Дж. П. Дилейни

Повярвай ми

На Майкъл

Човек излиза на сцената с белезите си.

Шели Уинтърс

Човек не може неопределено дълго да живее с две лица — едно за пред хората, а другото за себе си — без накрая да се обърка кое от тях е истинското.[1]

Натаниъл Хоторн, „Алената буква“

Пролог

В деня на заминаването си гостите трябва да освободят стаите до обяд.

В единайсет часа шестият етаж на хотел „Лексингтън“ е почти празен. Намираме се в центъра на Манхатън, където дори туристите имат натоварени графици, препълнени с галерии, универсални магазини и забележителности. Никой не би могъл да спи до късно при шума на камериерките, които бъбрят на испански, докато влизат и излизат от пералното помещение до асансьора и подготвят стаите за поредния следобеден наплив.

Целият коридор е осеян с подносите, останали след закуска, които показват кои стаи трябва да бъдат почистени.

Пред вратата на апартамент „Терасата“ няма поднос.

Всяка сутрин пред всяка стая се оставя по един прилежно сгънат вестник „Ню Йорк Таймс“ — комплимент от хотела.

От апартамент „Терасата“ са отказали комплимента. Вестникът лежи върху изтривалката, недокоснат. На бравата над него виси табелка с надпис: НЕ БЕЗПОКОЙТЕ.

Консуела Алварез оставя апартамент „Терасата“ за накрая. В крайна сметка, когато всички останали стаи са готови, не може повече да отлага. С изкривено от болката в кръста лице — тази сутрин вече е сменила чаршафите в дванайсет стаи и е изтъркала дванайсет душкабини — тя почуква на вратата със служебната си карта, извиква тихо: „Почистване“, и изчаква да ѝ отговорят.

Отговор няма.

Когато си отключва сама и влиза вътре, първото, което ѝ прави впечатление, е студът. Леденият вятър нахлува през пердетата. Тя цъка неодобрително с език, докато се приближава до прозореца и дръпва шнура. Сива светлина облива стаята.

Вътре цари безпорядък. Затваря с трясък прозореца, без да се церемони особено.

Човекът в леглото не помръдва.

— Моля ви… Вече трябва да ставате — казва неловко Консуела.

Чаршафът закрива цялото лице. Меко покрива очертанията на тялото, сякаш е затрупано от плътен сняг.

Докато оглежда пораженията — прекатурена лампа, счупена чаша за вино, Консуела внезапно е обзета от мрачно предчувствие. Миналата година на втория етаж имаше самоубийство. Лоша работа. Някакво момче беше умряло от свръхдоза в банята. А хотелът беше пълен, стаята трябваше да бъде почистена и подготвена за следващия гост до пет часа следобед.

Сега, когато поглежда по-внимателно, в апартамента има няколко неща, които изглеждат необичайно, дори странно. Кой би си легнал, докато по килима има парчета стъкло, които може да настъпи на следващия ден? Кой спи, завит с чаршаф през главата? Консуела е виждала много хотелски стаи и сцената пред очите ѝ изглежда някак неестествена.

Дори нагласена.

Консуела се прекръства. Притеснена, тя поставя ръка върху завивката — там, където би трябвало да се намира рамото, и го разтърсва.

В следващия миг на мястото, което е притиснала с ръка, по бялата материя започва да цъфти червено цвете.

Вече знае, че се е случило нещо, нещо лошо. Повторно докосва леглото, този път натиска само с пръст. Отново, като мастило върху хартиена салфетка, върху чаршафа разцъфва червено цветче.

Консуела събира кураж и рязко отмята завивката с лявата си ръка.

Още преди да успее да осмисли видяното, другата ѝ ръка се вдига, за да се прекръсти. Но този път ръката, която се е устремила нагоре към челото, така и не успява да довърши започнатото. Вместо това трепереща се спуска надолу, за да заглуши писъка.

Част първа

Пет дни по-рано

1

Приятелят ми закъснява.

Това бихте си казали, ако ме видите как седя тук — на бара в този модерен корпоративен нюйоркски хотел — и се опитвам да пия безалкохолния си коктейл с доматен сок така, че да ми стигне за цялата вечер. Поредната млада жена със сериозна професия, излязла на среща. Може би малко по-издокарана от жените наоколо. Не изглеждам така, сякаш току-що съм излязла от офиса.

В другия край на бара групичка млади мъже пият и си разменят шегички, като се побутват един друг по рамото в края на всяка смешка. Един от тях — привлекателен, елегантно облечен, атлетичен — среща погледа ми. Усмихва се. Извръщам очи.

Не след дълго малко по-навътре се освобождава маса, затова вземам питието си и сядам на нея. И тогава, съвсем неочаквано, се разиграва следната сцена:

ИНТЕРИОР. БАРЪТ НА ХОТЕЛ „ДЕЛТЪН“,

ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА УЛИЦА,

НЮ ЙОРК — НОЩ

МЪЖ

(враждебно)

Извинете?

Пред мен е застанал някой. Бизнесмен на около четирийсет и пет, облечен в скъп костюм със свободна кройка, който загатва, че не е просто обичайният сухар на изпълнителна длъжност. Косата му се спуска върху яката на ризата, малко по-дълга е от типичното за Уолстрийт.

Ядосан е. Много ядосан.

АЗ

Да?

МЪЖ

Това е моята маса. Просто отидох до тоалетната.

Той показва с ръка лаптопа, питието и списанието, които някак бях пропуснала да забележа.

МЪЖ

Това е моето питие. Моите неща. Тази маса очевидно е заета.

Хората наоколо започват да се обръщат към нас. Но конфронтация няма да има, никакви изблици на нюйоркски стрес. Аз вече се изправям и премятам дамската си чанта през рамо. Обезвреждам ситуацията.

АЗ

Извинете — не бях забелязала. Ще потърся друго място.

Правя крачка встрани и се оглеждам безпомощно, но заведението е пълно и предишното ми място вече е заето. Друго място няма.

С периферното си зрение долавям как той ме оглежда, как очите му се плъзват по сакото „Дона Карън“ на Джес — онова скъпото, което пази за прослушвания, от мек тъмен кашмир, който кара светлата кожа и тъмната ми коса да изпъкват. И как осъзнава, че допуска глупава грешка.

МЪЖ

Почакайте… предполагам, че можем да я споделим.

Той посочва масата.

МЪЖ

Има място и за двамата — аз само се опитвах да свърша малко работа.

АЗ

(с благодарна усмивка)

О! Благодаря.

Оставям обратно чантата си и сядам. Следва кратко мълчание, което внимавам да не наруша. Той трябва да направи първата крачка.

И естествено, когато заговаря отново, гласът му е едва доловимо променен — по-дрезгав, по-плътен. И гласовете на жените ли се променят по същия начин? Някой път трябва да поекспериментирам с това.

МЪЖ

Очаквате ли някого? Обзалагам се, че се е забавил заради снега. Затова и аз ще остана още една вечер — на „Ла Гуардия“ е пълен хаос.

Усмихвам се мислено, защото всъщност е доста хитър начин да се опитва да разбере дали човекът, с когото имам среща, е мъж или жена, като същевременно ми покаже, че самият той е сам.

АЗ

Значи може би ще поостана.

Той кимва към вече празната ми чаша.

МЪЖ

В такъв случай мога ли да ви поръчам още едно? Между другото, аз съм Рик.

От всички барове във всички градове по целия свят…[2]

АЗ

Благодаря ти, Рик. Едно мартини звучи чудесно. А аз съм Клер.

РИК

Приятно ми е да се запознаем, Клер. И… хъм… извинявай за преди малко.

АЗ

Не, напротив, вината беше моя.

Казвам го с такава непринудена безгрижност, с такава благодарност, че дори самата аз бих се учудила, че е лъжа.

Но пък в крайна сметка това не е лъжа. Това е да се държиш достоверно при въображаеми обстоятелства. Което, както сами ще откриете, е съвсем различно нещо.

Сервитьорката донася поръчката ни. Когато си тръгва, един мъж на съседната маса се навежда през масата и започва да ѝ се кара заради някакво забравено питие. Наблюдавам я как намусено измъква една химикалка иззад ухото си, сякаш може да издърпа и думите на клиента и да ги запрати на пода.

Това бих могла да го използвам, казвам си. Прибирам го някъде в базата данни и насочвам вниманието си обратно към мъжа срещу мен.

АЗ

Какво те води в Ню Йорк, Рик?

РИК

Бизнес. Аз съм адвокат.

АЗ

Не ти вярвам.

Рик изглежда озадачен.

РИК

Защо?

АЗ

Адвокатите, които познавам, са грозни и скучни.

Той също се усмихва.

РИК

Всъщност моята специалност е музикалният бизнес.

Работя в Сиатъл. Там обичаме да мислим, че сме малко по-интересни от обикновените криминални адвокати. Ами ти?

АЗ

С какво се занимавам ли? Или дали се смятам за интересна?

За учудване и на двама ни вече флиртуваме, поне мъничко.

РИК

И двете.

Кимвам след сервитьорката, която се отдалечава.

АЗ

Всъщност преди работех каквото и тя.

РИК

Преди кое?

АЗ

Преди да осъзная, че има и по-вълнуващи начини да си плащаш наема.

Винаги си личи по очите — по онова бегло, почти недоловимо затишие, когато зад тях започва да се прокрадва идея. Претегля наум възможните обяснения за онова, което току-що му казах. Решава, че си е въобразил.

РИК

А откъде си, Клер? Опитвам се да позная по акцента ти.

От Вирджиния, по дяволите. Неслучайно изговарям гласните толкова напевно.

АЗ

Аз съм оттам… откъдето искаш да бъда.

Усмихва се. Усмивката му е хищническа и нахъсана, сякаш казва: „Значи бях прав“.

РИК

Никога не съм срещал момиче оттам.

АЗ

А срещаш много момичета, нали?

РИК

Съчетавам пътуванията по работа с известно количество забавления.

АЗ

Преди да се прибереш при съпругата и децата си в Сиатъл.

Рик се намръщва.

РИК

Кое те кара да мислиш, че съм семеен?

АЗ

(насърчително)

Мъжете, по които си падам, обикновено са такива.

Онези, които знаят как да се забавляват.

Макар вече да е сигурен, не прибързва. Отпиваме от питиетата си и той ми разказва за някои от своите клиенти в Сиатъл — известния тийнейджърски идол, който си пада по непълнолетни момичета; прочутия хеви метъл мъжкар, който е гей, но не смее да си признае. Небрежно подчертава колко много пари могат да се изкарват от онова, с което се занимава — изготвянето на договори за лица, които е твърде малко вероятно да ги спазват, налага нуждата от хора като него при всяка стъпка от процеса — от сключването на договора до евентуалното му прекратяване. Накрая, когато изглеждам подобаващо впечатлена от всичко това, той предлага, след като моят приятел очевидно няма да дойде, да отидем някъде другаде, в ресторант или клуб, където предпочитам…

РИК

(меко)

А може и просто да си поръчаме румсървис. Отседнал съм в хотела горе.

АЗ

Обслужването по стаите може да е скъпо.

РИК

Каквото пожелаеш. Ти решаваш. Бутилка шампанско „Кристал“, малко хайвер…

АЗ

Искам да кажа, че обслужването по стаите може да е скъпо… когато го осигурявам аз.

Ето. Сега всичко е наяве. Но не реагирай на онова, което каза току-що, не се усмихвай, не отмествай поглед. Нищо особено. Не го правиш за пръв път.

Просто не обръщай внимание на блъскането в гърдите си, на гаденето в стомаха.

Рик кимва, изглежда доволен.

РИК

Не само аз съм тук по работа, нали?

АЗ

Хвана ме, Рик.

РИК

Дано нямаш против, че го казвам, Клер, но не приличаш на такова момиче.

Време за самопризнание.

АЗ

Това е така, защото… не съм.

РИК

А какво момиче си?

АЗ

От онези, които идват да живеят тук, за да учат актьорско майсторство, и закъсняват с таксите.

Веднъж на няколко месеца излизам, за да се позабавлявам… и проблемът изчезва.

В другия край на фоайето едно семейство се регистрира в хотела. Госпожица на около шест години, облечена с палто, плетена шапка и шал, специално за пътуването до града, иска да види какво има от другата страна на рецепцията. Баща ѝ я повдига, слага я да стъпи върху куфарчето ѝ и тя се протяга през гишето, развълнувана, докато управителят издава картите за стаите им и ѝ подава с усмивка едната. Бащата грижовно придържа гърба ѝ с ръка, като внимава да не се прекатури. Обзема ме познато чувство на завист и болка.

Пренебрегвам го и се връщам обратно към разговора с Рик, който се е привел напред със снижен глас и блеснал поглед…

РИК

И колко точно искаш да се забавляваш тази вечер, Клер?

АЗ

Предполагам, че подлежи на преговори.

Той се усмихва. Адвокат е. Преговорите са част от играта.

РИК

Например триста?

АЗ

Толкова ли струва в Сиатъл?

РИК

В Сиатъл това може да ти осигури доста неща, повярвай ми.

АЗ

Колко най-много си плащал за момиче, Рик?

РИК

Петстотин. Но това беше…

АЗ

(прекъсвам го)

Умножи ги по две.

РИК

(вцепенен)

Шегуваш ли се?

АЗ

Не, не се шегувам. Аз съм едно обикновено момиче, което е излязло да се позабавлява — и затова струвам хиляда долара. Но ако си размислил…

Посягам към дамската си чанта, съвсем небрежно, с надеждата да не забележи разтрепераната ми ръка.

РИК

Не, почакай. Хиляда… добре.

АЗ

В коя стая си?

