучувати по-справжньому не можна, бо вони «не відають, що чинять», то тепер я певна у протилежному: відають — і чинять. «Відають» всі: від лікарів Інституту Сербського, що послали на тортури безумством явно психічно здорову людину, до начальника охорони, який наказав вартовому з автоматом в руках затулити вічко у дверях, щоб наш близький друг, що приїхав зі мною до Дніпропетровська, не побачив, що вони з ним зробили.

…Моє становище нестерпне, діти засмикані, вони живуть у постійній напрузі й страхові за мене. Повертаючись додому, я завжди бачу бліді, насторожені обличчя своїх синів: вони бояться, що прийде день, коли і я зникну, як батько. Коло знайомих зменшується. Ми — відкинуті, «мічені», спілкуватись зі мною в наших умовах — значить проявляти мужність, на яку здатен небагато хто. Навколо — звичайне, нормальне життя зі своїми радощами і турботами, життя, з якого ми виключені, викреслені, бо немає для моїх співгромадян нічого страшнішого за тавро «політичної неблагонадійності», яким таврує КДБ.

Чого я хочу від держави, у якій живу? Від суспільства, в якому я виросла і виховувалась? Милосердя. Але чому я повинна просити про милосердя? У милосерді не відмовляли і злочинцям, провину яких доведено і визнано, і тому залишається уповати лише на милосердя.

Але хто злочинець? У чому злочин? Злочин — думати, бути самим собою, жити у злагоді з совістю, підпорядковуючись моральному обов’язку, а не нав’язаним правилам доброзвичайної поведінки?

Я здаю собі справу з того, що у світі є проблеми першорядного значення, що ми живемо у трагічну епоху, коли загроза всезагальної загибелі відсуває на другий план трагедії індивідуальних доль. І все-таки я впевнена в тому, що у даному випадку йдеться не стільки про окрему людину, скільки про саму суть людського буття, про такі його принципи, порушення яких ставить під сумнів саму нашу спроможність опиратися злу і смерті.

Немає «справи Плюща» — є справа людської свободи, людської гідності.

Якщо світ звикне до переслідування вільної і незалежної думки, до аморальності й цілковитої безкарності вчинків, які здійснює держава, що відповідає за долю всього людства, чого ми маємо чекати від майбутнього? На що сподіватись? На яке «завтра» ми прирікаємо своїх дітей?

Думайте не про нас — думайте про себе: моє страшне «сьогодні» може стати таким самим «завтра» для величезної кількості людей, якщо опустяться руки, якщо хоча на мить видасться, що зусилля врятувати розум і совість безплідні.

Леонід Іванович хотів небагато: жити у своїй країні, давати їй користь як творча, тобто вільна особистість. Його відправили у божевільню. Я доклала всіх зусиль, щоб довести його нормальність, абсолютну психічну повноцінність, душевне здоров’я.

Безглуздий замір: адже ті, хто карав його безумством, не гірше за мене знали, що він психічно здоровий. Я хотіла вбачати помилку там, де був умисний злочин.

А тепер я кажу: так, він хворий. Хворий страхітливо, його треба рятувати вже від гіршого, ніж хвороба, від смерті.

У своїй країні мені сподіватись більше немає на що. Тепер всі мої зусилля зводяться до того, щоб відповідні організації прийняли у мене документи на еміграцію. Але у відповідних організацій непробивна логіка: документів вони прийняти не можуть, поки чоловік перебуває на лікуванні. Заклад, в якому його «лікують», значиться за тим же відомством (МВС), що й установа, яка відає питаннями еміграції. І на думку цього медзакладу, підпорядкованого МВС, «лікування» Леоніда Івановича має тривати далі.

КДБ, МВС — ось коло, по якому я повинна рухатись, не маючи анінайменшого сподівання на вихід і прояснення.

Я незмірно вдячна всім зарубіжним математикам, всіх, хто турбується про долю Леоніда Івановича. Але я зрозуміла й інше: мовчать радянські колеги Леоніда Івановича, вони глухі до несправедливості так, нібито препарати, від яких глухне Леонід Іванович, справляють свій вплив і на них. Держава, добре знаючи своїх підданих, спокійно висмикує нечисленних інакомислячих, як випадковий і нечастий бур’ян висмикують з добре доглянутого і охайно підстриженого газону. Але я не хочу, щоб мого чоловіка спіткала доля бур’яна.

Нехай мені віддадуть чоловіка, хворого, такого, яким вони його зробили, і нехай, дозволять нам всім виїхати з цієї країни.

Право на еміграцію — єдине з усіх прав, здійснити яке я вимагаю.

Т. Житникова

У кінці квітня на побачення поїхала Льонина сестра. Приїхала нажахана й у відчаї: у нього знову бешихове запалення, ніс розпух на півобличчя, температура 38,9. Трифтазин на декілька днів перестали давати, роблять уколи пеніциліну. Стан тяжкий. Ледве прийшов на побачення: мовчить, не розмовляє, ні про що не питає. Настрій гнітючий: з тюрми вийти не сподівається.

Розмовляло зі мною КДБ знову через «посередників»: обіцяють і погрожують. Але остаточно зрозуміло: вони ніколи навіть не збирались випускати його, головне, щоб було тихо, щоб за кордоном не було галасу і протестів.

З 1 червня і до початку вересня «лікують» комплексно: дають таблетки трифтазину й одночасно уколи інсуліну. До шоку, мабуть, не доводять.

Настрій пригнічений, песимістичний: «Не вибратись мені звідси!»

Розповідаю йому на всіх побаченнях, що робиться на його захист, вибираю найбільш «анекдотичні» випадки, щоб хоч трохи розвеселити, підтримати.

У травні до мене заїхала група американських сенаторів, прийшли уночі, о другій годині. Розпитували про Льонин стан, розраджували. Вони навіть самі не уявляли, яка підтримка це була для нас всіх, а не лише для мене, — живі люди з майже незнаного світу. 1 таким це було контрастом з ранком, коли пішла на роботу, де мене обматюкали найпослідущими словами. На той час влаштувалась на роботу у фотоательє, це називалось «агентом» — ходила до людей додому і збирала замовлення на виготовлення фотографій. Влаштувалась незаконно, бо оформлюючись туди, приховала, що у мене вища освіта, інакше б не взяли: є інструкція, за якою на місце робітника людей з вищою освітою не беруть.

Минали місяці — нічого не мінялось у становищі Льоні. Я вже перестала вірити в те, що зміни можуть бути. Швидше за інерцією, ніж з надією, писала й далі, але вже не у радянські інстанції, а знову на Захід. Довідалась, що у жовтні Міжнародний комітет математиків знову організовує мітинг на захист Льоні. Але про що писати — адже ніяких змін немає, все тече «спокійно, розмірено», вже немає чим «здивувати», вразити, немає ніяких сенсацій.

Якось увечері до нас додому прийшли троє французьких адвокатів (вони представляли Комітет захисту прав людини), розпитували, як Льоня, пояснили, що хотіли б сходити в МВС. Вирішили, що підемо всі разом. Після усіляких, часом анекдотичних пригод, коли їм казали, що начальства у Міністерстві внутрішніх справ зараз нікого немає — всі терміново поїхали у відрядження (міністра навіть за кордон відправили), потрапили на прийом до начальника медичного відділу міністерства, якому і підпорядковується Дніпропетровська тюрма. А до нього потрапили тільки тому, що, на відміну від головного входу у Міністерство, який охороняється, і куди без пропуску не пройти, у Медвідділ можна зайти вільно, і вихід з нього також один, тому підполковникові Ващенку довелося нас прийняти. Розмова з ним була дуже цікава через свою курйозність навіть для мене, хоч я вже звикла до кафкіанства радянської системи. Мушу сказати, що на той час я вже так «засвоїла» методи спілкування з різними інстанціями, що всю розмову стенографувала для того, щоб потім передати через адвокатів сюди, на Захід.

Питання: Кожна людина має право вибрати собі лікаря, також і на вибір родичів. Дружина Плюща вважає за потрібне, щоб її чоловіка оглянули інші лікарі.

Ващенко: Я розцінюю це як недовіру до радянських спеціалістів, у нас є спеціалісти, відомі за кордоном. У нас немає такої системи, щоб приїжджали і дивились.

Питання: Ми як адвокати не розуміємо, як у такому випадку в Радянському Союзі здійснюються принципи Декларацій прав людини, і просимо вас це пояснити.

Ващенко: Як можна вибирати лікаря, якщо хворий перебуває в лікарні?

Питання: Якщо людина не може вибрати сама, є родичі. Поясніть, як це у вас буває?

Ващенко: У нас є лікарі в лікарні, і, крім цього, й інші лікарі. А інакше виходить, що висловлюється недовіра.

Питання: У Радянському Союзі достатньо висококласних спеціалістів, хто вони, назвіть їхні імена.

Ващенко: Так, це правда, у нас є відомі спеціалісти, і їх знають за кордоном.

Питання: Наша група адвокатів хотіла з тих радянських спеціалістів-психіатрів вибрати й призначити лікаря, який огляне Плюща.