РИК

Осемстотин и четиринайсет.

АЗ

След пет минути ще почукам на вратата.

Не поглеждай портиера в очите.

Той се изправя.

РИК

(с възхищение)

Номерът с масата си го биваше. Как ме хвана пред очите на целия персонал в бара.

АЗ

Тези неща се научават. Когато се забавляваш.

Когато се приближава до асансьора, Рик поглежда назад. Аз му кимвам с лека тайничка усмивка.

Която изчезва веднага щом вратите се затварят и ме скриват от погледа му. Вземам дамската си чанта и излизам на улицата.

Край на сцената.

Отвън снегът най-сетне е спрял и всички пожарни кранове по протежението на тротоара са нахлупили снежни перуки. Малко по-надолу по улицата чака черна лимузина с изгасени фарове и работещ двигател. Отварям задната врата и се качвам.

Тя е на около четирийсет и пет, съпругата на Рик, и се отличава с онази уморена, но луксозна външност, която подсказва, че сигурно тя самата някога е била част от музикалния бизнес, преди да започне да се грижи за организацията на бизнес партитата на Рик и да ражда децата му. Седи на задната седалка до Хенри и трепери въпреки топлия въздух, който нахлува от радиатора.

— Всичко наред ли е? — тихо пита Хенри.

— Да — казвам аз, като изваждам една малка видеокамера от дамската си чанта.

Вече съм зарязала акцента от Вирджиния. Обръщам се към съпругата му с обичайния си британски глас:

— Вижте, ще ви кажа онова, което казвам винаги в подобни ситуации — не се налага да гледате записа. Можете просто да се приберете вкъщи и да се опитате да оправите нещата помежду си.

Тя казва същото, с което отговарят всички:

— Искам да знам.

Подавам ѝ камерата.

— Най-общо казано, той често използва услугите на проститутки. Не само когато пътува. Каза, че в Сиатъл е плащал до петстотин долара. И току-що ми предложи хиляда.

Очите на съпругата са пълни със сълзи.

— Господи. Господи.

— Искрено съжалявам — казвам неловко. — Той ме очаква в стая осемстотин и четиринайсет, ако искате да се качите при него.

Очите ѝ може и да са пълни със сълзи, но в тях блести яд. Запомни това.

— О, разбира се, ще разговарям с адвокат. Но с бракоразводен адвокат. Не с него.

Тя се обръща към Хенри.

— Бих искала да тръгвам.

— Разбира се — казва спокойно той.

Докато излизаме от колата — Хенри, за да се качи зад волана, а аз, за да си тръгна — той дискретно ми подава един плик.

Четиристотин долара. Не е зле като за една вечер.

А и в крайна сметка Рик беше отрепка. От него ме побиваха тръпки. Беше арогантен и агресивен, освен това и лъжец. Заслужава си всичко, което съпругата му ще му причини.

Тогава защо, когато лимузината потегля по мръсния сивкав сняг, се чувствам отвратена и погнусена от онова, което бях извършила току-що?

2

И сега се чудите коя всъщност съм аз и какво правя в Ню Йорк. Резюмето ми, с други думи.

Име: Клер Райт

Възраст: 25 (може да играе 20-30)

Ръст: 170 см

Националност: Британска

Цвят на очите: Кафяв

Цвят на косата: Варира

Това са фактите. Но вие не се интересувате точно от тях. Вие искате да знаете какво искам. Защото това е правило номер едно, от ден първи, най-първото нещо, което научава човек: Онова, за което копнееш, те определя като личност.

Казах на Рик истината — поне тази част от нея. Искам да съм други хора. Никога не съм искала нищо друго.

Във всеки възможен списък на десетте най-добри училища по актьорско майсторство в света около половината се намират в Ню Йорк. „Джулиард“, „Тиш“, „Нейбърхуд Плейхаус“, да не продължавам. Във всяко от тях се преподава различна вариация на един и същи метод, който води началото си от работата на един велик руски актьор на име Константин Станиславски. Идеята е да се потопиш в емоционалната истина на една роля, докато тя не стане част от теб.

В училищата по актьорско майсторство в Ню Йорк не те учат да играеш. Учат те да се превърнеш.

Ако имаш достатъчно късмет да преминеш през първия кръг на кастинга и да те поканят на прослушване в Ню Йорк; ако имаш достатъчно късмет да ти предложат място; ако актьорската игра е била част от живота ти още от единайсетгодишна възраст, още докато си била малко момиченце, което се е опитвало да избяга от сивотата на върволицата приемни домове, като се преструва, че е някой друг и някъде другаде… тогава не просто си една на хиляда, а би било истинска лудост да не приемеш.

Подадох документи за курсовете по актьорско майсторство в „Актърс Студио“ съвсем импулсивно — Мерилин Монро е учила там, а тя също е израснала в приемни домове. Явих се на прослушване само защото си въобразявах, че така ми е писано, и ме приеха на мига.

Дори ми дадоха стипендия. Тя покри част от таксата за обучението. Но не покри разходите за живот в един от най-скъпите градове в света.

Съгласно условията на студентската ми виза имах право да работя… стига работата да се намира в границите на университета. Въпросните граници очертаваха комплекса на университета „Пейс“ — една пресечка, плътно застроена с нови сгради, непосредствено до „Сити Хол“ и Бруклинския мост. Няма много възможности за почасова заетост.

Успях да си намеря работа като сервитьорка в един бар в „Хелс Китчън“[3], като търчах дотам три вечери седмично след лекциите. Но собственикът разполагаше с безкраен поток млади момичета, от които да избира, и нямаше смисъл да ги оставя да се застояват твърде дълго. По този начин, ако от данъчните и имиграционните служби дойдат на проверка, той винаги можеше да каже, че документите им всеки момент ще пристигнат по пощата. Два месеца по-късно ми съобщи, без лоша умисъл, че е време да си намеря нещо друго.

Един от учителите ми — Пол, предложи да говоря с някакъв негов познат агент. Намерих адреса — тесен вход в предвоенна сграда, опасана на зигзаг от пожарни стълбища, в самия край на Четирийсет и трета улица — и като се качих на третия етаж, се озовах в най-малкия офис, който бях виждала. Всяка повърхност беше затрупана с купчини снимки, сценарии и договори. В първата стая две асистентки седяха една срещу друга на претрупано единично бюро. Чух някой да вика името ми от втората стая. Зад друго бюро седеше дребна жена, накичена с подрънкващи възголеми пластмасови бижута. В ръка държеше автобиографията ми, която четеше на глас, като междувременно ми махаше да седна срещу нея на бюрото.

ИНТЕРИОР. ОФИСА НА АГЕНТА В НЮ ЙОРК — ДЕН

МАРСИ МАТЮС, корав агент от Ню Йорк, чете автобиографията ми.

МАРСИ

Актьорска школа. Лондонско висше училище по драматични изкуства — една година. Няколко реплики в телевизионен сериал. Два европейски експериментални филма, които така и не излизат на екран.

Захвърля автобиографията ми настрани, като не изглежда особено впечатлена, и ме поглежда критично.

МАРСИ

Но си хубавичка. Не си красавица, но можеш да играеш красавица. И Пол Люис каза, че имаш талант.

АЗ

(доволна, но се опитвам да изглеждам скромна)

Той е прекрасен учител…

МАРСИ

(прекъсва ме)

И въпреки това не мога да те представлявам.

АЗ

Защо не?

МАРСИ

За начало, нямаш зелена карта. Значи не можеш да станеш член на професионален съюз. Значи не можеш да работиш.

АЗ

Трябва да има нещо, което мога да правя.

МАРСИ

Разбира се. Можеш да се върнеш в Англия и да подадеш документи за зелена карта.

АЗ

Аз… не мога да направя това.

МАРСИ

Защо не?

АЗ

Сложно е.

МАРСИ

Не, не е. Депресиращо познато е.

Посяга за електронна цигара и я включва.

МАРСИ

Писах на няколко колеги в Лондон и ги поразпитах за теб, Клер. Знаеш ли какво ми казаха?

АЗ

(нещастно)

Сигурно мога да отгатна.

МАРСИ

Най-любезната формулировка беше „малко е деликатно“. Най-често беше „стой настрана“. И когато се порових малко повече, започна да изниква думата „врява“.

Тя повдига вежди.

МАРСИ

Имаш ли желание да разясниш?

АЗ

„Врява“… това беше името на първия ми филм за голямо студио. Големият ми пробив. Играех любимата на… Е, предполагам, вече знаете името му. Той е известен, красив и всички знаят, че има един от най-щастливите бракове в шоубизнеса.

Поглеждам я предизвикателно.

АЗ

Затова, когато той се влюби в мен, знаех, че е голямата любов.

МАРСИ

(изгрухтява насмешливо)

Разбира се.

АЗ

Това беше преди да науча онзи израз, който използват по време на снимки. НСПНБ, мила. На Снимачната Площадка Не се Брои.

МАРСИ

И?

АЗ

И четири седмици по-късно неговата невероятно красива съпруга се появи на снимачната площадка заедно с трите му невероятно красиви деца. Изведнъж продуцентите си намериха оправдание да ме държат настрани. Завряха ме в една звукозаписна стаичка да дублирам реплики, с които се бях справила блестящо още първия път.

МАРСИ

(кима)

Продължавай.

АЗ

И тогава започнаха слуховете. Че съм го преследвала като побъркана. Че съм заплашвала съпругата му. Същата машина за пиар, която задвижваше филмите му, се беше задвижила срещу мен.

Опитвам се да сдържа сълзите си. Давам си сметка колко наивно звуча. Но истината е, че не бях неопитна. Човек не излиза от приемните домове с непокътната невинност.

Но излиза с отчайваща нужда да обича и да бъде обичан. Той беше най-красивият мъж, когото бях срещала; най-страстният, най-поетичният. Можеше да издекламира всяка любовна тирада на Шекспир, сякаш е написана специално за него.

Поука: Никога не си падай по човек, който предпочита да говори с чужди думи.

Не казвам на Марси другите неща, макар да подозирам, че вече ги знае. Как, умопомрачена от незряло отчаяние в лицето на цялата тази несправедливост, отидох до караваната му и си прерязах вените върху същата онази кушетка, на която бяхме правили любов между сцените. Как исках да му покажа, че не е било просто актьорска игра. Че е било наистина.

Поне за мен.

АЗ

Това беше всичко. Още на следващия ден вече никой не искаше да ме вземе на работа. Разбирате ли, бях извършила най-големия грях. Бях се държала непрофесионално. Беше една седмица преди осемнайсетия ми рожден ден.

Марси кимва разбиращо.

МАРСИ

Знаеш ли, Пол е прав — доста си добра. За малко почти ме накара да те съжаля. Вместо да си кажа: „Каква глупава, самоунищожителна неудачница“.

Насочва крайчето на електронната си цигара към мен.

МАРСИ

Продуцентите бяха прави. Намери си друга кариера.

АЗ

Надявах се, че Америка ще бъде моят втори шанс.

МАРСИ

Колко наивно от твоя страна. Дните, в които приемахме всички жадуващи да дишат свободно, отдавна отминаха.

АЗ

Това е единствената кариера, която някога съм искала. Но не мога да продължавам да уча, без да работя нещо.

Марси едновременно се мръщи и въздъхва. От ноздрите ѝ се извиват бивни от цигарен дим. После, сякаш напук на здравия си разум…

МАРСИ

Добре. Остави данните си в приемната. Наближават снимките на един-два треторазредни музикални клипа. Но не обещавам нищо.

АЗ

Благодаря ви! Толкова много ви благодаря!

Скачам на крака и започвам развълнувано да стискам ръката ѝ. Докато измъква ръката си и отблъсква благодарностите ми с крайчето на цигарата си, Марси случайно поглежда надолу. Нещо сред бъркотията върху бюрото приковава погледа ѝ.

Тя се пресяга, прочита го отново, вдига поглед към мен и…

МАРСИ

Какво ще кажеш да работиш за бракоразводна кантора, Клер?

АЗ

Като секретарка?

МАРСИ

Не точно… Виж, ще бъда честна. Работата не е върхът.

Но имат нужда точно от човек като теб и са готови да плащат добре. Много добре. Без да членуваш в профсъюза. И в брой.

3

Докато лимузината със съпругата на Рик потегля, аз се обръщам и тръгвам в обратната посока. Улиците са покрити с ледена киша, а нямам палто. Снегът се промъква през върха на дясната ми обувка.

Таймс Скуеър пращи от електричество и цветове. Един-единствен мим, въстанал срещу студа, забавлява хората, чакащи на опашка за билети. На билбордовете проблясват кратки откъси от рецензии: ПЛЕНЯВАЩ, ГЕНИАЛЕН, ИЗКЛЮЧИТЕЛЕН. Подминавам една улична табела с надпис СТРАНА НА ТЕАТЪРА.

Страната на театъра… Ако хората можеха да избират страната си, това щеше да е моята.

После завивам от Бродуей по една почти неосветена уличка към изкривен олющен надпис, който гласи „Театър Компас“. Хората — предимно студенти на среща, които се възползват от останалите непродадени билети на половин цена — влизат във фоайето. Аз продължавам още няколко метра и се промъквам през вратата към сцената.

Асистентите на режисьора и сценичните работници се суетят наоколо, понесли реквизит и папки. Намирам гримьорната. Разделена е със сценичен параван, за да се получат две импровизирани съблекални — момичетата от едната страна, момчетата от другата. В първата Джес се гримира пред едно огледало, което дели с още три момичета, всяко от които се опитва да направи същото.

— Хей — казвам ведро аз.