Ващенко: Чого це ви будете вибирати, ми й самі можемо призначити лікаря.

Питання: Назвіть все-таки імена відомих психіатрів.

Ващенко: Я не готовий відповідати. Незрозуміло, чому нам повинні вибирати лікаря.

Питання: Чи не могли б Ви сказати нам прізвища закріплених лікарів Плюща. (Повагавшись: так, можу, але в кінці дня.)

Питання: У нас є запрошення для Плюща і його родини, а також для Євдокимова виїхати на лікування до Франції. Як ви підкажете законно діяти для виїзду?

Ващенко: Є Міністерство закордонних справ, Міністерство охорони здоров’я.

Питання: Чи можна особисто вручити ці запрошення?

Ващенко: Ні, це хворі, і потрібен спеціальний дозвіл медичної комісії, що вирішить, чи можуть вони виїхати.

Питання: Скажіть, Ви вважаєте, що Плющ хворий?

Ващенко: Так, хворий.

Питання: У Радянському Союзі немає закону, який забороняє бачити хворого, чи могли б ми побачити Плюща?

Ващенко: Якщо стан хворого це дозволяє.

Питання: Поясніть, будь ласка, чому ми не можемо побачити хворого?

Ващенко: Це психічно хворі люди, вони бувають у різному стані.

Питання: Але це суперечить законам Радянського Союзу, хіба є такий закон, який не дозволяє бачити хворого?

Ващенко: Можна, якщо стан хворого це дозволяє. А ви — туристи, і для вас має бути дозвіл їхати у Дніпропетровськ.

Питання: Такого дозволу у нас немає, але нам все-таки незрозуміло, чому ми не можемо бачити Плюща, якщо до нас звернулась дружина Плюща з таким проханням?

Ващенко: Можна, якщо стан здоров’я це дозволяє.

Питання: У чому полягає особливість стану Плюща, яка не дозволяє його бачити? (Адвокати показують свій мандат членів Комітету захисту прав людини, у якому є прохання надавати допомогу членам Комітету.)

Ващенко: У конкретному випадку я не можу сказати. А взагалі ці повноваження, які ви пред’являєте, нікому не адресовані.

Питання: Чи можете Ви зателефонувати у Дніпропетровськ і дізнатись, чи дозволяє стан Плюща його бачити? Дружина Плюща бачила його 3 вересня і вважає, що його стан нормальний для спілкування. Якщо це так, дізнайтесь, чи можемо ми поїхати до Дніпропетровська разом з дружиною Плюща?

Те саме і про Євдокимова — дізнайтесь, будь ласка, і про його стан, і чи можна з ним побачитись.

Ващенко: Добре, я все це дізнаюсь. (Домовляємось прийти в кінці дня.)

Питання: Ми також просимо дізнатись у Дніпропетровську прізвище закріпленого лікаря Плюща, а також прізвища лікарів, які у складі комісії оглядатимуть Плюща в жовтні.

Ващенко: Гаразд, я все дізнаюсь. Близько 17 години я зателефоную у Дніпропетровськ.

17 година.

Питання: Ви обіцяли зателефонувати у Дніпропетровськ і сказати прізвище закріпленого лікаря Плюща, і його стан здоров’я.

Ващенко: Стан здоров’я такий самий, як і був, коли дружина бачила Плюща 3 вересня, він такий самий і зараз.

Закріплений лікар Плюща — лікар-психіатр зі стажем роботи 15 років, пройшов переатестацію, має першу категорію. Його прізвище знати необов’язково.

Питання: Чи є прізвище лікаря державною таємницею?

Ващенко: Лікар досвідчений, обізнаний, і яке значення має прізвище?

Ви не є офіційними особами, і тому маєте звертатись у Міністерство закордонних справ, а я приймаю вас неофіційно.

(Відчувається, що Ващенка вже підготували до зустрічі, дали інструкцію.)

Питання: Ми вважаємо, що ми, адвокати, — офіційні особи і ви — також. Ви носите форму і ми прийшли до Вас на прийом в офіційну установу. До того ж підполковник, начальник приймальні МВС, направив нас до вас, у медвідділ Міністерства.

Ващенко: Ви особи неофіційні, і я вам у даному випадку не відповідаю, я можу назвати прізвище лікаря, якщо до мене звернеться дружина Плюща,’ а вона не зверталась до мене з цим питанням.

Житникова (Плющ): Я прошу вас назвати мені прізвище закріпленого лікаря Плюща.

Ващенко: Я не буду називати прізвища закріпленого лікаря.

Питання: Оскільки це Ваш службовий обов’язок, то, окрім вас, хто може відповісти?

Ващенко: Вас повинно цікавити, який це лікар — досвідчений чи ні. Закріплений лікар Плюща — це спеціаліст зі стажем, а прізвище його — це непринципово.

Питання: У всьому світі і в Радянському Союзі адвокат захищає інтереси людей, які до нього звертаються. Дружина Плюща звернулась до нас як до адвокатів і для нас важливо знати прізвище лікаря.

Ващенко: Я вже сказав. А ви — туристи і не маєте права ставити питання. Є адвокатура, і розмова не повинна бути такого плану, як ви її провадите. А на медичні запитання вам відповіли.

Питання: Ми представники громадської думки країни, що дружить з Радянським Союзом. У нас багато контактів з колегами в Радянському Союзі. Ми добре знаємо і цікавимось станом медицини у Радянському Союзі. Ім’я Плюща добре відоме на Заході, 500 математиків підписало звернення, у якому висловило стривоженість станом Плюща. І нас вражає, що на прості запитання про Плюща ми не отримали відповіді. Ми й далі будемо пильно стежити за долею і станом Плюща.

Заступник начальника відділу Ященко (що був присутній на розмові): Ми дякуємо за високу думку про радянську медицину. Відповіді на медичні питання ви отримали, а на решту можете отримати у відповідних організаціях.

Адвокати: У нас ще три питання:

Питання 1. Що відомо про стан Євдокимова?

Відповідь: Йому забезпечено кваліфікований догляд і відповідно до його хвороби перебуває в доброму стані, його стан тривоги не викликає.

Питання 2. Якщо стан Плюща досить задовільний, чому він повинен перебувати в лікарні?

Відповідь: Щодо психічного стану, то він задовільний, а як хворий, він повинен там перебувати.

Питання: Чи можна вважати стан Євдокимова таким самим, як і Плюща?

Відповідь: Буде комісія, вона й вирішить ці питання.

Питання 3: Ми вислали запрошення на лікування у Франції Плющеві та Євдокимову. Чи отримали Ви такі папери?

Відповідь: Таких листів ми не отримували. Питання про таке лікування вирішує Міністерство охорони здоров’я СРСР і Міністерство закордонних справ.

Питання: У яку компетентну організацію можна послати такого листа?

Відповідь: Ми не компетентні вирішувати таке питання.

Питання: Чи не назвете адреси Міністерства закордонних справ?

Відповідь: Ми не маємо зв’язків з Міністерством закордонних справ і не знаємо його адреси.

(Міністерство закордонних справ Української РСР розташоване за 500 метрів від медвідділу Міністерства внутрішніх справ, на тій самій вулиці.)

Питання: Ми вражені тим, що ви не знаєте адреси Міністерства закордонних справ. Ми повинні будемо посилати такі запрошення у всі міністерства, поки воно потрапить у потрібне. Хіба це нормально?

Чи є надія, що Плющ і Євдокимов потраплять до Франції?

Відповідь: На таке запитання я не можу відповісти. Це не до нас питання.

Питання: Чи можна прислати медикаменти Плющеві та Євдо-кимову?

Відповідь: Якщо вони призначені йому під час лікування і відповідають нашим ГОСТам, тобто тим, за якими ми закуповуємо ліки за кордоном.

Питання: Як ви ставитесь до того, що у лікуванні Плюща використовуються такі препарати, як галоперидол та інсулін, адже вони ж дуже шкідливі?

Відповідь: У Радянському Союзі ці ліки використовуються, ми читаємо літературу і знаємо, що за кордоном вони застосовуються також. І у вас у Франції. Якщо ви цього не знаєте, то це значить, що ви не читаєте своєї медичної літератури.

(Встає: я відповів на всі поставлені питання.)

Безглуздість того, що відбувалося, збентежила французів, для нас же це було природно. Держава, де все анонімне: злочин, суд, кати — тільки жертви реальні; де кругова порука безвідповідальності допомагає надійно приховувати будь-які злочини.

Звернення до математиків перейшло у своєрідне підбивання «підсумків» у поглядах на суспільство, в якому ми живемо, на себе в цьому суспільстві. Лист було названо:

ТОРТУРИ ЧАСОМ.

Жовтень 1975 р.

(Тим, хто взяв на себе обов’язок відгукнутись

на страшну долю Леоніда Плюща, адресуємо).

У день, що названий іменем мого чоловіка Леоніда Плюща, я звертаюсь до вас із словами вдячності й смутку. Незмірна вдячність і незмірний смуток.