— Здрасти, Клер. — Погледът ѝ се стрелва към мен и после обратно към започнатото. — Как мина?

Изваждам плика от Хенри.

— Мина с четиристотин долара. Вече ти дължа само още триста.

Бащата на Джес, който е супербогат, ѝ е купил апартамент в Манхатън. Би трябвало да ѝ плащам наем всеки месец, но понякога не успявам да го направя навреме.

— Страхотно — казва разсеяно тя. — Всъщност дай ми ги по-късно, става ли? После ще излизаме и просто ще ги изгубя.

Явно изглеждам обнадеждена от чутото, защото тя добавя:

— Защо не гледаш представлението и не дойдеш с нас след това? Ще ми кажеш дали съм нацелила женствената тревожност, за която настоява Джак.

— Разбира се, защо не? — казвам небрежно.

Дори компанията на актьори в някакъв бар е по-добре от нищо.

— Три минути! — извиква един асистент, като потупва с ръка по паравана.

— Пожелай ми късмет — казва Джес, като изпъва роклята си, докато се изправя, без да откъсва поглед от огледалото. — Да ги сразя и разни такива.

— Късмет. Не че имаш нужда. И в горската сцена не бързай. Каквото и да ти разправя онзи задръстен режисьор.

След секунди гримьорната опустява. Аз отивам отстрани зад кулисите. Когато прожекторите угасват, се промъквам по-напред и надниквам към публиката през един процеп в декора, вдишвам мощния пристрастяващ аромат на театъра: прясно боядисания декор, старата прашна сцена, проядения от молци плат и харизмата. Онзи велик момент, в който тъмнината на сцената поглъща всичко, целия шум и глъчка на ежедневието.

За миг всички оставаме застинали в очакване. Сетне прожекторите на сцената грейват с ярка светлина и аз правя крачка назад. Във въздуха започва да се сипе сняг, искрящ и мек — изкуствен сняг, но въпреки това публиката ахва.

Великата идея на режисьора е, че действието в тази постановка на „Сън в лятна нощ“ се разиграва през зимата. Евтин трик, беше първата ми мисъл, когато Джес ми разказа — но сега, докато гледам как плътните снежинки се носят във въздуха и посипват сякаш с пайети главите на актьорите, докато те шумно пристъпват по сцената, виждам, че в един-единствен образ режисьорът е успял да улови цялата магична и приказна същина на пиесата.

ТЕЗЕЙ

Красива Хиполита, наближава

със бързи крачки брачният ни час…[4]

Внезапно ме пронизва усещане за копнеж. Това е забранената земя — мечтата, от която липсата на зелена карта и английските ми проблеми ме прокудиха. Изпитвам почти физически глад, неутолима жажда, която кара стомаха ми да се свива и стяга гърлото ми в хватката си. Очите ми парят от сълзи.

Но дори когато сцената започва плавно да се полюшва в стъкления капан на сълзите, аз се улавям да мисля: Следващия път, когато трябва да почувстваш нещо по време на час, използвай това. Това е вълшебно.

4

Четири часа по-късно вече сме в бар „Харли“. Някак винаги стигаме до бар „Харли“ — едно влажно мазе с ретро мотоциклети, провесени от тавана, където сервитьорките са облечени с традиционната униформа от черен сутиен и протрито дънково яке без ръкави. От джубокса дъни Спрингстийн, така че се налага да крещим — двайсет добре обучени гласа, напоени със следсценична треска, плюс приятелките и приятелите им и навлеци като мен.

С Джес и още няколко души си разказваме истории. Истории за актьори, разбира се. Никога не говорим за друго.

ДЖЕС

Ами Крисчън Бейл в „Механикът“? За тази роля е свалил една трета от теглото си.

АКТРИСА 2

Или Клое Севини — как прави истинска свирка в „Кафявият заек“.

АКТЬОР

Какво имаш предвид, като казваш „истинска“ в този контекст? Не, нищо, просто питам.

АКТРИСА 3

Ейдриън Броуди в „Пианистът“. Първо сваля петнайсет килограма и се учи да свири на пиано. После, за да вникне в ролята си на човек, загубил всичко, се разделя с колата си, с апартамента и с телефона си. Ето това, приятели, е отдаденост на изкуството.

АКТРИСА 2

Хей, това и аз мога да го направя! Не, почакай. С тази разлика, че в момента играя танцуваща и пееща хорова мишка в мюзикъл на Бродуей.

Започва да се поклаща като пияна танцуваща мишка.

АКТРИСА 2

Мишчице, ела, ела в мойта миша къщичка…

От другия край на помещението барманът поглежда към мен. Поглед, който се задържа малко по-дълго от необходимото.

Последния път, когато видях този поглед, беше, когато лайняният адвокат Рик ми предложи да седна на неговата маса.

Но този тук е на моята възраст, татуиран, готин и слаб. Въпреки ледения студ, който нахлува, щом някой отвори входната врата, той е само по тениска с къс ръкав, а кърпата за чаши, която е пъхнал в задния джоб на дънките си, се поклаща около задника му всеки път, щом се обърне към подредените зад бара бутилки.

Изведнъж и аз се озовавам там. На бара.

ДОБРЕ ИЗГЛЕЖДАЩ БАРМАН

Хей!

Австралиец е. Обичам австралийци.

АЗ

Здрасти!

По някаква причина го казвам с южняшкия акцент — онзи, който използвах по-рано пред Рик.

ДОБРЕ ИЗГЛЕЖДАЩ БАРМАН

Какво да ти сипя?

АЗ

(надвиквам глъчката)

Чаша „Мартини“ звучи чудесно.

ДОБРЕ ИЗГЛЕЖДАЩ БАРМАН

Веднага.

Той пълни до ръба един шот с „Джак Даниълс“ и го слага на бара.

АЗ

Поисках „Мартини“.

ДОБРЕ ИЗГЛЕЖДАЩ БАРМАН

В този бар така правим „Мартини“.

Той ми се усмихва и ме предизвиква да възразя. Готина усмивка.

Затова вдигам чашата и я пресушавам.

АЗ

В такъв случай ми направи „Пиня Колада“.

ДОБРЕ ИЗГЛЕЖДАЩ БАРМАН

„Пиня Колада“. Прави се…

Той сипва една доза „Джак Даниълс“ в чаша, добавя още една доза „Джак Даниълс“ и долива догоре с трета доза „Джак Даниълс“.

Аз изливам цялата течност в гърлото си на един дъх. Хората, скупчени около бара, изведнъж избухват в окуражителни възгласи и аплодисменти.

Аплодисменти. Ето един звук, който не бях чувала от доста време.

Поне не насочен към мен.

АЗ

Както си тръгнал, най-добре ми направи и „Лонг Айлънд Айс Тий“.

… И това всъщност би трябвало да е краят на сцената от филма, който вечно тече в главата ми.

Но не е. Сцената продължава със скок във времето, монтажен преход или нещо подобно, както и да се казва там на езика на киното, защото в следващия момент всичко се размазва и обърква и аз изведнъж се озовавам в нечий апартамент, върху нечие тяло, и пъшкам.

АЗ

Да, да, о, боже, да…

НЯКАКЪВ ТИП

Да…

Ах, да. Смяна на актьора. Добре изглеждащият барман, който се казва Брайън, нямаше да свърши работа преди три. Затова вместо с него се забих с приятел на приятел на Джес. Към онзи момент вече бях твърде опиянена от алкохола и аплодисментите, че да се задоволя със собственото си легло.

Макар че, честно казано, причината не беше само в алкохола. Или в благосклонната публика.

Допирът до нечие топло тяло, нечия прегръдка… Това е нещо, за което жадувам след всяка от задачите на Хенри.

Защото, ако една жена не може да има доверие на мъжа, който е казал, че ще я обича вечно, на кого можеш да се довериш в този свят?

И мисълта, че аз — с моите умения, моите реплики, моята актьорска игра — съм помогнала за разпадането на нечие семейство, винаги ме кара да се чувствам особено.

Не се гордея с това, което върша за Хенри.

Но понякога се гордея колко добре го върша.

5

На следващата сутрин хващам метрото до апартамента на Джес, все още облечена с нейното сако и почти нищо друго, без да обръщам внимание на многозначителните погледи на останалите пътници. Едно от упражненията, които Пол ни кара да правим, се състои в това да се разхождаш по улиците на Ню Йорк в ролята на някой друг и да заговаряш напълно непознати хора. След като го направиш няколко пъти, развиваш доста силен непукизъм.

Както и след като висиш по хотелски барове, за да те свалят женени мъже.

Всъщност това беше едно от нещата, които ме накараха да приема предложението на Марси — мислех, че ще се отрази добре на актьорските ми умения, както и на финансите ми. И Марси ме свърза с Хенри. Хенри обича да се представя като помощник-адвокат, но на практика е назначен в адвокатската кантора като частен детектив. Уговорихме си среща в един бар, което ми се стори странно място за провеждане на интервю за работа, докато не ми обясни какво точно иска да правя за тях.

— Мислиш ли, че ще се справиш? — попита.

Свих рамене. Така или иначе нямах избор.

— Разбира се.

— Добре. Излез навън, върни се обратно вътре и се опитай да ме свалиш. Представи си, че си на прослушване.

И аз излязох и влязох обратно. Струваше ми се странно да заговарям този посивял по-възрастен мъж, затова беше по-лесно да вляза в роля. Трябваше само малко да променя гласа и поведението си, за да се превърна във фатална жена от някой филм ноар — Лорън Бакол в „Големият сън“ може би, достатъчна маска, зад която да се скрия.

Седнах на бара и си поръчах питие. Дори не погледнах мъжа, седнал през два стола.

Никога не започвай да ги сваляш направо, беше ми казал той. Покажи ясно, че си отворена към предложения, но те трябва да направят първата крачка, не ти. Невинните няма от какво да се страхуват.

Да бе, сигурно. Защото ако има нещо, което съм научила, то е следното: мъжкият ум не работи по този начин.

ИНТЕРИОР. СЛАБО ОСВЕТЕН БАР В НЮ ЙОРК — ДЕН

В огледалото зад бара виждаме отражението на КЛЕР РАЙТ, на двайсет и пет години, която върти питието в ръката си леко отегчено.

ХЕНРИ, жилав бивш полицай, малко над петдесет, се премества на стола до нея.

ХЕНРИ

Сама ли си?

КЛЕР

(лениво и пресипнало)

Ами бях.

Той поглежда ръката ѝ.

ХЕНРИ

Виждам, че носиш брачна халка.

КЛЕР

Това добре ли е, или не е?

ХЕНРИ

Зависи.

КЛЕР

От какво?

ХЕНРИ

От това колко лесно се сваля.

Очите ѝ се разширяват от директността му. После:

КЛЕР

Сега, като го споменаваш, напоследък ми е доста свободна около пръста. Ами ти?

ХЕНРИ

Дали съм свободен?

КЛЕР

Дали си женен?

ХЕНРИ

Не и днес.

КЛЕР

Явно имам късмет.

Тя го поглежда — неприкрито, уверено, прямо. Това е жена, която знае какво иска. И онова, което иска в този момент, е да се позабавлява.

ХЕНРИ

(излиза от ролята)

Исусе Христе.

АЗ

Добре ли се справих? Мога да пробвам нещо различно…

Той разхлабва яката си.

ХЕНРИ

Почти ми дожаля за бедните копелета.

Три дни по-късно седях в тих бар недалеч от Сентръл Парк и слушах признанията на един бизнесмен, който вече не намирал съпругата си за привлекателна. След това предадох записа на съпругата му, а Хенри ми връчи четиристотин долара.

Работата не беше постоянна — понякога имах по три-четири ангажимента месечно, понякога нямах никакви. По-голямата част от работата на Хенри в действителност беше свързана с онова, което той наричаше „съпружеско разузнаване“: да следи разни хора, като се опитва да ги хване в крачка.

— Повечето от клиентите ни са жени — каза ми той веднъж. — Обикновено подозренията им са оправдани. Може би защото са забелязали, че съпругът им излиза за работа, облечен с някоя по-хубава риза, а по-късно през деня изпраща съобщение, че са го задържали в офиса. Понякога просто става дума за нов афтършейв. Или вече са открили уличаващи съобщения в телефона му и просто искат да знаят как изглежда другата жена. Мъжете, от друга страна, по-често грешат в преценката си.

Преди, докато бил полицай, Хенри работел под прикритие и адреналинът от онези дни очевидно му липсва. По време на дългите часове, които прекарваме в лимузини и хотелски лобита в очакване нашите заподозрени да се появят, той убива времето, като ми разказва истории за минали случаи.

— Трябва да умееш да разпознаваш сивото. Престъпниците интуитивно усещат, когато изпитваш към тях презрение или страх. Затова трябва да убедиш себе си в онова, в което вярват те. И точно това е опасната част. Не оръжията или побоищата. Някои хора потъват толкова дълбоко в сивото, че то ги поглъща завинаги.

Казвам му, че без да знае, е класически актьор по метода на Станиславски. В замяна му разказвам истории от актьорския живот. Като онази от най-първия час, когато Пол ни накара да изиграем една сцена по Ибсен. Стори ми се, че колегите ми се справят доста добре. Тогава Пол ни накара да изиграем същото, докато се опитваме да балансираме дръжки на метли в ръцете си. От напрежението да вършим две неща едновременно всички до един се провалихме.

— Онова, което направихте първия път, не беше актьорска игра — каза ни Пол. — Беше преструвка. Имитирахте онова, което сте виждали да правят други актьори, но не го приемахте като истина. Затова не успяхте да го направите, когато ви се наложи да насочите съзнателната си мисъл към нещо друго. Днес ще ви кажа едно-единствено нещо, но това е най-важното, което някога ще ви кажа: Не мислете. Актьорското майсторство не е в това да се преструваш или да имитираш. Майсторството се крие в това да бъдеш.