Вдивляючись у ті страшні три з половиною роки, які Леонід Плющ пробув у тюрмі, думаючи про майбутнє, поки що безпросвітне, ми безупинно ставимо собі одне й те саме запитання: навіщо, з якою метою держава звалила такі муки на одну людину, навіщо, з якою метою відірвали чоловіка від дружини, батька від дітей, друга від друзів. Кому й навіщо потрібно, щоб кожні два тижні, після поїздок у Дніпропетровську лікарню ми переконувались у тому, що фізичні сили найдорожчої і найближчої для нас людини вичерпуються через безперервні тортури лікувальними препаратами, меркне світлий розум, притуплюється той пристрасний інтерес до життя, що був основою існування, самою суттю особистості Леоніда Івановича?

За що Леоніда Івановича засуджено на безтермінове вмирання, а нас приречено на роль безсилих свідків збоку?

Спочатку здавалось, що Леоніда Івановича хочуть змусити відмовитись від своїх переконань, перекреслити своє минуле, публічно покаятись у «гріхах» і вимолити за них прощення. Але спроби ці ні до чого не призвели: Леонід Іванович вистояв морально, не пішов на діалог зі своїми катами.

Ми думаємо тепер, що у самій тривалості ув’язнення Леоніда Івановича у спецпсихлікарні, в очевидній безглуздості такого ув’язнення навіть з погляду того абсурдного діагнозу, який винесли як вирок Леонідові Івановичу, можна знайти відповідь на наші запитання. Леонідові Івановичу не просто мстяться за стійкість, мужність і відданість своїм переконанням.

Його, нас, родину, друзів і близьких, всіх, хто знає про «справу Плюща», катують часом, тобто привчають до того, що те, що з нами відбувається, природне, законне, звичайне і нормальне, що так і має бути, що інакше бути не може.

Природно і законно для нашої країни, що психічно здорова, обдарована людина, колись сповнена невичерпної соціальної енергії, зустрічає 36-й рік свого життя не в колі родини, друзів, наукових і громадських інтересів, а в одній камері з 28-ма маньяками-вбивцями, патологічними злочинцями.

Особистісна соціальна активність вважається у радянській країні за соціально небезпечну, тільки-но вона виходить за рамки загальноприйнятої догматики. Такий неписаний закон. Соціально небезпечні мають бути ізольовані. Цей закон уже «писаний», і згідно з ним Леонідові Івановичу винесено вирок.

Майбутнє покаже, чи проводять над Леонідом Івановичем черговий науковий експеримент: адже й справді цікаво й «науково необхідно» знати, до якої міри і як довго може протриматись нормальна людська психіка, яку безперервно атакують величезними дозами медичних препаратів, які звичайно застосовуються до людей, психічно неповноцінних.

Але те, що і над Леонідом Івановичем, і над всіма нами проводиться соціальний експеримент, — безсумнівно. Нас привчають відчувати себе ізгоями, «атщєпєнцамі», кожний крок яких незаконний, а те, що нас залишають на волі — нечувана милість. Навіть звичайне спілкування з нами ускладнене, бо вимагає від тих, що довкола нас, мужності, на яку здатен небагато хто: адже в будь-яку хвилину знайомство з нами може стати злочином в очах у КДБ.

Радянські керівники підписують документи в Гельсінкі, а дільничний міліціонер зупиняє на вулиці 16-річного сина Л. Плюща і запитує: «Це що за сволота збирається у твоєї матері?» Йшлося про те, що до нас заходили американські конгресмени й французькі адвокати.

Декларація Прав Людини, розрядка, Гельсінкі — не для нас і не про нас.

Тортури часом тривають.

Ось чому така величезна наша вдячність всім людям та організаціям, що обстоюють права людини на свободу совісті, думки і виїзду з країни, у якій життя стало для людини нестерпним. Кожне втручання ззовні, кожен голос, що лунає на Заході на наш захист, незалежно від того, чи досягаються цим негайні практичні результати, — це прорив у тій страшній психологічній та соціальній ізоляції, на яку нас прирекли: свідчення того, що беззаконня не узаконене, що примирення з насильством, згода і співпраця з ним ще не стали загальнолюдським надбанням, що політична кон’юнктура і галас газетярів на тему «розрядки» і «невтручання» не заглушили голосів в’язнів-«невільників честі», не заглушили людської гідності й розуму.

Тільки це вселяє надію. Тільки це допомагає жити.

Підписали цього листа ми вдвох з Тетяною Сергіївною Ходо-рович, людиною, що душу й життя свое «кладе за други своя». З перших днів арешту Тетяна Сергіївна прийняла наше горе у свою родину, наших дітей як своїх дітей. Погрози, шантаж, обшуки, відключений телефон, стеження — це побут Тетяни Сергіївни. Ночі у вагонах Москва — Дніпропетровськ — Київ, дощ і холод під стінами Дніпропетровської тюрми також стали її побутом. Вона не знала Льоні і, можливо, не зможе ніколи вже з ним познайомитись як годиться, але наше серце, наші думки залишились з нею, а її турботи — з нами тут, у Парижі. Сьогодні вона знову біля стін тюрми — одеської, де сидить Слава Ігрунов, московської, де ув’язнено Петра Старчика, і знову й знову вона зайнята своєю «антирадянською діяльністю» — каже правду про свою країну. / немає для нас людини ближчої і дорожчої, і вона для нас — Батьківщина, яку ми покинули.

Час минав… Відбулась комісія, яка знову ухвалила залишити Льоню на лікуванні.

Відбувся мітинг на захист Льоні, і ми знали, що протести не змовкають. Було це вже майже байдуже: була вдячність, подяка і… ніякої надії.

Але просто нічого не робити? Мовчати? Писати? Куди?

Написала на всяк випадок у Міністерство охорони здоров’я СРСР — «нагадала» розмову у медвідділі МВС. Як завжди, результат той самий — мовчанка. У листі просила випустити на лікування, посилалась на запрошення з Франції, яке мені так ніколи й не передали, я тільки знала, що воно існує.

26 листопада отримала коротеньке повідомлення, просили зайти у Міністерство охорони здоров’я УРСР. Пішла. (Ну, ще одна «відписка». Нічого іншого не чекаю.) У відділі зовнішніх зв’язків якийсь випадковий чиновник:

— Нам зателефонували з Міністерства охорони здоров’я СРСР і просили передати, що ваше прохання на виїзд за кордон задовільнене. Ми вже зв’язались з ВВІРом, йдіть туди, там скажуть, що робити.

Я не пам’ятаю, як ми дійшли до ВВІРу, про що говорили з Віталієм Скуратівським, що прийшов зі мною у Міністерство. Йшла, говорила і не вірила, що це правда.

У ВВІРі прийняв начальник, якого добре знали всі київські євреї, — стільки горя завдала і завдасть ця безлика людина, вбрана у форму полковника МВС. Це він рік тому знущався з мене, коли казав, що не прийме наших документів, поки Льоня «не вилікується». Але цього разу він був інший: ввічливий, привітний і балакучий.

— Ось вам анкети на вас і сина. Заповнюйте їх, вносьте гроші, збирайте документи і принесете їх мені.

— А Леонід Іванович? Як з ним?

— Цього я не знаю. Ви спершу заповніть анкети, а потім ми скажемо, що робити. Питання з чоловіком буде вирішене потім. Керівництво над цим думає.

Що це? Про що вони ще думають? Адже ж ясно, що питання вже вирішене, раз є вказівка ВВІРу оформлювати документи.

Що робити? Їхати до Льоні? А що, як це якась пастка? До першого їхати не можу: кінець тижня, в тюрмі в суботу й неділю не приймають (це зробили зумисне, щоб менше до них їздили, особливо здалеку).

Почалася гонка із збиранням документів і одночасно дуже дивна поведінка працівників ВВІРу: у встановлені дні на місці їх не було, приймальні дні переносились з дня на день. У Дніпропетровську про прийняте рішення нічого не знали, а може, начальник вдавав, що не знає. До того ж у цей же час попереднього начальника Пруса скинули, а новий заводив «нові порядки»: стало жорсткіше з передачами, відчувалось, що прийшла людина «освічена», в нього на мундирі підполковника прикріплено два значки — медичний і юридичний, це означає, що у нього дві вищих освіти. Відповіді його були стереотипні:

— Я нічого не знаю. Коли буде вказівка, тоді ми вам скажемо. А Льоні й далі дають трифтазин, він досі у тій самій камері. Нарешті я потрапила на прийом до начальника ВВІРу, почала

вимагати остаточно вирішити питання з візою для Льоні (наші з сином папери вони прийняли). Остаточної відповіді він знову не дав: «керівництво вирішує це питання», але знову спробував шантажувати.

— Навіщо ви за кордон повідомляєте? Начальству це може не сподобатись. Врахуйте, що така ваша поведінка не пришвидшить рішення, а навпаки.

— Якби я вас слухала, то ще довго б з вами не побачилась. Свою поведінку я визначаю сама, а не залежно від якого завгодно керівництва.