Хенри смяташе, че всичко това са пълни глупости. Но аз лично бях виждала как болни от грип актьори кихат и подсмърчат в гримьорната, а щом стъпят на сцената, мигновено им минава. Бях виждала как срамежливи интроверти се превръщат в крале и кралици, как грозните стават красиви, а красивите — отблъскващи. Нещо се случва — нещо, което никой не може да обясни. Само за няколко мига се превръщаш в някой друг.

И това е най-хубавото чувство на света.

Тази сутрин Манхатън прилича на снимачна площадка на филм. От решетките на каналите се вдига пара, която е разтопила дупки в снега и мързеливо се кълби на слънцето. Предишната вечер остави немалка пробойна в плика на Хенри, но въпреки това по пътя спирам в една закусвалня и купувам варени гевречета за себе си и за Джес. Когато излизам, виждам няколко хлапета, които играят отвън, като се замерват със снежни топки, при което грабвам една шепа сняг и се присъединявам към тях. Не мога да се отърся от мислите си: „Еха. Ето ме тук, в Ню Йорк, в самия Ню Йорк, участвам в сцена, която изглежда точно като излязла от някой филм, и на всичко отгоре уча в едно от най-добрите училища по актьорско майсторство в света. Явно сценарият все пак има щастлив край“.

Само при мен ли е така — да се чувствам така, сякаш постоянно наблюдавам себе си във филма на собствения си живот? Когато задавам този въпрос на приятелите си, повечето твърдят, че при тях не се случва. Но сигурно лъжат. Каква друга причина би имал човек да стане актьор, ако не за да режисира реалността?

Дори сега, след като си спомних, че сцената, която разигравам наум — онази с боя със снежни топки в Ню Йорк, всъщност е от ужасно слабия филм със заглавие „Елф“.

Докато си отключвам вратата, дочувам гласове от стаята на Джес. Говори по скайп с приятеля си Алън, който снима някаква реклама в Европа. Вземам един бърз душ, оглеждам сакото, за да се уверя, че по него няма видими щети, и почуквам на вратата ѝ.

— Закуска, наем и госпожица Дона Карън — казвам ведро. — Някакви рецензии?

Първото, което Джес прави всяка сутрин, е да провери дали някой е написал нещо за нея в блоговете в интернет. Сега поклаща глава.

— Нищо. Но агентът ми изпрати имейл. Уредил е пробна среща с някакъв продуцент, който гледал представлението снощи.

— Това е чудесно — казвам, като се опитвам да не звуча твърде завистливо.

— Как мина твоята нощ? — Внимава тонът ѝ да е неутрален. — Опитах се да те намеря към два часа, но беше тръгнала.

— О, беше добре.

Тя въздъхва.

— Глупости, Клер. Било е безчувствен безсмислен секс с напълно непознат.

— Това също — отвръщам безгрижно.

— Понякога се тревожа за теб.

— Защо? Винаги нося презервативи.

— Говоря за безопасен живот. Не за безопасен секс. Както много добре знаеш.

Вдигам рамене. Нямам намерение да водя с Джес разговор за особеностите на романтичния ми живот или за липсата на такъв. В крайна сметка тя си има семейство, а хората със семейства не могат да разберат.

Слагам сакото на закачалка и преравям чекмеджето на Джес, за да открия чисто бельо. Пръстите ми напипват нещо на дъното: нещо малко, твърдо и тежко.

Изваждам го. Пистолет. Истински пистолет.

— За бога, Джес — казвам слисано. — Какво, по дяволите, е това?

Тя се засмива.

— Баща ми ме накара да го купя. Нали знаеш, за всеки случай. Големият лош град и разни такива.

— И ти се тревожиш за мен? — казвам невярващо.

Насочвам пистолета към отражението си в нейното огледало.

— Време е да се запиташ, отрепко[5] — дали този цвят ти отива?

— Внимавай. Мисля, че е зареден.

— Опа.

Предпазливо връщам пистолета на мястото му и изваждам един червен клин „Алая“.

— От друга страна — добавя тя, — може да ми се наложи да застрелям някой, който непрекъснато ми краде дрехите.

— В плика има триста и петдесет долара. Е, поне триста и двайсет.

— Всъщност това е още нещо, за което баща ми се тревожи.

Джес го казва небрежно, но долавям напрежението в гласа ѝ.

— Така ли? — отвръщам също толкова безгрижно.

— В момента си търси нова работа, така че не получава заплата, а този апартамент му е нещо като пенсионен фонд. Спомена, че иска да те помоля да се изнесеш.

Това не е добре.

— А ти какво му каза?

— Казах, ами ако Клер ти плати наема, който дължи със задна дата?

— Което е колко — още четиристотин?

Джес поклаща глава.

— Седемстотин. Но така или иначе не остана особено доволен. Каза, че ще си помисли, но от сега нататък ще трябва да му плащаш предварително.

Поглеждам я с широко отворени очи.

— Но това означава, че трябва да намеря хиляда и сто долара.

— Знам. Съжалявам, Клер. Опитах се да го разубедя, но си е навил на пръста, че трябва да се науча на финансова отговорност.

— Колко време имам?

— Мога да го помоля за отсрочка. Може би няколко седмици.

— Страхотно — казвам остро, но знам, че Джес няма вина.

Стаята ми е достатъчно голяма за двама души, а като се има предвид, че апартаментът се намира в Ийст Вилидж, би бил идеален за двойка млади кариеристи, които работят в сферата на финансите. Баща ѝ би могъл да печели много повече от наем.

Следва дълго мълчание. Джес взема сценария на пиесата, в която участва, и започва да го прелиства.

— Трябва да упражнявам тази част — Джак ми е отбелязал някои насоки. Според него сцената в гората все още се нуждае от повече нюанси.

— Искаш ли да ти подавам репликите?

— Ако нямаш против.

Тя ми подхвърля сценария и аз отварям на въпросната страница, макар че сигурно я знам наизуст. Забравете „Ромео и Жулиета“ — с подходящото изпълнение, това е най-силно заредената със секс сцена на Шекспир. А Шекспир, колкото и хората да мислят, че е твърде културен и превзет и че няма нищо общо със съвременния свят, е създал най-добрите персонажи в историята.

Джес започва.

ДЖЕС

(в ролята на Хермия)

Но подирѝ си кът за сън тогава.

От този мъх легло за мене става.

Тя ляга по гръб и се приготвя да заспи. Аз отивам и лягам до нея.

АЗ

(в ролята на Лизандър)

Защо така, когато би могло

да сме една душа — едно легло?

Обзета от неудобство, тя леко се дръпва встрани.

ДЖЕС

Не, скъпи мой! Бъди разумен ти,

от мене по-далеч се отмести!

Класически пример за това как думите върху страницата казват едно, но актьорът просто знае, че героят иска да каже нещо съвсем друго. Всъщност Лизандър иска бясно да изчука Хермия. И въпреки всички възвишени поетични слова би казал каквото и да е, само и само да постигне своето. Той е мъж, нали така? А Хермия, макар да е наясно, че може би не трябва да му позволява да спи толкова близо, също си пада по него. Тя иска той да се отмести само за да не се поддаде на изкушението.

Текст и подтекст.

Повдигам се на лакът и поглеждам надолу към нея.

АЗ

О, Хермия, ти грешно подразбра…

Но и сега, докато гледам с копнеж в очите на Джес, нещо в мен крещи: Хиляда и сто долара?! Дори ангажиментите на Хенри не могат да ми донесат толкова много пари в брой.

Внезапно съм изправена пред риска цялата тази крехка мечта да се срине около мен, подобно на декор между две сцени. Ако няма пари, няма апартамент. Ако няма апартамент, няма уроци. Ако няма уроци, няма виза. Ще трябва да се завлека обратно вкъщи с подвита опашка — в една страна, където никой никога няма отново да ме наеме като актриса.

Доближавам устни към тези на Джес. За част от секундата тя се изкушава — виждам объркването в погледа ѝ. После се отдръпва.

ДЖЕС

Умела игрословица това е. Което означава, че си го бива в целувките. После той отново се опитва да ме целуне и така нататък, чак до края.

Ставам от леглото.

— На мен ми се струва, че нюансите са предостатъчно.

— Знаеш ли — казва замислено Джес, — ти си много по-добра от онзи глупак, с когото се налага да играя в тази сцена. Съжалявам, Клер. Просто не е честно.

Говори ми — както казват тук, когато имат предвид: по-добре недей, няма кой да те чуе.

6

За системата на приемна грижа в Англия мога да кажа едно: прави човек издръжлив.

Бях на седем, когато загубих родителите си. Един ден имах семейство: на следващия, благодарение на един шофьор на камион, който пишел съобщение на телефона си, докато шофирал — вече нямах. Мама и татко загинали на място, каза ми по-късно медицинската сестра. Била съм на задната седалка, в детско столче, обърнато напред, което вероятно спасило живота ми, когато излетяло навън при катастрофата. Не си го спомням, както и нищо друго от онзи ден. Това винаги ме е карало да се чувствам зле. Ако прекарваш последните си часове с някого, когото обичаш, би трябвало да можеш да си ги спомниш.

Достатъчно ужасно беше да се примиря с мисълта за смъртта им. След това се наложи да приема и мисълта, че ще загубя и всичко останало: детската си стая, играчките, всички познати неща. Може да звучи налудничаво, но донякъде това беше също толкова лошо, колкото другото. Бях не просто осиротяла. Бях изтръгната с корен от света, който познавам.

В южния район на Лондон, в който живеех, имаше недостиг на приемни семейства, затова, когато излязох от болницата, ме настаниха временно в Ийлинг, в другия край на града. Шест седмици по-късно ме заведоха в първото ми приемно семейство, което живееше в Лийдс — на 270 километра оттам. Това означаваше, че ще ходя в друго училище и ще изгубя и всичките си приятели.

Бях дете, израснало в лондонско семейство от средната класа, което изведнъж се озова в училище, където всички се познават от години. Езикът, на който говореха, ми се струваше напълно чужд. Мислеха ме за превзета или „надувка“, както се изразяваха. Бързо се превърнах в две различни личности: тази, която бях преди, и онази, която те очакваха да бъда.

Научих се да говоря точно като тях. Оказа се, че имитирането на чужди гласове ми се отдава.

Моето ново семейство се състоеше от професионални приемни родители — освен двете им собствени деца във всеки един момент се грижеха и за три приемни такива. Отнасяха се съвсем добре с мен, дори бяха мили. Но в крайна сметка за тях приемната грижа беше работа — начин да си осигурят по-прилична къща, по-хубави екскурзии. Бяха професионалисти, а аз копнеех за непрофесионална, безусловна любов.

Новото ми законово положение беше „под грижите на“, което е най-голямата подигравка. Защото доста бързо си даваш сметка, че никой не го е грижа. Никой не го е грижа дали ще си напишеш домашното. Никой не го е грижа дали имаш приятели, или не. Никой не го е грижа дали си изкарал най-добрата или най-лошата оценка на изпита. Защо да ги е грижа?

Помня как веднъж видях един от приемните си бащи — Гари, да прегръща родния си син. Все още скърбяща от загубата на родителите си, аз също отидох да ме прегърнат. Гари внимателно ми обясни, че би било неуместно да прегръща и мен. Това беше думата, която използва — „неуместно“. Сякаш бях отишла да го свалям или нещо такова.

Тогава осъзнах, че съм напълно сама. Щом веднъж изпиташ подобно чувство, никога повече не можеш да се отърсиш от него.

Гимназията беше мястото, където за първи път се запознах с актьорското майсторство. Преди това дори не знаех, че може да се изучава. Още помня как госпожа Хюз, учителката, каза на останалите да спрат и да погледнат към мен.

— Наблюдавайте Клер, на нея ѝ идва отвътре — каза тя пред класа.

Не след дълго вече не можех да мисля за друго. Докато бях в роля, не бях дете, лишено от родителска грижа. Бях Жулиета, Ани, Нанси, Пък. Бях принцеси, убийци, героини, курви.

Когато поставяхме някоя пиеса и родителите на другите деца идваха зад кулисите, за да ги поздравят колко прекрасно са се представили, при мен не идваше никой. Това ме правеше още по-целеустремена.

Наблизо имаше академия за актьорско майсторство и някои от курсистите там бяха участвали в сапунки като „Холби Сити“. Когато казах на социалната си работничка, че искам да се запиша, тя се намръщи.

— Това е частно училище, Клер. Областният съвет няма да плати таксата на дете, лишено от родителска грижа.

Гари обеща да говори с някого в съвета. Седмица по-късно го попитах какво са му отговорили.

— О — каза той, очевидно беше, че е забравил напълно. — Отказаха.

Затова отидох отново да говоря с госпожа Хюз.

— Ако ще се бориш да влезеш в училище по актьорско майсторство — каза ми тя, — нека поне да е някое добро. Онова, за което говориш, ще те превърне просто в дресирана маймунка.

Тя проучи въпроса с добрите училища по актьорско майсторство и едно от тях ми предложи стипендия. После уговори среща със социалната ми работничка, която в общи линии ми обясни, че съм си добре и всяка промяна не би била в мой интерес.

Напълно типично, казах си. Вие можете да ме местите четири пъти за три години, но когато аз искам нещо, изведнъж се оказва, че би било твърде травмиращо преживяване.

Отне ми три години да ги умолявам, но в крайна сметка постигнах своето. В деня, в който влязох в онова училище по актьорско майсторство, сякаш най-после открих новото си семейство.