В останніх числах грудня я відчула, що рішення начальство прийняло: вже працівники ВВІРу мене розшукували, а не я їх. 29 грудня залишалось отримати підписи на документах, які нам дозволили брати з собою, отримати візи.

Був переддень Нового року, у всіх установах було не до мене. Коли я приїхала в нотаріальну контору, яка одна-едина в Києві робить копії і завіряє їх, — там працівники якраз отримали новорічний «пайок» — яйця, оселедці, м’ясні консерви, гречану крупу. На моє прохання все-таки зробити мені папери, різко відповіли: «Прийдіть завтра».

— Але я не можу завтра, вранці я вже маю отримати візи.

— А нам все одно. Та й хто вам завтра буде їх давати — отримаєте після Нового року.

— Але ще ж три години робочого часу, і я перша в черзі.

— Сьогодні ви нічого не отримаєте.

Працівники цієї консультації знали, як залежать від них ті, хто виїжджає, бо ж ніхто більше не міг допомогти і зробити те, що робили тут: передрукувати на машинці останні документи, які ще свідчили про належність до радянської держави.

Тільки після того, як я зателефонувала до начальника ВВІРу і після того, як він дав вказівку, все було зроблено швидко і того ж дня. Мабуть, щось важливе сказав Сіфоров: начальник консультації наказала відкласти всі пайки і зайнятись моїми паперами. Друкарки дивувалися — куди так поспішати і що я за «персона».

Те саме було в Міністерстві юстиції, де мені мали поставити всього-на-всього печатки на копіях дипломів про освіту і метриках. І хоча я прийшла на відкриття Міністерства, мені призначили зайти по папери наприкінці дня (незважаючи на те, що я була єдиним відвідувачем у цей відділ). І знову «чарівний» дзвінок Сіфорова вирішив все за: через 15 хвилин папери вже були у мене в руках.

«Сервіс» Відділу віз і реєстрацій тривав на всіх етапах — вперше в житті я їхала у Москву поїздом, на який звичайно неможливо дістати квитки, не кажучи вже про те, щоб виїхати з Києва напередодні Нового року. Квиток чекав на мене у тому самому відділенні міліції, у якому п’ять років тому обшукували Льоню разом з Марксом.

За півдня цього останнього для нас року на Батьківщині я отримала візу, що давала право проїзду через Австрію, а також у голландському посольстві, що представляє інтереси Ізраїлю. Візи оформили як «положена»:

Голова родини — Житникова Тетяна Іллівна…

Член родини — Плющ Леонід Іванович.

Мета поїздки — постійне місце проживання.

У пункти — Ізраїль.

Дійсна для виїзду з СРСР — до 10 січня 1976 і в’їзду в СРСР до —.

Через прикордонні пункти СРСР, відкриті для пасажирського руху, — ЧОП.

Видана — ЗО грудня 1975.

До паспорта № —.

Так офіційно було завірено, що ми більше не радянські громадяни і не маємо права на повернення до себе додому. І не тільки завірено, а й довелося заплатити по 900 рублів за кожного. 900 рублів — така ціна за офіційним курсом радянського громадянина, радянського громадянства.

І хоча й поспішали, і видно було, що є сувора вказівка нас якомога швидше викинути, після Нового року — знову невідомість. З січня у ВВІРі мені пропонують їхати у Дніпропетровськ «відвезти одяг». Приїжджаємо. Дали звичайне побачення — Льоня все такий самий. Обережно кажу йому, що все вже остаточно залагоджено, візи у мене в руках. Я наївно думала, що йдеться тільки про те, щоб Льоню видали, виявилось, потрібен був тільки одяг. Начальник каже мені, що він нічого не знає, оскільки вони тільки-но провели медичну комісію у зв’язку із запитом, а суд ще має «вирішити» — випускати чи ні.

У мене в голові цілковита плутаниця. Біжу в обласний суд.

— Так, справа у нас. Ми з нею ознайомлюємось. Не хвилюйтесь, ми все будемо вирішувати згідно з законом.

— Згідно з яким законом? У мене на руках віза, Леонід Плющ вже не радянський громадянин. 10 січня ми вже маємо виїхати з СРСР.

Мовчить. Просить подивитись візу.

Тут вже все логічно: беззаконне засудження і таке саме беззаконне звільнення. Звичайно діє дуже жорстка процедура звільнення: медична комісія має визнати людину за здорову, потім справа переходить у суд, там вирішують, чи справді вона видужала. Потім довга процедура оформлення опікунства, і лише тоді — звільнення. Цей процес може тягнутись місяцями, а то й роками, коли люди, що вже видужали, і далі перебувають в камерах з хворими, чекаючи на суд.

Але державна машина може крутитись і по-іншому. Видаючи мені візу, Сіфоров сказав:

— Ви поки що оформлюйте, а ми будемо вважати, що вже все гаразд. Ви тільки напишіть заяву, що просите призначити комісію. 1 я цю заяву передам у Дніпропетровськ, я це швидше зроблю.

Так я ніколи й не дізнаюсь, чи був узагалі суд, який звільнив Плюща. Той самий суд, про який я стільки прохала, списавши гори заяв у всілякі інстанції.

Так, все вирішує ЗАКОН. Закон беззаконня.

Одяг, який ми привезли, я не віддала.

— Я не хочу брати участі у ваших спектаклях. Відправляйте його за кордон у тому, в чому він у вас ходить.

Квитки до Чопа нам також продали на замовлення ВВІРу. Спершу відмовились продати квитки матері й сестрі Льоні. Довелось влаштувати скандал. Дозволили.

Проводи. Приїхали друзі, всі, хто тільки зміг приїхати в будень. Таксі, на якому ми від’їхали від дому, їхало в супроводі ескорту машин КДБ. Вагон оточено — ближче міліція, трохи далі — «в цивільному».

Так і стояли: МИ і ВОНИ.

Мати й батько — чи побачу я їх ще колись!

У Чопі нас вже чекали, провели в кімнату для інтуристів, попросили нікуди не виходити з території вокзалу. Лейтенант, який нами «опікувався», пояснив, що нічого не знає, йому повідомили, щоб ми чекали коли буде літак з Дніпропетровська, він не знає.

У Чоп квиток взяти не можна, не маючи документу про виїзд. Точніше, квиток можна взяти, але з вагона в Чопі не випустять. Клару Ґільдман, що вирішила спробувати вийти з вагона, в якому їхала, затримала міліція.

Чекаючи, ми просиділи на вокзалі цілий день. Нас люб’язно провели в ресторан для інтуристів, навмисне відкрили тільки для нас. Було дивно, що не видно більше нікого з тих, хто виїжджав. Вже потім, в Братіславі, ми зустрілись з групою людей з України, що їхали разом з нами до Чопа. Вони здогадались, хто ми, тому що оглядали їх на митниці дуже швидко, не так, як це звичайно робиться.

Вдень мені запропонували взяти квитки до Відня. Я відмовилась, заявивши, що не купуватиму їх, поки не побачу чоловіка тут.

О 9-ій вечора відчинились двері — завели Льоню. Він ледве йшов. З ним по боках — люди «в цивільному». Ми кинулись до нього, звідкись з’явився фотограф і почав нас усіх фотографувати.

Льоня був розкішно одягнутий у все нове. 1 тут я не витримала, почала здирати з нього одяг і шпурляти їм в обличчя. Кричала: «Ідіть геть, щоб я вас тут не бачила!» Вони намагались щось говорити, але я, мабуть, і справді дуже кричала — вони пішли.

Ми перевдягнули Льоню — виявилось, що увесь одяг малий. Стільки разів бачачи Льоню розпухлого, товстого, я не подумала, що йому потрібен інший одяг. Але брати те, що вони дають? Ні!

Одяг викинула їм разом з валізою, яку вони «турботливо» внесли. Передбачили справді все: навіть краватка і до неї заколка, навіть запонки (до сорочки без запонок).

Трохи заспокоїлись: Льоня сидів з мамою і сестрою, його трусило, хлопчики плакали: тато не зміг навіть сам роздягтись і одягтись. Вони йому допомагали. Увійшов лейтенант, запропонував піти по квитки і попередив, що поїзд від’їжджає за годину.

До кімнати знову зайшли всі ті самі супроводжуючі, один з них був лікар Дніпропетровської спецпсихлікарні, і знову фотограф. Запропонували мені на підпис папір. Там було написано, що я беру під свою опіку Плюща Леоніда Івановича і обіцяю, що він не буде займатись антисуспільною діяльністю.

Дуже різко я сказала, що нічого підписувати не буду. Знову почала вимагати, щоб вони забирались геть разом зі своїм фотографом (він був фотографом ТАРС, як вони пояснили). Льоня розхвилювався, почав просити мене заспокоїтись, пояснив, що це лікар, який його привіз.

Було моторошно дивитись на Льоню, хотілось, щоб швидше всі пішли геть, щоб не бачити їх. Побачивши, що я заспокоююсь, лікар запропонував:

— Тетяно Іллівно, ми передбачали вашу реакцію і приготували другий примірник. Підпишіть, як ви хочете, в будь-якій редакції.