7

Обаждам се на Марси и започвам да я моля да ми намери още работа. В крайна сметка тя ми урежда прослушване за някакъв музикален видеоклип, за който не се изисква членство в професионален съюз.

В едно студио за прослушвания в някакво мазе казвам името, ръста си и името на агента си пред една видеокамера, поставена на статив. Двамата продуценти, и двамата мъже, не ми обръщат никакво внимание, вместо това ме гледат на един монитор.

Кастинг директорът, жена, ме моли да кажа пред камерата, че нямам проблем с частичната голота.

— Е, ако ролята го изисква — шегувам се нервно.

— Миличка, ролята е на гола до кръста танцьорка — казва нетърпеливо тя.

— Разбира се.

Поглеждам към камерата и ведро казвам:

— Името ми е Клер Райт и нямам проблем с частичната голота.

Дано някой ден напишат това върху надгробния ми камък.

— Добре, Клер, когато си готова — казва кастинг директорът и пуска някаква музика.

След около минута единият от продуцентите казва нещо и музиката спира.

— Благодаря, Клер — казва кастинг директорът. — Моля те, повикай следващото момиче на излизане.

Докато се обръщам, вторият продуцент казва нещо, което не успявам да чуя.

— Почакай… — казва кастинг директорът.

Следва кратък приглушен разговор, после тя добавя:

— Остави данните си на рецепцията.

* * *

Същия следобед получавам съобщение, в което ме молят да се явя в офиса на продуцентите в осем. Претърсвам гардероба на Джес за някакви подходящи дрехи и се гримирам като за последно. Когато пристигам, на рецепцията няма никого освен един служител от охраната. Всички останали са се прибрали по домовете си.

Тръгвам надолу по коридора и в един от кабинетите виждам продуцента да говори по телефона. Той ми махва с ръка да вляза. Сядам на един въртящ се стол, докато той продължава разговора си: нещо за това как другият трябва да спре да се държи като задник и да поръча фартова количка за камера от „Панавижън“.

Най-сетне оставя телефона.

ИНТЕРИОР. ОФИС — ВЕЧЕР

ПРОДУЦЕНТ

Тъпанар!… Здрасти, Клер.

АЗ

Здравейте! Благодаря, че се обадихте за второ прослушване.

ПРОДУЦЕНТ

Това не е точно второ прослушване, Клер. В момента набирам лица за различни проекти и си казах, че може би ще е добре да се срещнем, за да обсъдим дали някой от тях би бил подходящ за теб.

АЗ

Чудесно! Но нали знаете, че нямам зелена карта?

Продуцентът свива рамене.

ПРОДУЦЕНТ

Това е проблем. Но може и да не е непреодолима пречка. Като продуцент имам достъп до програмата за обмен на актьорския профсъюз. Може да успея да уредя нещо с колегите в Лондон.

АЗ

Страхотно! За какви проекти става дума?

ПРОДУЦЕНТ

Може да обсъдим подробностите по-късно.

В момента се интересувам по-скоро от това дали притежаваш амбицията и отдадеността, които са нужни, за да станеш част от екипа.

Той заобикаля бюрото и застава пред него, като слага ръка на рамото ми. След това ме бутва с ръка, така че столът ми се завърта към него. Лицето ми се озовава пред слабините му и той свойски стисва рамото ми.

ПРОДУЦЕНТ

Предполагам, знаеш какво имам предвид.

За един дълъг миг замръзвам на място. След това скачам от стола, блъсвам го с две ръце и изкрещявам: Разкарай се от мен. Ръката ми се стоварва върху носа му и той полита назад.

АЗ

Майната ти, шибаняк такъв…

Той се превива на две, като крие лицето си с две ръце, а носът му кърви и образува под ноздрите му мъничък червен хитлеристки мустак.

ПРОДУЦЕНТ

Добре! За бога! Просто се махай оттук!

Отстъпвам назад, като му оставям място да се изправи. Но тогава той се нахвърля срещу мен с ръце, стиснати в юмруци.

ПРОДУЦЕНТ

Кучко… Ще си платиш за това.

В този момент очите му се озовават пред дулото на пистолета на Джес.

ПРОДУЦЕНТ

Няма да го използваш.

Ръцете ми треперят, както и пистолетът в тях. Добре. Колкото по-обезумяла изглеждам, толкова по-лесно ще реши, че съм достатъчно побъркана да го застрелям.

АЗ

При самозащита? Ще го използвам и още как.

Кимвам с глава към дамската си чанта.

АЗ

Вътре има камера. Записах всичко. Какво ще кажеш да го покажа на жена ти?

ПРОДУЦЕНТ

Ти наред ли си?

Външно изглежда, че сега аз контролирам ситуацията, не той. Но вътрешно започвам да се паникьосвам. Ами ако ми се нахвърли? Ако просто вземе пистолета от ръцете ми и го насочи към мен? Ами ако пръстът ми се хлъзне по спусъка?

АЗ

Сега ще си тръгна. А ти няма да мърдаш от мястото си.

Започвам да крача назад, като се опитвам да изглеждам напълно уверена в себе си. Докато се отдалечавам, той изръмжава:

ПРОДУЦЕНТ

Пожелавам ти успех в тази индустрия, кучко. Шибана откачалка!

Успявам да запазя самообладание, докато изляза на улицата. После се сривам и побягвам, препъвайки се, далеч оттам, като плача и треперя. Съмненията се блъскат едно в друго в главата ми: Как може да съм толкова глупава? Аз ли направих нещо? Дали по време на прослушването по някакъв начин съм създала впечатлението за жена, която би се съгласила на подобно нещо?

Дали го предизвиках по някакъв начин?

„Името ми е Клер Райт и нямам проблем с частичната голота“… Спомням си как се усмихнах, докато го произнасях. Там ли беше грешката ми? Дали не съм прозвучала иронично? Дали не съм прозвучала непрофесионално?

И макар една друга част от мен, разумната част, да се опитва да ме увери: Не, той е гнусно копеле. Няма право дори да си го мисли. Той е виновният, не ти, знам, че този дебат ще продължи да се вихри в ума ми в продължение на часове.

А и, гнусно копеле или не, дали не бях ли реагирала пресилено? Нямаше ли един семпъл и достоен отказ да свърши също толкова добра работа — може би дори да доведе до извинение, до ползотворна дискусия на тема бъдещи предложения за работа?

Пожелавам ти успех в тази индустрия, кучко…

Изтръпвам при мисълта за последствията, за които намеква това изречение. Дали сега ще наговори кастинг директорите срещу мен? Дали ще каже на приятелите си, че нося само неприятности? Английската ми репутация може лесно да прекоси океана и е достатъчно да се сдуши с няколко подмятания и клюки оттук, за да сложи край на втория ми шанс.

За бога, не трябваше ли просто да направя онова, което искаше?

До апартамента на Джес има около четирийсет пресечки. Вървя пеша по целия път, потънала в самосъжаления и обвинения. Не мога да си позволя да взема метрото, а не успях да си намеря работа дори като полугола кифла, без да си навлека неприятности.

По улиците вече няма сняг, но все още е влажно и студено. Усещам как топлите сълзи по бузите ми стават ледени и отново се стоплят, когато от очите ми се стичат нови.

Намирам се на по-малко от сто метра от апартамента на Джес, когато телефонът ми иззвънява. Поглеждам екрана, преди да отговоря.

ЕКСТЕРИОР. УЛИЦА В НЮ ЙОРК — ВЕЧЕР

ХЕНРИ

Здрасти, Клер. Свободна ли си тази вечер?

Поглеждам с копнеж нагоре към жилищната сграда. Всичко, което искам, е да се завия в леглото и да плача. Но трябва да помисля за парите, които дължа на бащата на Джес.

АЗ

Май да.

ХЕНРИ

Имам ангажимент за теб. Но клиентката иска да се срещнете предварително.

АЗ

Защо?

ХЕНРИ

Кой знае? Може би иска да се увери, че съпругът ѝ ще си падне по теб. Което съм сигурен, че ще се случи.

АЗ

Ами… добре тогава.

ХЕНРИ

Колко най-бързо можеш да дойдеш? Отседнала е в хотел „Лексингтън“. Попитай на рецепцията за апартамент „Терасата“.

8

Вече се бях издокарала за срещата с продуцента, затова след двайсет минути съм в хотел „Лексингтън“. Влизам в дамската тоалетна във фоайето, слагам си отново грим и правя няколко дихателни упражнения, за да дойда на себе си. Време е за начало на представлението.

После се качвам с асансьора право на шестия етаж. Почуквам на вратата на апартамента и Хенри ме пуска да вляза. Напред-назад покрай прозорците нервно крачи жена на около трийсет и пет. Ким Новак в „Световъртеж“, казвам си, докато я оглеждам: елегантност, перли, красива прическа, сравнително късата ѝ руса коса е безупречно оформена по начин, който не се среща често в днешно време. В сравнение с нея се чувствам като дете, което е тършувало в сандък с костюми.

Отначало решавам, че е стиснала в ръцете си молитвена броеница, но след това виждам, че това, което премята между пръстите си, е просто ключодържател. Изглежда разтревожена, което не е необичайно. За много от клиентките на Хенри моментът, в който най-сетне ще узнаят какво всъщност представлява съпругът им, е най-труден.

ИНТЕРИОР. ХОТЕЛ „ЛЕКСИНГТЪН“,

АПАРТАМЕНТ „ТЕРАСАТА“ — ВЕЧЕР

ХЕНРИ

Клер. Благодаря ти, че дойде. Това е Стела Фоглър.

(към жената, успокоително)

Има няколко момичета, които използвам като примамки, но според онова, което ми разказахте за Патрик, Клер несъмнено е най-добрият избор.

СТЕЛА

(към мен, тревожно)

Ще внимаваш, нали? Обещай ми, че ще внимаваш.

Сядам.

АЗ

Защо не ми разкажете малко повече за съпруга си, госпожо Фоглър?

СТЕЛА

Не прилича на никой мъж, когото си срещала.

Наистина. Не му обръщай гръб. Не му вярвай.

Обещаваш ли?

Да му вярвам, казвам си аз. Няма голяма вероятност да се случи. Нямам нужда от поредния женен нещастник в живота си.

ХЕНРИ

Клер е истински професионалист. Разбира си от работата.

АЗ

Само ми покажете снимка и ми кажете къде да го открия. Останалото ще свърша аз.

ХЕНРИ

Е, госпожо Фоглър? Заемаме ли се?

Стела Фоглър спира да крачи и впива в мен обезумелите си очи, като продължава да премята ключодържателя в ръцете си.

СТЕЛА

Да. Добре. Но моля те — бъди внимателна.

9

ИНТЕРИОР. БАР „ФЛАХЪРТИС“ НЮ ЙОРК — НОЩ

Стар, облицован с дървена ламперия бар в Уест Сайд с доволно разстояние между масите и почти никакви посетители. ПАТРИК ФОГЛЪР седи на една от масите, чете книга с меки корици и си води записки в един бележник. Наближава четирийсет, има тъмна коса и издължено орлово лице. Очите му са с бледозелен оттенък. Красив е, по един дискретен и интелигентен начин.

Като по-млад Даниъл Дей-Люис, решавам, докато изучавам отражението му в дългото огледало зад бара. По някаква случайност той е сред любимите ми актьори за всички времена. Но Патрик Фоглър изглежда дори по-вглъбен. По-напрегнат.

Честно казано, не прилича на лъжливо копеле. Но невинаги им личи. Понякога са мили и чаровни. Всъщност точно тези най-често се оказват неверни.

Защо? Защото могат, вероятно.

В момента се интересувам по-скоро от това дали притежаваш амбицията и отдадеността, които са нужни, за да станеш част от екипа…

Разтърсвам глава, за да се съсредоточа и да се опитам да прогоня спомена за онзи продуцент от ума си. Просто си свърши работата, казвам си. Усмихвай се, флиртувай, накарай Патрик Фоглър да започне да те сваля и си тръгни. Един час, макс. После ще се прибереш вкъщи с четиристотин долара в ръка и ще можеш да повърнеш, да се наплачеш и да се напиеш.

И тогава ще ти остане да изкараш само още седемстотин долара.

Като по даден знак Патрик Фоглър става и се приближава към мен. Лесна работа. Обръщам се, за да го поздравя с една четвърт усмивка. Твърде късно си давам сметка, че не идва към мен. Протяга към бармана ръка, в която държи банкнота от двайсет долара.

ПАТРИК

Ще ми ги развалите ли?

Гласът му е премерен, с прецизно произношение, излъчва добре контролирана сила. Докато барманът отваря касата, очите на Фоглър срещат моите в огледалото. Отново едва доловимо му намеквам за своето предразположение — просто полъх на мекота и топлина в очите. Той изглежда озадачен, нищо повече. Сякаш не е сигурен дали ме познава отнякъде.

Взема парите си, кимва с благодарност на бармана и излиза от бара. Но ще се върне. Оставил е питието си на масата, както и книгата.

Аз отивам до нея и я взимам в ръка. Стихосбирка е — износен екземпляр от Les Fleurs du mal на Шарл Бодлер.

Превод и подбор Патрик Фоглър, забелязвам. Значи е някакъв интелектуалец.

Прелиствам бързо страниците, като търся нещо, което мога да използвам. Тогава той се връща и ме хваща на местопрестъплението. Точно както възнамерявах да се случи.

АЗ (виновно)

О, извинете! Ваша ли е?

ПАТРИК

Да.

Звучи развеселено. Оглежда се из полупразния бар, сякаш иска да каже: „На кого другиго може да е?“.