Я викреслила все, що стосувалось будь-якої діяльності і підписала, що Леоніда Івановича Плюща передали мені під опіку.

Всю цю сцену енергійно фотографував фотограф.

Зайшов офіцер прикордонних військ і сказав, що вже час іти. Ми спустились під конвоєм донизу в митницю, вхід до якої було оточено.

Зробили й останню «милість»: обшукавши Льоню, йому дозволили залишитися з матір’ю ще декілька хвилин, поки обшуковували наші речі й нас.

/ знову конвой — прямо до вагона. За декілька хвилин поїзд рушив.

Нас проводжала Батьківщина — прикордонники й люди «в цивільному».

Л. Плющ

ЕТИЧНА НАСТАНОВА[23] (НАРИС)

1. Заєць попередив Ведмежа, що йти на річку небезпечно — можна зустрінутися з Тим, хто в річці живе. І ось, коли Ведмежа заглянуло у воду, то й справді побачило Того, хто в річці живе.

Воно налякалося, але і взнаки не дало, тільки показало Тому, хто в річці живе, страшну гримасу. Той, одначе, також показав гримасу.

Перелякавшися ще дужче, Ведмежа погрозило Тому лапою, але Той відповів йому знову тим самим.

Ведмежа знайшло вихід, скориставшися порадою старого їжака: воно всміхнулося Тому, хто в річці живе, а той відповів Ведмежаті доброю, привітною усмішкою.

Ця казка-притча на диво точно передає схему розвитку відносин поміж людиною і її середовищем, як природним, так і соціяльним.

Страх «Я» перед Другим веде до ворожих дій супроти Другого, який відповідає на них тим же, що, у свою чергу, викликає ворожість «Я» до Другого, а це, природно, посилює ворожнечу Другого до «Я».

І не буде цьому процесові ні кінця, ні краю, поки «Я» не зрозуміє, вкінці, що Другий не зводиться до простого «не-Я», а що деякою мірою Він — це «Я», а тому удари Другого по Мені — це наслідок моїх ударів по Другому.

Більше того, без «Другого» «Я» перестане бути реальністю і перемінюється в абстракцію — воно втрачає не лише свою форму конкретного «Я», але й зміст визначеного «Я».

Спираючися на поняття «настанови», сучасна психологія дає можливість уточнити ті старі істини.

2. Настановою називають «Схильність, окреслену підготовку організму при діях «поведінки», готовість зустріти при взаємодії з середовищем визначені властивості середовища, окреслену «поведінку» середовища — очікування окресленої дійсности.

Поведінка індивіда окреслюється не тільки і навіть не стільки безпосереднім впливом середовища, скільки настановою індивіда щодо середовища та спрямованістю різниці між цією настановою і дійсністю.

Узнадзе[24] і його школа показали, що настанова пронизує всю діяльність суб’єкта, визначаючи характер і спрямованість моделювання дійсности, а також реакцію на цю дійсність.

Найменше значення має настанова в соціяльній психології, часто визначаючи характер взаємовідносин між особою та групою, а також між груповими суб’єктами (соціяльна група, кляса, нація та інше), впливаючи на зміст і розвиток загальної свідомости, зокрема, на виникнення й закріплення мітів і забобонів (див., наприклад, І. Кон «Психологія забобону», Новий мір, ч. 9., 1966).

3. Релігійна мораль є віддзеркаленням уже існуючих взаємин поміж людьми, зафіксовуючи й освячуючи ці взаємини в ідеалізованому вигляді, виділяючи в них загальнозначуще.

Але, будучи фантастичним і ідеалізованим віддзеркаленням сучасного, релігія дає людському суспільству настанови, що виходять поза межі минулого й сучасного, настанови, що відограють ролю духовних будівельних риштувань майбутнього і діють на спрямування загального розвитку, здійснюючи тим самим зворотний зв’язок у взаємодії «суспільне буття — суспільна свідомість».

Прикладом такої настанови в усіх світових релігіях може служити настанова Добра.

Формула зоологічної справедливости «Око за око, зуб за зуб», що виражала правову вимогу варварських племен, знайшла свій моральний розвиток в заповітах юдаїзму «Не роби ближньому того, чого не бажаєш собі» і піднялася до Нового заповіту Христа, який благовістив нездійснене і досі майбутнє: «А Я кажу вам: любіть ближнього…»

Утопійність, надмірність моральних вимог релігії, їхня неспівмірність з дійсністю потягають за собою диявольську чистоту й «досконалість» перших інквізиторів, релігійне святенництво церкви, і кінець-кінцем, як реакцію на попереднє — нігілістичний аморалізм вульгарного атеїзму.

Проте заклик Христа був чутний навіть під час походів до Господнього Гробу й дияволіяди Церкви-Антихриста і як мету, ідеал його можна почути в атеїстичній моралі.

І як ідеал, він виявляє вплив на майбутнє й сучасне, будучи «серцем безсердечного світу» (Маркс).

Вульгарний атеїзм, тобто нікчемне заперечення релігії, бачить у релігії лише утопію і її соціяльну функцію «опіюму», що послаблює терпіння, а тому й незадоволення людини суспільним ладом.

Завдання ж полягає у тому, щоб зберегти всі духові цінності релігії, спираючись на такі соціяльні умовини, при яких зникне конечність духового «знеболювання», при яких самі терпіння матимуть людяний характер і виявлять деяку духову цінність, а не будуть вислідом механічної дії соціяльного чи природного середовища.

Існуючі суспільні організації закриті для послідовників Христа — якщо й виживають одиниці цього типу людей, то лише як юродиві, Дон-Кіхоти чи Мишкіни (російська народна казка віддає їм данину в образі Іванушки-Дурника). Перемога приходить до них лише поразкою, коли їхні ідеали стають мертвою оболонкою, що скриває все те, з чим вони боролися.

Комуністи врахували причину поразки християнства й вибрали засобом досягнення Добра не особисте самовдосконалення (в існуючих умовах це доступне лише невеликій групці людей, яка виживає тільки тому, що цілком без них суспільство само не виживе), а створення такої суспільної організації, при якій настанова Христа не вела б до загибелі свого носія, при якій тип людини, умовно названий Дон Кіхотом чи Христом, став би виживаючим, і любов до ближнього не була б безперервним подвигом підняття на Голгофу.

Перші спроби створити таке суспільство закінчилися невдачею, повторивши перемогу-поразку Христа — ідеї трансформувалися в ідола, в жертву якому були принесені носії цієї ідеї (як, зрештою, і всіх інших — ідоли не терплять ніяких ідей, бо ідея викриває ідола в тому, що він мертвий і існує лише кров’ю живих людей).

Однією з духових причин цієї невдачі була слабість доброї настанови, перевага ненависти до Зла над любов’ю до Добра — «Довга боротьба за справедливість поглинає любов, що зродила її» (Камю).

Очевидно, боротьба за перебудову суспільства повинна супроводитися боротьбою за перебудову людиною себе, комуністична революція — християнською (т. зн. соціяльна — моральною). Християнською своєю доброю настановою до Другого.

Сенс доброї настанови полягає зовсім не в тому, щоб любити Другого, не зважаючи ні на що. Зло не заслуговує любови, його треба ненавидіти. Тільки Христові — ідеальній людині, дано любити тих, що його розпинають. Але бажати підніматися до Христа дано кожному.

Добра настанова полягає в тому, щоб у Другому шукати союзника, співлюдину. Цей пошук означає передусім розкриття в собі для Другого тих меж, що йому потрібні як співлюдині.

Це збільшує імовірність знайти й виявити для себе в ньому союзника. Лише імовірність, бо поведінку Другого визначаємо не тільки ми. Другий сам перебуває в якомусь середовищі, і «Я» для нього — лише один з елементів цього середовища. Щоб знайти оптимальну форму взаємин з Другим, конечний модель Другого і його середовища, тобто модель Мого середовища, модель, що достатньо точно відбиває реальність. Настанова на Добро не повинна підмінити реальність рожевим мітом, не повинна заважати пізнанню.

Модель середовища будується на фактах. Фактів завжди не вистачає для створення моделю, тому вона добудовується за допомогою деяких логічних, етичних і естетичних принципів (тому можна говорити про логічні, етичні й естетичні настанови).

Одні й ті ж факти звичайно пояснюються як гуманістичні, так і антигуманістичні. Отже, істина сама собою не заперечує Добра. Прямування ж до Добра може стати перешкодою на шляху до пізнання Істини, а значить, і на шляху до досягнення реального Добра, якщо носії Добра боязкі, якщо вони бояться фактів. Одначе перешкоди, які вносять моральні настанови в процес пізнання, не закладені в цих настановах.

Правда-справедливість може вказати шлях пошуків правди-істини, не перекручуючи істини. При виборі поміж «тьмою низьких істин» і «підіймаючим обманом» ми віддаємо все-таки перевагу «істинам», але з тенденцією в бік «підіймаючих» нас істин, намагаючися вийти за межі цієї суворої дилеми. Цю перевагу можна визначити як примат «настанови на істину», який в пласкості етики означає примат реальної справедливості над справедливістю відчуженою від реальности в царину міту — над мітичною справедливістю.

Цим одначе не вичерпується проблема взаємозв’язку етики і гносеології. Можливий такий вплив етичної настанови на пізнання, коли модель дійсности, формально викривляючися під впливом настанови, по суті, віддзеркалює дійсність глибше, розкриваючи в ній такі спроможності, які спочатку здавалися неіснуючими, недійсненними. Прикладом може служити «віковий парадокс»: недосвідчена молодість ставить цілі, нездійсненні з погляду мудрої старости, і бувають випадки, що вона їх досягає. Це пояснюється особливістю людського пізнання. Пізнаючи середовище, суб’єкт змінює його під час самого акту пізнавання. Тим то настанови, які лежать в основі його пізнання, можуть впливати на середовище, відкриваючи в ньому нові можливості та шляхи до їх здійснення.

Таким чином, навіть утопійність етичної настанови у відомих межах може впливати на середовище в напрямі Добра — в підіймаючім нас обмані окриваються зародки майбутніх істин.

4. Приклади етичних настанов.

а) Настанова на мотиви Другого.

Якщо Другий виконав дію, яка нам неприємна, то наша реакція залежить не стільки від самої дії, скільки від настанови на оцінку як результатів дії, так і мотивів Другого. Якщо настанова не добра, то негативні для нас наслідки тієї дії будуть перебільшені, а мотиви дії вважатимуться негативними. Існує навіть категорія людей, що має хибу, яку умовно можна назвати «підлістю мислення». Люди з підлим мисленням помічають і запам’ятовують здебільшого негативні вчинки їх ближніх, а зустрінувшися з Добром, пояснюють його користолюбними, підлими мотивами. Специфічним випадком підлого мислення є антисемітське мислення (загальніше — расистське) — мислення, що базується на підсвідомій чи свідомій аксіомі-настанові: «Усе зло в світі від жидів (негрів, жовтих і т. д.)».

У радянській літературі яскравими плодами такого думання є твори Шевцова і Кочетова (ми не говоримо про ідейні позиції цих літераторів — Бєнюх і Сурков майже такі ж реакційні — але в їхніх творах немає патологічного смакування підлістю, яким відзначаються кочетови).

Реакція на негативну настанову, природно, буває лише негативна, що немов підтверджує вихідну настанову, підсилюючи її. Таке явище — це окремий випадок загальнішого правила: в основному настанова впливає (якщо впливає) на дійсність в напрямі наближення дійсности до настанови.

Відхилення від цього правила, очевидно, пояснюються зовнішніми щодо системи «Я — середовище» причинами — на поведінку середовища впливаємо не лише ми. Звертаючися до Добра в Другому, я провокую в ньому добро, звертаючися до злого в Другому, я провокую як у нього, так і в себе зло.

Отож, як з моральних, так і з суто прагматичних міркувань гідніша й навіть зручніша така схема аналізи мотивів Другого: спочатку приймається гіпотеза добрих мотивів, а лише тоді, коли досвід заперечує її, є сенс звернутися до гіпотези злих мотивів: «І не думайте, що Ваш вчинок змусить нас у майбутньому відмовити в допомозі людям, які потребуватимуть її» (П. Григоренко).

Дійсність, одначе, складна, і можливі ситуації, коли «добра гіпотеза» надто рискована. У таких ситуаціях дійсність вимагає передусім передбачити злі мотиви й поробити відповідні протизаходи. При цьому добра настанова полягає в тому, щоб протизаходи мали попереджувальний характер, не викликаючи злих емоцій до здогадного носія зла.

б) Настанова у внутрішньополітичній боротьбі.

Історія революційних рухів показує, як швидко однодумці стають ворогами один одному. І не лише об’єктивні умовини винні в цьому.

Постійне нервове напруження, ненормальні умовини життя, неприродне переплетення особистого й загального призводять до того, що в гострій фракційній боротьбі набуває важливої ролі персональне сміття, симпатії й антипатії. Особливо це помітне на еміграції, на засланні, в період тимчасового затишку чи поразки, коли особисті взаємини висуваються на перший плян і об’єктивна криза руху набирає рис особистих міжусобиць. У найбільш саможертовних і часто авторитетних революціонерів основною причиною розбіжностей є фанатичне служіння принципові, яке породжує настанову на відмінність, що доводить дрібну розбіжність до її логічного завершення, перетворюючи її в принципову розбіжність. І часто боротьба йде не із-за справжньої розбіжности, а із-за майбутньої розбіжности, в яку може вилитися сьогоднішня.

В остаточному підсумку революція захлинається в крові кращих представників усіх революційних напрямів, а перемога дістається позафракційному «болотові» на чолі з Бонапартом.

З історії попередніх революцій варто винести хоч би цю науку.

Це особливо важливо тепер, коли майбутнє навряд чи зможе виправити криваві наслідки взаємної різанини поміж відтінками прогресивних рухів.

Тому настановою демократичного руху в СРСР повинна стати настанова на синтезу, на союзи. Природно, не ціною уступок у принципах гуманізму, свободи й демократії. Синтеза — це не мішанина «всякої всячини», синтеза має на увазі спектр різних чітко відображених течій, об’єднаних єдиною демократичною основою. Це потрібне й можливе зокрема тому, що всі ми, радянські реформісти, за еволюцію нашої країни, а не за збройну боротьбу, яка в сучасних умовах у країнах-гігантах засуджена на провал і може лише спровокувати атомну катастрофу.

Найважливішою умовою союзу з боку марксистів, атеїстів і росіян є їхнє розуміння фактичної нерівности з ними представників інших течій і націй. Почуття «вини» — хай мимовільної й навіть «нереальної» — за свою близькість до сталінізму, близькість формальну, зрозуміння своїх «переваг» над іншими представниками демократії повинні допомогти їм перебороти шабльон формальної рівности відносин і вимог одного до одного.

Ми, комуністи, соціяльні демократи, повинні шукати й підтримувати в політичних демократів, які борються за політичні права, у релігійних демократів, які боряться за свободу світогляду, у національних демократів-патріотів не тільки те, що спільне в нас з ними, але й намагатися зрозуміти їхню правду, засвоїти й присвоїти її, тобто зробити її своєю правдою, розвинути її до рівня нашої правди, якщо їхня правда однобічна. Боротьба з їхньою ідеологією, як ідеологією часткового, однобічного гуманізму повинна проводитися передусім з позицій їхньої правди.

Ми переборемо їхню частковість, переборовши свою, переборюючи свою неповноту, ми притягнемо на свій бік усе близьке нам, відштовхуючи від наших союзників реакційне крило національної, релігійної й політичної демократії, прискоривши тим самим природний процес внутрішньої диференціяції як їхньої, так і нашої течії.

Якщо російський демократ, зустрінувшися з виявом українського шовінізму, відвернеться від національної проблеми українців і навіть більше — стане розглядати ввесь український рух як реакційний, — він посилить шовіністичне крило українського руху й сприятиме наближенню шовіністів і патріотів одних з одними.

Якщо наші потенційні союзники не бажають іти разом з нами, то це не дає нам морального права відвертатися від їхніх проблем — ми повинні їхнє діло зробити нашим, хочуть вони цього чи ні.

Ми розглядали настанову щодо союзників. До ворожих рухів настанова, природно, інша. Вона полягає в намаганні до чіткого ідейно-політичного розмежування з ними, у розкритті їхньої антигуманно! й реакційної суті, якщо, як це звичайно буває, ця суть окривається за частковим демократизмом.

З цих позицій політичним ляпсусом, очевидно, виглядає підпис Солоухіна під листом в оборону Солженіцина — і не тільки тому, що Солоухін брав участь у цькуванні Пастернака.

Усе ж таки, мабуть, ще важливішою є настанова на зрозуміння ворога. Адже антигуманізм виростає на реальному ґрунті й живиться тією ж дійсністю, що й гуманізм. Тому треба не лише розкривати антигуманізм тих чи інших реакційних течій, але й виявляти глибинні причини постання антигуманізму, значить, зрозуміти його «правду» і розкрити цю «правду» в нашу правду, позбавивши тим самим ворога його джерел.

Яскравим прикладом антигуманізму може служити антисемітизм. Енгельс визначив антисемітизм як «соціялізм для дурнів». І не випадково гітлерівці називали себе націонал-соціялістами. Фашисти підхопили сліпий національний і соціяльний протест і спрямували його проти вигаданого ворога. На жаль, Комінтерн ігнорував «соціялізм» фашистів, підмінюючи теоретичну аналізу загальними фразами й такими ж загальними льозунґами, що кінець-кінцем змішав фашизм з соціял-демократією й розколов робітничу клясу, а це неухильно привело до «дружби й миру» з фашизмом.

Те саме відбувається тепер з маоїзмом — аналізу ворога підмінюється всілякими можливими лайками, що також може довести чи то до війни з Китаєм, чи до «миру й дружби» з Мао. Важко при цьому сказати, що гірше.