АЗ

Надявам се, че нямате нищо против… досега не съм чела нищо на Бодлер.

Той поглежда надолу към страницата, на която съм отворила.

ПАТРИК

Тогава не започвайте точно с това.

Взема книгата от ръцете ми, прелиства няколко страници, открива точния стих и започва да чете на глас:

ПАТРИК

Колко спомени — сякаш вечност съм живял.

И огромният шкаф — в чекмеджета побрал

непотребни билети, писма, мадригали,

тежки къдри, в квитанции стари заспали —

крие повече тайни от мойта глава.

Гласът му е наситено убедителен, с тих и настойчив ритъм. Като пулс. Той ми подава обратно книгата, все така отворена. Поглеждам надолу и веднага откривам следващата строфа, изричам я на глас, без да откъсвам поглед от неговия, като поддържам темпото и изцеждам езика докрай:

АЗ

Пирамида, дълбок мавзолей е това,

некрополис с много повече мъртви от братска могила.

Аз съм гробище — там, под луната унила.

Угризения — червеи — плъпват, пълзят,

мъртъвците ми скъпи остават без плът.

Сега той продължава на свой ред, приковал поглед в моя, докато говори по памет за нещо мрачно и странно, което не успявам да разбера, нещо свързано с това да се превърнеш в обратното на плът.

ПАТРИК

И потъваш след миг, о, материя жива!

След ужасните вихри гранитът почива,

вдън мъгливата знойна Сахара смирен —

Сфинксът грохнал избяга от светския плен…

Присъединявам се на последното изречение, подхващам неговия ритъм и тембъра на гласа му.

АЗ/ПАТРИК

… и — забравен на картата, горд, недоволен —

пее само в лъчите на залеза болен.[6]

За секунда или две настъпва мълчание, което никой от двама ни не нарушава.

ПАТРИК

Прочетохте го добре.

АЗ

Благодаря… За какво се разказва?

ПАТРИК

Може да се каже, че е за отношенията му в любовта.

АЗ

Трябва да е имал доста сложни отношения в любовта.

Патрик се усмихва.

ПАТРИК

Когато е написал това, Бодлер е имал връзки с две жени. Едната е била прочута красавица, обект на възхищение в цял Париж през деветнайсети век.

Наричал я е Vénus Blanche, неговата Бяла Венера.

Другата била мулатка — кабаретна танцьорка, която продавала тялото си на улицата. Наричал я своята Vénus Noire, Черна Венера.

АЗ

Интересно… Любовен триъгълник.

ПАТРИК

Щом предпочитате.

АЗ

Как се развила историята?

ПАТРИК

Започнал да пише стихове, които пращал анонимно на Бялата Венера. Неща, които искал да направи с нея; нещата, които правел с Черната Венера. Стихове, които докосват всички кътчета на покварата. Казвал, че останалите поети са изписали достатъчно за цветните великолепия на красотата. Той искал да е първият, който пише за красотата, която произтича от злото.

АЗ

Les Fleurs du mal… Цветя на злото.

Време е да действам.

АЗ

Вероятно е прозрял, че някои жени са привлечени от забраненото.

Патрик Фоглър поклаща глава. Сякаш някак съм успяла да го разочаровам.

ПАТРИК

Трябва да тръгвам.

Моля?

АЗ

Наистина ли? Беше ми приятно — бих се радвала да чуя още нещо…

Опитвам да му подам книгата. Той махва с ръка.

ПАТРИК

Задръжте я. Спомен от една интересна среща. Хареса ми да ви слушам как четете.

АЗ

Вижте, аз… обикновено не правя подобни неща, но просто се случи така, че имах отвратителна вечер и не бих отказала малко компания. Какво ще кажете да останете и да ви почерпя едно питие?

Той се усмихва отново, покрай ъгълчетата на очите му се появяват бръчици.

ПАТРИК

С удоволствие. Но съм семеен.

АЗ

О, аз нямах предвид…

Той вече се отдалечава. Казва през рамо:

ПАТРИК

Знам. Но аз имах. И за разлика от Бодлер, предпочитам да имам само една Венера…

Беше ми приятно да се запознаем.

И тогава, почти сякаш говори на себе си, произнася нещо на френски език.

ПАТРИК

Ô toi que j’eusse aimée, ô toi qui le savais…

АЗ

Какво означава това? Хей, сигурно бихме могли да…

Нищо. По дяволите! Оставам да зяпам след него, все така стиснала стихосбирката в ръка. И осъзнавам, че за първи път, откакто започнах да работя за Хенри, току-що ме отсвириха.

10

— Имам добра новина, поне така предполагам — казвам безизразно. — Поздравления, госпожо Фоглър. Съпругът ви е верен.

Поне за вас е добра новина. Аз все още си ближа раните.

Отново се намираме в хотелския апартамент на Стела Фоглър. Странно, но когато чува това, тревогата ѝ сякаш нараства.

— Верен! — надава вой тя и започва да кърши ръце. — Трябваше да се досетя, че няма да проработи. О, господи! Господи!

— Какво имате предвид? — питам озадачено.

Думите започват да се изливат от устата ѝ.

— Мислех, че ще успеем да изкопчим нещо срещу него. Нещо, което да му попречи да ме нападне пръв — казва обезумяло тя.

Моля? Озадачено поглеждам Хенри, но той не се обръща към мен.

— Досетил се е, че е номер — казва Стела на Хенри. — Тя не беше подходяща. Трябваше да е някое момиче с тъмна кожа. Те са онези…

Тя замълчава.

— Черна Венера — казвам бавно аз. — Той говори за това.

— Той никога не говори за това — казва остро тя.

После отново се обръща към Хенри:

— Знаех си, че това е грешка.

Започва да ми писва. И не само защото тя се държи така, сякаш вината за всичко това е моя. Но защото едва сега започвам да си давам сметка, че цялата тази постановка със свалката е била точно обратното на онова, което си мислех, че е.

— Вижте, повечето невротични кучки, за които върша подобни неща, щяха да се зарадват — казвам ядосано. — Вашият съпруг не започна да ме сваля. И можете да ми вярвате, че това се случва за първи път. Ако сте ме използвали, за да го изнудвате, трябваше да ми кажете.

Изправям се.

— Бих искала да получа парите си, моля. Четиристотин долара.

Стела измъква изпод леглото малък сак и разкопчава ципа. Изважда тлъста пачка, навита на руло, и отделя четири банкноти. Ръцете ѝ треперят.

— Не искам да звуча неблагодарно. Сигурна съм, че си дала всичко от себе си. И нямах намерение да го изнудвам, не точно. Просто исках някак… да се застраховам.

Вземам парите.

— Благодаря — казвам студено.

— Ще те изпратя, Клер — промърморва Хенри.

Вратата на апартамента едва се е затворила след нас, когато той слага ръка на рамото ми и ме завърта към себе си.

— Какво беше всичко това, Клер? Невротични кучки?!

— Тя е невротичка.

— И е клиент — настоява той.

— Хенри… Не мислиш ли, че всичко това е сбъркано? Тя искаше той да започне да ме сваля. Какво стана с невинните няма от какво да се страхуват?

Той вдига рамене.

— Имаш нужда от работа, нали така?

— Ти си знаел — осъзнавам аз. — Знаел си каква е целта ѝ. Исусе! Да правим подобни неща с някакви отрепки, които така или иначе изневеряват на жените си, е едно. Но когато съпругата… — Аз поклащам невярващо глава. — Без мен.

Докато се отдалечавам с бързи крачки, той извиква:

— Недей да драматизираш толкова, Клер! Ти обичаш това. Знаеш, че е така. Просто не ти хареса, че точно този не си падна по теб. Обади ми се утре, като ти мине.

ИНТЕРИОР. ХОТЕЛ „ЛЕКСИНГТЪН“ — ФОАЙЕ — НОЩ

Докато си тръгвам от хотела, си спомням нещо. Изваждам от дамската си чанта книгата Les Fleurs du mal, която Патрик ми даде, и тръгвам обратно натам, откъдето дойдох.

ИНТЕРИОР. ХОТЕЛ „ЛЕКСИНГТЪН“ — КОРИДОР — НОЩ

Отново почуквам на вратата на апартамента на Стела.

АЗ

Госпожо Фоглър? Стела? Имам нещо, което принадлежи на Патрик. Мисля, че трябва да ви го дам.

Няма отговор.

АЗ

Ехо?

Нищо. Вдигам рамене и се обръщам.

11

Има едно великолепно упражнение, измислено от легендарния учител по актьорско майсторство Санфорд Майснър, при което двама актьори просто повтарят казаното от другия. Целта му е да покаже, че думите могат да означават каквото си пожелаеш. Че сценарият не е библия, а отправна точка. Текст и подтекст.

Минали са три дни. Скот и аз обикаляме един около друг из репетиционната зала, а останалите студенти ни наблюдават.

— Ти се усмихваш — казвам нетърпеливо на Скот, сякаш има да ми казва някаква добра новина.

— Ти се усмихваш — отвръща ми той. Само че го казва така, сякаш сме по средата на някакъв скандал и това е доказателството, че не го вземам насериозно.

— Ти се… усмихваш — казвам невярващо, сякаш дори не си е направил труда да скрие факта, че току-що се е държал като пълен лайнар.

— Ти се усмихваш — провиква се победоносно той, сякаш съм се опитвала да не го правя и той ме е накарал.

— Ти се усмихваш — прошепвам, сякаш го виждам щастлив за първи път от една година насам.

— Ти се усмихваш — казва той, като мълчаливо оставя да се подразбере, но аз — не.

— Добре. Сега давайте нататък — казва Пол.

— Ти се усмихваш — казва обвинително Скот.

— Не е вярно!

— За какво си мислиш тогава?

— Мислех си за онзи път, когато се търкаляхме заедно в снега.

— Това беше последният момент, нали? Последният момент, в който бяхме щастливи.

— Отлично — прекъсва ни Пол.

От другите студенти се разнасят кратки аплодисменти.

— Само помнете — казва Пол на групата, — че най-важното е какво ви подава актьорът срещу вас. Един грам емоция струва колкото килограм думи.

На отворената врата на репетиционната зала се почуква. На прага стои един от администраторите, заедно с жена в полицейска униформа.

— Търся Клер Райт — казва тя.

Мамка му.

— Аз съм — казвам и се усмихвам. — С какво мога да съм полезна?

12

Полицайката ме завежда в централното полицейско управление на Ню Йорк, където ме оставя да чакам в малка задушна стаичка на осмия етаж. Питах я за какво става въпрос, но тя не пожела да отговори, каза само, че са ѝ наредили да ме доведе тук и че всичко ще се изясни съвсем скоро. Или „всеки момент“, както се изрази тя.

Сигурно е във връзка с онзи продуцент, мисля си нервно. Сигурно е подал жалба. Каквото и да се случи сега, няма да е хубаво. Знам, че законите за огнестрелните оръжия тук са много по-либерални, но не мисля, че може просто да ги размахваш в лицето на хората.

В някакъв момент в стаята влиза едър мъж в цивилно облекло и се представя като детектив Франк Дърбан. Аз скачам отривисто на крака и се здрависвам с него, в опит да направя добро впечатление. Детектив Дърбан изглежда леко учуден, но посочва към по-младия мъж с обръсната глава, който влиза след него с купчина документи в ръка.

— А това е детектив Дейвис.

— Трябва ли ми адвокат? — питам разтревожено.

— Зависи. Какво си направила? — казва Дърбан.

Засмивам се, защото го каза приятелски, като на шега, но забелязвам, че ми дава малко време да отговоря, преди да добави:

— Клер, не си арестувана и към теб няма повдигнати обвинения. Просто искаме да ти зададем няколко въпроса. Във връзка със Стела Фоглър.

— Кой?

След това си спомням. Значи все пак не е заради продуцента.

— Разбирам, че от време на време работиш за една адвокатска кантора на име „Кър Адлър“ — добавя Дърбан, докато сядаме. — Така ли е?

— Да, така е.

— Разкажи ми малко повече за това.

За миг обмислям дали да не излъжа — за тази работа може и да не е нужно членство в профсъюза, но съм почти сигурна, че е в разрез с условията на визата ми — но след като очевидно вече знаят доста неща, правя онова, което детектив Дърбан иска от мен. Разказвам им всичко: за Марси, за работата като примамка, за камерата, скрита в дамската ми чанта. След известно време Дейвис избутва документите си на една страна и започва да си води бележки.

— Имаше ли нещо необичайно в ангажимента за госпожа Фоглър? — пита Дърбан. — Нещо различно от обикновено?

— Ами… искаха да се срещна с нея предварително. Това не се случва всеки път.

— Защо?

Вдигам рамене.

— Хенри каза, че искала да види как изглеждам. Да прецени дали съм подходяща.

— И как ти се стори тя, когато се срещнахте?

Замислям се и си спомням как Стела Фоглър крачеше напред-назад край прозореца.

— Ами… изнервена.

— Може ли да бъдеш малко по-конкретна?

Бавно казвам:

— Сякаш беше уплашена или нещо такова.

Двамата мъже не се поглеждат, но ясно усещам как се напрягат и започват да слушат по-внимателно.

— Госпожа Фоглър добре ли е? — добавям аз.

— Просто ни кажи какво се случи, Клер — казва детектив Дърбан. — В какъв смисъл уплашена?

Разказвам им за Стела, после за това как подходих със съпруга ѝ в бара. Когато стигам до момента, в който Патрик ми даде стихосбирката и си тръгна, детектив Дърбан ме прекъсва.

— Мислиш ли, че се е досетил какво се случва?

— Не виждам как би могъл.

— Добре. А госпожа Фоглър? Как реагира тя, когато ѝ каза как е минало? Беше ли доволна? Спокойна?