в) Настанова в міжнародних взаєминах.

У міжнародному плані наш рух виходить з того, що збереження миру — це головна мета тієї зовнішньої політики, якої послідовного переведення ми вимагаємо й вимагатимемо від свого уряду.

Основою мирної настанови є настанова на довір’я поміж країнами-гігантами. Якщо міжнародна політика СРСР діятиме з розрахунком на мирні сили в США, то ми зміцнимо позиції цих сил. Якщо ж СРСР розцінюватиме кожну пропозицію США як провокацію, то ми змусимо американський народ голосувати за мілітаризм, бо хоч і чого добилися б мирні сили, це не дасть жодних плодів — усе розбивається об наше принципове недовір’я. Прикладом може бути відмова від взаємної інспекції, як основи для загального роззброєння, із страху перед «шпигунством» (якщо роззброюємося, то чим же загрожує взаємне шпигунство?).

Настанова на взаємне довір’я означає постійні практичні засвідчення миролюбности й довір’я, і лише такі засвідчення приводитимуть до росту мирних сил в інших країнах.

Навіть половинна мирна настанова Хрущова істотно поліпшила міжнародні взаємини. Війна у В’єтнамі не могла не викликати посилення екстремістських групувань в обидвох бльоках. Те саме можна сказати про інвазію в Чехословаччину. Діло д-ра Спока і Кінґа явно програно, якщо ми й надалі збираємося вирішувати зовнішньополітичні проблеми методою серпня 1968.

Ми повинні, нарешті, зрозуміти, що підсилення реакції в нас викликає автоматично антидемократизм у них — так само, як сталінізація СРСР сприяла свого часу гітлеризації Німеччини. Воєнна гістерика в них піднімає наш «воєнний патріотизм».

У міжнародних стосунках займають окреме місце країни з екстремістськими урядами. У тому таборі — фашизоїдні режими, в нашому — мао-сталінські. Дружба, взаємодопомога і союз з ними немисленні (скоріше, можлива дружба між ними, незважаючи на розбіжності в соціяльній базі). Якщо одна з них достатньо скріпиться, війна неминуча. Вихід один — демократизація країн-гігантів, справді безкорисна й велика мудра допомога малорозвиненим країнам (тоталітаризм постає з відчаю!), союз на основі міжнародних, відкритих і рівноправних договорів поміж антимаофашистськими країнами, союз, який може стримати агресора й допомогти населенню агресивних країн вийти з глухого кута, в який загнала їх історія.

Мудрою допомогою малорозвиненим країнам була б анонімна допомога (через міжнародні організації), допомога в освіті, в охороні здоров’я, у створенні мирної промисловости й у піднесенні продуктивности сільського господарства, допомога регульована й контрольована ООН таким чином, щоб вона приводила до демократизації й цивілізації наших країн. А тепер ця допомога частіше йде на озброєння тимчасового союзника, на підрив акцій противників у даній країні. І вони, і ми допомагаємо, незважаючи на те, що часто підсилюємо владу диктаторів і хунт.

г) Настанова песимізму і оптимізму.

Крайня оптимістична настанова при оцінці дійсности висловлена формулою Панглоса: «Все йде до кращого в цьому кращому зі світів». Цього роду оптимізм дозволяє людині перебувати в свинському задоволенні собою й довкільним середовищем. Оптимісти цього роду є опорою кожного ладу — вони не бачать ні страждань ближнього, ні атомної бомби над собою, ні майданеків з сибірськими концтаборами. Небезпека такої позиції в наш час цілком очевидна.

Крайня песимістична настанова отримується з формули Панглоса простою заміною слова «кращий» на «гірший». Цей погляд, правда, більше обоснований фактами, але, незважаючи на повну протилежність до оптимізму «неляканих дурнів», веде до тієї ж життєвої практики: бездіяльности й небажання боротися зі злом. Тому крайні песимісти в своїй масі також стають опорою існуючого, створюючи при цьому ілюзію протесту.

Можна ще раз повторити: так, ближчий до реальности песимізм — світ котиться до загибелі й не видно просвітку.

Одначе настанова на поганий результат лише збільшує його можливість.

Можна уникнути загибелі (якщо це взагалі можливо!) лише при добре відкритих очах, що шукають виходу з глухого кута.

Боротьба за вихід з глухого кута можлива тільки при наявності віри в те, що вихід існує.

Поки немає переконання про наявність виходу, наш оптимізм може спиратися на ось що: вся оця абсурдна трагікомічна передісторія підходить до кінця. Ми підійшли до заперечення передісторії, заперечення прямого чи діялектичного. Ми діб’ємося гарного майбутнього, або майбутнього взагалі не буде. Поганого майбутнього, тобто продовження брудної й кривавої політичної історії, не буде.

На цьому базується оптимізм, який можна назвати песимістичним оптимізмом, песимістичним тому, що конструктивного оптимізму поки що не видно. Настанова цього оптимізму — це настанова на пошуки шансів урятувати світ, тобто створити суспільство, що дало б людині можливість стати людиною.

На нашу думку, другий гідний людини погляд — це героїчний песимізм: виглядів на людяне продовження історії немає, але з пошани чи любови до себе я «заявляю свавілля» — не хочу бути г… і боронитиму своїх людських цінностей навіть у такому випадку, якщо залишуся один.

На жаль, такий погляд годиться лише для одиниць, але не може стати опорою для масової політичної боротьби.

1970 р.

Зноски

1

«Післямова» та «Етична настанова» (див. с. 619) друкуються зі збереженням правопису та стилю автора.

2

І все ж пізніше стала. Див. про ворожбитство бабусі й тьоті Насті в «Народознавчих зошитах»: Л. Плющ. «Бабуся». — Львів. — 1997. — № 6.

3

У червні 1977 року підчас прийому, влаштованого президентом Франції Жискаром д’Естеном на честь Брежнєва, французька інтелігенція організувала в театрі Рекам’є прийом для нас, радянських дисидентів. Франція була з нами, а не з Брежнєвим. З нами були й Ежен Йонеско, і Сартр, і Сімона де Бовуар. З дочкою Йонеско я познайомився раніше, на демонстрації румунів, що протестували проти репресій у Румунії. Слова Йонеско про мою книжку розчулили мене. Ковтаючи сльози, я зміг лише пробурмотіти, щось про те, що вона з’явилась, завдячуючи чимось його «Носорогам». Які дивні повороти бувають у долі, скільки дивовижних зустрічей з людьми, які відіграли роль у моєму становленні — Йонеско, Сартр, Тамара Дойчер — дружина Ісаака Дойчера, Ів Монтан, Хомський, Олександр Галич! Мішель Фуко організував контрбрежнєвську зустріч. Таня з Галичем брали участь у спектаклі Армана Гатті про психушки, про ГУЛАГ.

4

У 76–77-му роках це знову стало нормою, а не винятком в їхньому «хуліганстві в рукавичках».

5

Декадентом називають в радянській критиці Володимира Винниченка. Але думка ця несерйозна. Винниченко — тонкий психолог, деякі грані його таланту зближують його з Достоевським. Ленінське твердження про те, що Винниченко — архиреакційний послідовник архиреакційного Достоєвського далеке від істини. Душевні метання, пошуки, психологічний аналіз надломів у революціонерів та контрреволюціонерів не означає ні архиреакційності, ні «достоєвщини». Літературні смаки Леніна примітивні, нерозвинуті, не піднялися ні до пошуків Маяковського, ні навіть Луначарсько-го. Вважати «Що робити?» Чернишевського за літературу — ознака відсутності естетичного смаку. На жаль, примітивність Ленінових симпатій у мистецтві (в живописі, щоправда, він піднявся від «передвижників» до імпресіонізму) відбилась на боротьбі примітивного реалізму гасел зі справжнім реалізмом й «модернізмом».

6

Спогади Олицької вийшли за кордоном. Французькою переклала Елен Шателен, консультуючися з нами й Ніною Нєкипеловою. Слава Богу, спогади Суровцевої не зникли і вже надруковані. Вона завжди казала: «Я знаю, де зберегти, а сідати знову не хочу». Шкода, бо коли ми запропонували тій самій Елен опублікувати Суровцеву, виявилось, що книга застаріла… Та й орієнтувала вона її для підрадянського друку, тому опустила найцікавіші із своїх усних розповідей — про Петлюру, Грушевського, Донцова… Спираючись на її спогади, я міг би дещо виправити в цьому тексті, та не буду. Бо нас впливає не те, про що ми дізнаємось, а те, що ми в цьому чуємо.

7

Ідеться про українських хлистів, скакунів, у яких немає ніякого сатанізму, якщо він взагалі був у хлистів.

8

Книжка «Неопалима купина» (з українського аналога серії «ЖЗЛ»), у якій я вперше прочитав про султаншу Роксолану, Гулевичівну та інших відомих в Україні легендарних постатей, нині заборонена «незрозуміло» за що, тобто за «український буржуазний націоналізм».