— Не точно.

Повтарям онова, което ми каза, как искала да изкопчи нещо срещу него. Сега звучи някак по-зловещо. От настоятелния начин, по който тези двамата ме разпитват, оставам с впечатлението, че нещата не вървят на добре.

— Патрик и Стела добре ли са? Случило ли се е нещо? — питам аз, но те отново не отговарят на въпроса ми.

— Когато ти плати, видя ли някакви други пари? В дамската ѝ чанта например? — пита Дърбан.

Поклащам глава.

— Но в онази навита на руло пачка, която извади, сигурно имаше поне хиляда долара. Тя ми плати в стотачки.

— Значи си взела четири банкноти.

Детектив Дърбан набляга на думата четири.

— Да — отговарям объркано аз. — Както ви казах. Толкова ми дължеше тя.

— Какво стана с останалото?

— Кое останало?

— Когато я намерихме, не открихме никакви пари — казва той с равен глас. — А същата сутрин е изтеглила голяма сума пари в брой. Значително по-голяма от хиляда долара.

Аз го зяпвам.

— Когато я намерихте… Искате да кажете, че е мъртва?

— Точно така.

Той наблюдава как ще реагирам.

— Боже мой — казвам ужасено. — Как? Какво е станало?

— Разглеждаме го като убийство. Това е всичко, което мога да ти кажа към този момент.

Той продължава да ме гледа, без да откъсва очи от мен. Изражението, което ми се бе сторило дружелюбно, дори добродушно, се е вледенило.

— Мога да ти кажа само, че е умряла в хотелския си апартамент малко преди зазоряване. Същата нощ, в която си била при нея.

— О, не — прошепвам аз. — Това е ужасно. Не може да мислите…

— Просто отговори на останалите ни въпроси, Клер.

Той ме кара да му разкажа всичко за втори път, после за трети. Дейвис продължава да си води бележки.

— Какво стана с видеозаписа? — казва накрая Дърбан. — Онзи от скритата камера. У кого е сега?

Замислям се.

— Дадох го на Стела. Госпожа Фоглър. Така се прави по принцип. Все пак тя си го плати.

— А стихосбирката?

— Все още е в дамската ми чанта. Обикновено не чета поезия, но тези стихове наистина са интересни, по един странен…

— Ще ни трябва — прекъсва ме той.

Взема един плик за веществени доказателства, обръща го с вътрешната страна навън и го използва като ръкавица, за да вземе книгата от мен.

— Успя ли да разбереш какво означава онова нещо на френски език? Цитатът, който ти е казал, докато е тръгвал?

— Да, почти съм сигурна, че е от едно стихотворение със заглавие A Une Passante, „На една минувачка“. Разказва се как вижда някого на улицата, споглеждат се, но после и двамата продължават по пътя си… Буквалният превод е: „О, ти, която бях обикнал. О, ти, която също го изпита“.

Дърбан изсумтява.

— Колко хубаво. Трябва да го запомня. Значи ти си тръгваш от хотела… и после?

— Отидох да се видя с приятели.

— В някой бар?

Кимвам.

— Бар „Харли“. Вътре имаше много хора, които могат да потвърдят, че бях там в девет и половина.

— И кога се прибра вкъщи?

— Около седем сутринта — запознах се с един човек.

— Как му е името?

— Ами… Том.

— Фамилия?

— Ъм, почти съм сигурна, че телефонният му номер е някъде тук.

Започвам да ровя из дамската си чанта и откривам една хартийка.

— Да. Ето го.

Детектив Дърбан го взема и го оглежда внимателно.

— На мен ми прилича на „и“. Тим, а не Том. Ще се свържем с него.

— Какво направи с парите, Клер? — казва детектив Дейвис.

Това е първият път, когато проговаря.

— Четиристотинте долара? Дадох ги на съквартирантката си. Дължа ѝ доста за наема със задна дата, затова…

— Не четиристотинте — прекъсва ме той. — Двайсетте хиляди долара, които открадна от хотелската стая на Стела Фоглър.

Аз го гледам втренчено, а главата ми се замайва.

— Моля? Не, не може да мислите, че…

— Просто отговори на въпроса — казва Дърбан.

— Нямаше никакви пари, не и толкова много. Поне аз не видях да има. Заподозряна ли съм?

— Заподозряна? — Дейвис изсумтява. — Ти вече призна, че си записвала някого без неговото съгласие, че си работила като нелицензиран детектив, че си проституирала и си участвала в заговор за изнудване. Трябва само да прибавим кражба и убийство и сме готови.

— Убийство?

— По думите на Хенри Норт онази вечер си имала пререкание с госпожа Фоглър.

— Вече ви казах — тя беше тази, която се държеше странно…

— И затова си си тръгнала сърдита заради грубото ѝ отношение… И после си се върнала в стаята ѝ — казва Дейвис. — Където тя случайно е държала голяма сума пари в брой. Хенри Норт ни каза за финансовите ти проблеми. Трябва да си се почувствала унизена, когато си видяла, че жена като нея е толкова богата.

Аз поклащам глава, озадачена.

— Обясних ви, върнах се само за да ѝ дам книгата. И вижте, Хенри ми каза, че всичко, което правя за кантората му, е законно. Стига да ги записваш, докато сте на обществено място, каза той. И не е проституция, ако те започнат да те свалят първи.

Осени ме една мисъл.

— Разпитахте ли него?

— Разбира се. И обстойно ще проверим неговата версия. Точно както ще проверим и твоята. С този Тим.

— Клер, ти ли уби Стела Фоглър? — пита детектив Дърбан толкова непринудено, сякаш ме пита дали си пия кафето със захар.

Аз го поглеждам право в очите, без да обръщам внимание на блъскането в гърдите ми.

— Не. Не бях аз.

Следва напрегнато мълчание.

— Детектив, да поговорим отвън? — казва Дърбан.

Излизат. През вратата дочувам шепота от гласовете им. После Дърбан се връща сам.

— Ще ми трябват данните на поне трима души, които могат да потвърдят, че в девет и половина си била в бара — казва той. — След това можеш да си тръгваш.

Аз го гледам втренчено, а главата ми е замаяна от облекчение.

— Значи не мислите, че съм я убила аз?

— Ще проверим истинността на всичко, което ни разказа. Ако си казала истината, би трябвало съвсем бързо да те елиминираме от разследването. Но не напускай града, без да ни съобщиш. И силно те съветвам да не приемаш повече работа от тази кантора. Това е разследване за убийство, госпожице Райт, а не проверка на имиграционните власти, но ако узнаем, че отново си нарушила условията на визата си, няма да се поколебая да предам тази информация на съответните органи.

С тези думи той започва да събира документите, като ги разпределя на купчинки. Всичко това е било представление, осъзнавам: класическият разпит тип добро ченге — лошо ченге, чиято цел е да ме сплашат възможно най-ефективно.

И успяват. Все още треперя. Ако бях направила нещо лошо, щях да си призная пред тези двамата, без да ми мигне окото. Смесицата от увереност, дружелюбност и агресия за секунди ме накара да изпадна в паника и безпомощност.

Но дори сега, обзета от облекчение, се улавям да мисля: Какво от това бих могла да използвам?

13

Когато се прибирам вкъщи, Джес превърта каналите на телевизора, увила косата си на тюрбан с една хавлиена кърпа, като същевременно проверява профила си във Фейсбук и си лакира ноктите на краката в бледосиньо.

— Добър ли беше денят? — пита тя, без да вдига поглед.

— Не точно.

Разказвам ѝ всичко за полицията и за убитата клиентка. Не след дълго тя ме гледа втренчено с отворена уста.

— Чувствам се ужасно — казвам накрая. — С изключение на персонала на хотела, Хенри и аз сме последните, видели Стела Фоглър жива.

— Полицаите казаха ли как е умряла?

Поклащам глава.

— Бяха доста уклончиви. Но от начина, по който ме разпитваха, звучеше като да е бил някакъв обир. Вероятно ще се наложи да свидетелствам и в съда.

Само за миг, неволно, сцената започва да се разиграва в ума ми.

ИНТЕРИОР. СЪДЕБНА ЗАЛА В НЮ ЙОРК — ДЕН

КЛЕР РАЙТ застава на свидетелската скамейка с излъчването на Вера Майлс в „Набеден за виновен“ — хладнокръвна, сдържана, но видимо нервна.

ПРОКУРОР

Благодаря ви, че дойдохте днес, госпожице Райт.

Вашите показания ще бъдат решаващи за развоя на този процес…

— Фоглър ли каза? — прекъсва ме Джес.

— Да. Защо?

— Дават нещо по новините. — Тя хваща дистанционното и посочва с него към телевизора. — Ето.

На екрана е Патрик Фоглър, стои пред някаква жилищна сграда и говори пред цяла батарея микрофони; красивите му черти са белязани от умората. В лицето му се отразяват светкавици.

— Това е той — казвам. — Усили го.

Докато звукът се усилва, го чувам да казва: „… благодарен за всяко съдействие, каквото и да е съдействие, което можете да окажете на полицията на Ню Йорк“. Той спира и канонадата от фотографски светкавици се увеличава двойно. Някой отзад се провиква: „Какви бяха отношенията със съпругата ви?“.

— Засада на пресата — казва многозначително Джес. — Знаеш какво означава това, нали?

— Че разговаря с пресата?

— Не, глупачко. Че според полицията го е извършил той.

Когато вижда, че не разбирам нищо, въздъхва.

— Когато от полицията знаят кой е виновен, но някой адвокат им пречи да задават наистина неудобни въпроси, подшушват какво става на вестниците, за да може журналистите да зададат въпросите вместо тях. Следващия път, когато го видиш, ще е закопчан с белезници.

Припомням си срещата със Стела и онези странни неща, които каза.

СТЕЛА

(към мен, тревожно)

Ще внимаваш, нали? Обещай ми, че ще внимаваш.

АЗ

Защо не ми разкажете малко повече за съпруга си, госпожо Фоглър?

СТЕЛА

Не прилича на никой мъж, когото си срещала.

Наистина. Не му обръщай гръб. Не му вярвай.

Обещаваш ли?

Тогава реших, че съпругът ѝ е някой перверзник. Това беше преди да се срещна с него, разбира се — никой не би могъл да изглежда по-малко перверзно от Патрик Фоглър. Но дали не бе имала предвид нещо коренно различно?

Дали не се е страхувала от него? И дали детектив Дърбан не беше разчел така случката, която му разказах?

Отново поглеждам към телевизора, към Патрик Фоглър — толкова спокоен, толкова интелигентен, толкова чаровен — и си мисля колко невъзможно би било това.

— Не е той — казвам, като поклащам глава. — Не го вярвам. Той беше единственият, който не започна да ме сваля, нали помниш. Един истински мил, привлекателен и верен мъж.

— Не ми ги пробутвай тия глупости — казва небрежно Джес, докато подсушава косата си с хавлиената кърпа. — Няма такива мъже, нали ти самата винаги така твърдиш?

14

Убийството излиза на първа страница на вестниците.

Оттам го подхващат блогъри и коментатори, всеки с различна теория за случилото се. Първоначално разнищват идеята за обир, по време на който нещо се е объркало. Няколко години по-рано някаква банда вилняла из скъпарските хотелски стаи в центъра на Манхатън и заплашвала гостите с оръжие, за да ги обере. Но всички членове на тази банда вече излежаваха присъдите си в затвора и оттогава не бе имало подобни нападения в хотелите в района. Въпреки това в социалните мрежи се разразява оживен дебат за евентуалния ефект върху туризма. Гостите са съветвани да отварят вратите на хотелските си стаи, без да махат предпазната верига.

Много скоро вниманието се прехвърля върху самата Стела. Какво е правела една жена от близкия квартал „Морнингсайд Хайтс“ в този хотел, недалеч от дома ѝ? Теориите са две: първата, че е била скарана със съпруга си, и втората, че е очаквала там своя любовник. Носят се и слухове за голяма сума пари, открадната от хотелския ѝ апартамент, които полицията отказва да потвърди или да опровергае.

Камериерката, открила тялото — Консуела Алварез, казала на репортерите, че в стаята имало следи от спречкване. Тялото на Стела било на леглото, а чаршафът бил дръпнат над лицето ѝ, казала тя. Със сълзи на очи Консуела описала главата като „смачкана — ужасно — толкова много кръв“.

Очевидно на записа от охранителните камери в хотела няма нищо, което да е от полза.

Постепенно двете теории започват да се сливат в една. Стела наистина очаквала своя любовник и освен това не била в добри отношения със съпруга си. Именно това е предполагаемият му мотив да я убие.

Разбира се, аз знам, че не може да е вярно. Стела беше отседнала в онзи хотел само за да мога аз да се опитам да съблазня Патрик. И каквито и проблеми да са имали помежду си, той не беше готов да ѝ изневери, което говори за това, че поне според него двамата са имали шанс да се сдобрят. Но от полицията също го знаят. Все чакам да опровергаят спекулациите, като кажат на журналистите за мен, но по някаква причина те не го правят. Нито ме търсят отново, за да ми задават още въпроси.

Разказвам на няколко приятели, че онази вечер съм била със Стела Фоглър, но само на няколко. Последното, което искам, е заниманията ми на свободна практика да се озоват насред нечий блог. Във всеки случай не мога да утоля жаждата на приятелите си за ужасяващи подробности, защото не знам такива. И аз съм на тъмно точно колкото и те.

След две седмици все още никой от полицията не се е свързал с мен и аз се обаждам на Хенри.

— Клер — отговаря той.