9

Пізніше мені вдалося прочитати працю видатного російського вченого о. Павла Флоренського про слово як міф. П. О. Флоренський ще в 1922 році написав «Біля вододілу думки», де є чудовий, надзвичайно глибокий «начерк» про будову слова. Як завжди, владу предержащі дали роботі відлежатись, доки світова наука в інших країнах наблизиться до ідей російського вченого. Тільки у 1973 році частину праці було опубліковано (Строение слова 11 Контекст. — М.: «Наука», 1973.) Скільки ще великих відкриттів 20–70-х років лежить в родинних та державних архівах, чекаючи на читача? Росія, як Сатурн, пожирає своїх дітей, боячись їхніх слів. Кращих своїх дітей і кращих їхніх слів.

10

Як мені повідомив поет Вадим Делоне, Мамонов для свідомості Кочетова — Делоне (бабуся Делоне — Мамонова). Кочетов був на суді над Делоне. Тут відбувається проекція своєї Тіні на ворога Делоне, як Птушков — наклеп на Євтушенка.

11

Майор Кольчик, знавець української поезії, з добрячою українською мовою, чи хтось з його команди «нашими» записками в тюрмі намовив її говорити правду, лише правду, всю правду… І все ж зустріч з нею та її сином в Ладісполі, під Римом була приємна…

12

У 1977 році білу пляму нарешті заповнили. Нова Конституція — по суті, гірша за сталінську. Новий гімн — видозмінений сталінський. Залишається чекати НДП — щоб і вони нарешті поставили крапку над «і» та домалювали на своєму прапорі свастику. Гумор історії невичерпний. Замість свастики у сучасному російському кентаврі царський орел разом зі сталінським гімном.

13

Не хочу знімати цього образливого для Буковського порівняння. В обох таки була харизма вождя, щось «магнетичне», недарма мене деякі москвичі попереджали проти Буковського. Та якщо Мороз цю харизму втратив через нарцисистичний самокульт, то Буковський не використав своєї психічної можливості, здібності вождя, переборовши її і перетворивши на чіткий політичний розум справжнього, демократичного лідера. До зустрічі з кількома нашими таборовими «галичанами» справжніх політиків в українському русі я не бачив. Виробилися в таборі? Але ж Мороз навпаки, саме там почав впадати у фюрерство.

14

Слава Богу, для нових видань цієї книжки я можу внести поправку до похмурого карнавалу історії, на цей раз поправку світлу: і Буковський, і його мати вже на волі, але втратили Батьківщину, Росію.

15

Можна навести як свіжий приклад наклепницьку статтю «християнина», письменника Петрова-Агатова про Ґінзбурґа й Орлова в «Літературній газеті» за лютий 1977 року. Всі, хто знав автора, вважають, що основний мотив наклепу був не страх, а власна аморальність, яку він «приписував» своїм жертвам. Смішно, що в атеїстичній кагебістській газетці Агатов звинувачує більшість дисидентів в… атеїзмі. Професор Орлов, вихопить, своїм безбожництвом ображає релігійні почуття Брежнєва.

16

А зараз все ще набагато складніше, страшніше, напруженіше…

17

Галич розповів мені, що в дитинстві любив двох поетів — Жуковського й Шевченка.

18

Коли Синявський написав книгу «Прогулянки з Пушкіним», то багато емігрантів, переважно старі, напало на нього. Все-таки 60 років після революції багатьом з нас щось дали. Багато хто зрозумів, що «любити» й «обожнювати» — не синоніми. Посправжньому любити — означає намагатися зрозуміти. Синявський, називаючи Пушкіна «вампіром», «пустим» і т. д., дивиться на Пушкіна очима карнавалу. А його супротивники — через окуляри про генія. Синявський робить відкриття (половина з яких можуть бути помилкові) тобто любить Пушкіна практично. «Захисники» Пушкіна повторюють «охи» сторічної давнини, тобто їхня любов до Пушкіна всього-на-всього вдавана. Стара еміграція докоряє нам тим, що ми покалічені Советами. Може, й так. Але ми думаємо, а вони застигли в Росії ЗО—60-річної давності (а дехто позадкував в «глибинку», на сотні років назад). Росія вже не Росія, а Совєти. І з цим треба рахуватись, а не повторювати старе!

19

Історія Віктора Б. — одна з найтрагічніших. Людина він досить розумна, але слабохарактерна. До 72 року йому вже доводилось мати справу з КДБ, і вони тоді ще зрозуміли, хто перед ними. За декілька місяців до січня 72 року Віктор виїхав з Києва і жив (за станом здоров’я навіть збирався переїхати туди назовсім) у Вірменії. 13 січня його літаком привезли до Києва, поселили у готель КДБ, який розташований навпроти Республіканського слідчого ізолятора, і протримали фактично під арештом — 5 або 6 днів. У Києві залишалась його родина — дружина й син. Йому дозволили побачитись з ними тільки після «операції», уночі, попередивши, щоб ні з ким не бачився і нікому не казав про допити. Віктор зробив усе, чого вони вимагали. Я випадково зустріла його через півроку, коли він повернувся до Києва, — йому не вдалося залишитись в іншому місті. І тоді при зустрічі, бувши вже напідпитку, він розповів подробиці про очну ставку з Льонею. Розповів, що був дуже наляканий: він нічого не знав про арешти друзів. Його водили на допити щодня, в одному номері з ним були два слідчих КДБ. Віктора залякали — пригрожували, що викличуть на допити дружину, а в неї хворе серце, що їх виселять з квартири, а сина не приймуть в університет. І він здався, підписав усе, що вони хотіли. Це були свідчення не тільки на Льоню, а й на Світличного, Чорновола — для цього Віктора возили до Львова — й інших друзів. На суді над Льонею Віктор був головним свідком. А після суду він прийшов до мене і плакав, що він усіх зрадив, що ДБ його купило: сина прийняли в університет, і з квартири не вигнали. Але роботи він все одно позбувся. Через усе пережите у нього посилилась хвороба мозку, на яку він хворів і раніше, він став інвалідом з маленькою пенсією, на утриманні в дружини.

Віктор іноді приходив до мене і після того. Якось він розповів, що на допитах часто давав свідчення під час приступу, і навіть не пам’ятав чітко, що говорив. Жахався від того, що от він, справді хвора людина, тут, а Льоня, здоровий, у божевільні (Вікто-рова хвороба потім наскільки загострилась, що він на якийсь час потрапив у психіатричну лікарню).

Зараз це людина, розчавлена не лише хворобою, а й моральними муками, це жертва КДБ, безсумнівно, більша, ніж ті, кого засудили на муки в таборах і тюрмах. — Прим. Т. Плющ.

20

Зараз Надійна емігрувала до Штатів. Про Віктора чула, але дати «сидіння» у Київській тюрмі не збігаються.

21

І ловилися на це навіть дуже сильні й розумні люди. Лікарка до мене: «Леоніде Івановичу! Що ж це таке, Ваша дружина стільки бешкетів робить тут за Вас, про любов пише, а саму її ось уночі затримали в кімнаті з невідомим чоловіком». Я, всміхаючись: «Дуже добре, а то я все переживав, що буде берегти вірність… Женщіна ж всьо же, а нє камень. Це ж невідомо, скільки років…» Дурепа аж позеленіла від несподіванки. Коли я розповів цю історію у ПЕН-Клубі Норвегії, Микола Радейко накинувся: «Як тобі не соромно було таку гидоту розповідати?» — «Миколо, та чому мені мусить бути соромно? Світ має знати про їхню гидоту». — Прим. Л. Плюща.

22

Я не мала змоги дізнатись прізвище закріпленого лікаря, тому помилилась. Справжнє прізвище її Любарська.

23

Я написав цю статтю за рік до мого арешту.

Задум був такий:

Я вважаю, що неомарксисти повинні почати діялог з релігією, зокрема з християнською. Світ стоїть на березі прірви, і всі, кому дорогі гуманістичні ідеали, повинні об’єднати свої зусилля. Ця об’єднаність не означає змазування ідеологічних розбіжностей. Але, щоб гостра ідеологічна боротьба з союзниками була плодотворна, її треба вести уважливо, шукаючи того, що цінне в опонента.

У цій статті я спробував показати, що у формулі «Люби ближнього» є глибокий етичний і психологічний сенс, близький нам, неомарксистам. — Прим. Л. Плюща.

24

Дмітрій Ніколаєвіч Узнадзе (1886–1950), засновник психологічної школи в Грузії, автор психологічної теорії настанови (див. Малая Советская Энциклопедия, вид. 3. — Т. 9).

Content

Плющ Леонід У карнавалі історії. Свідчення

ПІСЛЯМОВА

ВСТУП

КИЇВ

СЕРЕД «АТЩЄПЄНЦЕВ»

НА ЕТАПІ АРЕСТАНЬ

ПСИХУШКА

Перші дні. Карантин

День звичайним

Лікарі, пацієнти, лікування…

Т. Житникова-Плющ ДОДАТКИ

Л. Плющ ЕТИЧНА НАСТАНОВА (НАРИС)

Зноски