Произнася го по-скоро като твърдение, отколкото като въпрос. Сякаш е изненадан, че му се обаждам.

— Може ли да се срещнем? Искам да те попитам нещо.

Мълчание, след това:

— Добре. Но не в офиса.

Казва ми името на един хотел, в който сме работили няколко пъти.

Когато пристигам, той вече седи на бара, съвсем в края, където барманът няма да може да ни чува. Отивам и сядам до него.

— Мислех, че може да си чул нещо — казвам аз. — Имам предвид, във връзка с разследването.

— Нищо освен това, че не са стигнали доникъде.

Той свива рамене.

— Но вече не мислят, че основният мотив е бил обирът. Явно има подробности, които сочат към съпруга.

— Какви подробности? — казвам аз, учудена от потвърждението, че може би Джес има право.

— Не казват нищо. Това е стандартна процедура. За да може, ако им се наложи, да използват тази информация изненадващо по време на разпита. Но се прокрадва думата обезумял.

Той ме поглежда косо.

— Изтормозиха ли те?

Кимвам.

— Теб?

— Нищо, което сам не съм правил с други хора. Просто си вършат работата.

— Хенри… Има ли някакъв шанс отново да работя за теб? Положението ми започва да става отчайващо.

— Няма начин — казва той. — Кантората извади късмет, че не ѝ лепнаха глоба за наемане на служител без разрешение за работа. Ако не бях бивше ченге, сигурно нямаше да се отнесат със същото разбиране.

Той се поколебава.

— Работата е там, Клер, че така или иначе щяхме да те сменим.

— Защото нямах нужните документи?

Той поклаща глава.

— Получихме жалба. От един адвокат. Един тип на име Рик. Помниш ли го?

Помня го. В Сиатъл това може да ти осигури доста неща. Когато показах записа на съпругата му, гневът проблясваше в просълзените ѝ очи.

— Той ни донесе писмена клетвена декларация, няколко дни след ангажимента ти — казва Хенри. — В нея твърди, че след като си се срещнала с него в бара, си се качила в хотелската му стая, правили сте секс, взела си онези хиляда долара, за които сте се споразумели, и едва тогава си го изпортила пред жена му. Което, разбира се, би означавало, че си извършила престъпление, а ние сме били твои съучастници. И че видеозаписът не може да бъде използван като доказателство по време на съдебните процедури по развода с жена му.

— Той лъже — казвам бясно аз. — Просто изгледай записа.

Хенри отговаря спокойно:

— Изгледахме го. Записът свършва в момента, в който му казваш да се качи в стаята си и да те чака там. След това си изключила камерата. Рик ни предостави пълен разчет на времето, Клер — както и касови бележки от бара и информация от картата, която отключва хотелската му стая. Била си в онзи хотел колко — два часа? Предостатъчно време, за да подкрепи неговата версия.

— Записът свършва, защото вече имах онова, което ми трябваше — настоявам аз. — А причината да ми отнеме два часа е фактът, че го чаках цял час да стане от масата си. За бога, Хенри, какво е това? Знаеш, че работех по този начин.

— Знам, че ти харесваше да влизаш в роля. Никога не съм те разпитвал за подробности. За нас беше достатъчно да осигуряваш онова, което ни е необходимо.

— Никога не съм го правила — казвам с равен глас. — За бога, той беше гнусен мазник. Отрепка. И адвокат. Знаел е точно какви лъжи да измисли, за да не може съпругата му да използва записа в съда.

— Клер, не казвам, че си направила онова, което той твърди. Само казвам, че щеше да ни е доста трудно да го оборим. И на всичко, което правиш за нас след това, щеше да се гледа със съмнение, от гледна точка на доказателствата. Затова началниците ми казаха да намеря някой друг. Ако не се беше обадила, за да ми кажеш, че ти трябват пари за наема, никога нямаше да те оставя да се занимаваш със Стела Фоглър. Беше една последна задача заради доброто старо време.

Иде ми да се разплача заради цялата тази несправедливост.

— Добре. Значи не мога да работя за кантората. Трябва да има някакъв друг начин…

Хенри поклаща глава.

— Дори не си го помисляй. Виж, ти си страхотно момиче и за мен беше удоволствие да работим заедно. Наистина се надявам пътищата ни отново да се пресекат. Но това конкретно представление приключи.

Той махва с ръка на бармана.

— Аз ще платя, става ли?

15

Времето минава. Три месеца, може би повече.

Известно време убийството в хотел „Лексингтън“ е сензация, раздувана от блогъри, за която се спекулира по барове и офиси. После се появява снимка на една звезда от сапунен сериал в някакъв клуб за размяна на партньори; затварят за ремонт тунела „Линкълн“ и президентът изпраща още войски в Близкия изток.

Хората продължават с живота си.

Бащата на Джес ми дава малка отсрочка с наема. Но без работата за кантората в крайна сметка ми се налага да правя някои от нещата, които съм си казвала, че никога не бих направила. Неща, за които не обичам да мисля и за които не знае никой друг.

Каквото и да е, за да продължа да играя.

Част втора

16

Стаята е обляна в слънчева светлина. Лежим на пода, вперили погледи в тавана. Общо осем сме, под формата на морска звезда, като главите ни почти се докосват.

— Тази игра на импровизация е много стара — чувам гласа на Пол, някъде от лявата си страна. — Нарича се „Историята се разказва сама“. Ще започнем да удряме в такт по пода. След всеки удар всеки поред ще добавя по една дума към историята.

— За какво се разказва? — пита някой.

— Не знам. В това е смисълът. Никой не знае. Историята вече съществува. Ние просто трябва да я пуснем на свобода.

Напоследък упражненията стават все по-трудни. Пол ни кара по цели дни да наричаме нещата с грешни имена само за да видим как ще се почувстваме. Кара ни да импровизираме с все по-налудничави образи — продавач, който носи куфар, пълен с пуловери от вълна на жираф; войник, въоръжен с невидим автомат — и после, докато сме в образ, да излизаме навън и да заговаряме случайни минувачи. За мое учудване, минувачите обикновено ме изслушват с удоволствие. Или започвам да надобрявам, или с настъпването на жегите Ню Йорк започва съвсем да се смахва.

С всяко упражнение той ни напомня единственото и най-важно правило. Актьорското майсторство не е да се преструваш. Майсторството е да действаш. Да бъдеш. Да се превъплътиш.

— Хайде — казва той сега, като удря с длани в пода.

Бавен, муден ритъм. Постепенно всички се включваме.

— Имало — казва той.

Част от секундата след удара студентът от лявата му страна казва:

— Едно.

— Време.

— Една.

Изведнъж е дошъл моят ред. Не мисли, бъди. Макар в действителност да няма време за нито едното от двете — монотонният ритъм ме кара да кажа първото нещо, което ми идва наум.

— Принцеса.

И историята продължава нататък, като набира скорост с всяко следващо завъртане. Приказка за някакъв принц, който се влюбва в статуя в градината.

Следващия път Пол го прави по-сложно. Ако се поколебаеш, отпадаш. И с всяко завъртане ритъмът става все по-бърз. Целта е да се научиш да реагираш инстинктивно на мига, обяснява ни той.

Този път не започва с нещо толкова банално като „Имало“.

Изниква странна и великолепна история, мрачна фантазия за едно момиченце, което живее на гробището сред гарвани и врани.

Един по един студентите изпускат ритъма и се изправят на крака.

Всички, освен мен.

И накрая оставаме само двамата, Пол и аз, легнали под прав ъгъл на пода, като двете стрелки на часовник, ръцете ни удрят дъските тройно по-бързо, а думите прииждат така многобройни и пъргави, сякаш ги знаем наизуст.

Чувствам се обсебена, одухотворена, омагьосана. Сякаш устните ми са просто проводник на нечия друга самоличност. Някакъв вуду дух, който се е вселил в мен. Истинската ми същност е заличена, унищожена от сила, по-могъща дори от оргазъм.

Сега разбирам. Не мисли.

Най-сетне той спира, а аз оставам да лежа още няколко секунди и докато идвам на себе си, се наслаждавам на мига.

Групата стои мълчаливо и наблюдава. Обикновено, в края на хубаво упражнение, останалите ръкопляскат. Вдигам глава, за да видя какво става.

Онзи полицай стои до тях. Детектив Дърбан.

— Госпожице Райт — казва той. — Клер. Може ли да поговорим?

* * *

Завеждам го в кафенето. Студентите седят на групички по двама или трима около нас, приказват си или работят на лаптопите си.

Твърде горещо е за кафе. Той купува за двама ни по една диетична „Кола-Кола“ от машината.

— Америка — казвам на шега, с подчертан американски акцент, когато ми подава моята. — Един свят без калории.

Той не се усмихва. Забелязвам колко уморен изглежда.

— Бих искал да ни помогнеш с нещо, Клер — казва рязко.

— Разбира се. Винаги. Стига да мога. Как?

— Проследяваме някои от първоначалните улики от убийството на Фоглър. Проверяваме отново показания, опитваме се да намерим нещо, което сме пропуснали първия път.

— Не сте арестували никого, нали? Проверявам онлайн.

Дърбан се намръщва.

— Елиминирахме изключително голям брой заподозрени от разследването. Включително всички сто двайсет и шестима души, отседнали в хотел „Лексингтън“ онази нощ. Не сме стояли без работа.

— Съжалявам. Не исках да…

— Въпреки това по-голямата част от усилията ни са съсредоточени върху един човек — добавя той.

— Съпругът — казвам аз. — Патрик.

Той не отговаря.

— Все още ли си спомняш подробностите от разговора с господин Фоглър?

— Разбира се.

— Към разследването се присъедини един нов специалист. Експерт по психологически профили. Бих искал да се срещнеш с нея.

— Разбира се, ако смятате, че ще е от полза… Кога?

— Би било добре да стане сега.

Поглеждам към репетиционната зала.

— В момента имам час.

— Това е важно, Клер — казва той по-сурово.

— Просто… не виждам с какво бих могла да помогна. Разговарях с Патрик Фоглър едва няколко минути. Той не прояви никакъв интерес към мен.

Дърбан кимва.

— Може и така да е. Но защо си тръгна?

— Какво имате предвид?

— Фоглър. Ти каза, че когато си се опитала да го свалиш, той сякаш е бързал да си тръгне. Тази мисъл не ми дава мира. След като е възнамерявал просто да се прибере и е мислел, че съпругата му е извън града, закъде е бързал? Защо би прекъснал разговор с една приятна млада дама, която е била склонна да си говори с него за френска поезия, сякаш наистина ѝ пука за това?

— Може би съм го отегчила.

— Това е една от възможностите.

— Има ли друга?

Той не ми отговаря направо. Давам си сметка, че с този човек потокът на информацията винаги тече еднопосочно.

— Така или иначе бих искал да поговориш с експерта.

Той се навежда напред.

— Виж, не съобщих на колегите от имиграционните служби за теб. Но не е твърде късно да го направя.

— Явно нямам голям избор — казвам със скована усмивка.

— Не — съгласява се той. — Наистина нямаш.

Качваме се на такси. Дърбан казва някакъв адрес в Юниън Сити. Шофьорът е изключил климатика, за да пести гориво. Днес е първият наистина горещ ден от месец май и ние се потим върху виниловите седалки. Полата ми се набира нагоре по голите ми крака и един-два пъти улавям погледа на детектив Дърбан върху тях, преди отново да обърне глава към прозореца.

17

Спираме пред грозна и невзрачна офис сграда на цяла пресечка с грозни офиси и празни паркинги пред тях. Прозорците не са почиствани от десетилетия, боята на фасадата е започнала да се лющи.

Охранителят на рецепцията ме кара да се запиша на входа. След това продължаваме по дълъг, задушен коридор, където не срещаме никого. Накрая детектив Дърбан почуква на една врата. На табелката пише: КАБИНЕТ №508. Д-Р КАТРИН ЛЕЙТЪМ, АБСП (АМЕРИКАНСКИ БОРД ПО СЪДЕБНА ПСИХОЛОГИЯ), СЪДЕБЕН ПСИХОЛОГ.

— Влез — отговаря женски глас.

На евтино дървено бюро вътре седи жена и работи на лаптоп. Изглежда ми на около шейсет, може и повече. Косата ѝ е толкова посивяла, че е почти руса, подстригана е късо и е облечена по-елегантно, отколкото очаквах от подобна обстановка.

Когато ме поглежда, очите ѝ са сини и проницателни.

— Клер Райт, нали?

— Клер, доктор Лейтъм — представя ни Дърбан.

— Наричай ме Катрин. И седни. Надявам се, нямаш против да бъдеш записвана?

Тя кимва към една от стените и сега виждам, че е от тъмно огледално стъкло. Зад него едва успявам да различа червената точица от камера, която е включена на запис. Автоматично изправям рамене, сякаш съм на прослушване, преди да успея да си дам сметка колко глупаво е това.

— Добре — казва доктор Лейтъм. — Разкажи ми за срещата си с Патрик Фоглър.

Казвам ѝ всичко, което мога да си спомня, като наблягам на това колко възпитано се е държал Патрик през цялото време. Не ми отнема дълго. Доктор Лейтъм слуша, с наведена настрани глава, вперила сините си очи в мен, без да продумва. Когато приключвам, тя кимва.

— Благодаря ти, Клер. Много ни помогна.

— Това ли е? — казвам изненадано аз.

— Да. Може да си тръгваш.

— Катрин… — възразява детектив Дърбан, сякаш се е надявал да чуе нещо различно.

— Тя не е правилният човек за това, Франк — казва твърдо доктор Лейтъм.

Намръщвам се.

— Правилният човек за какво?

— Клер, би ли ни оставила за малко насаме? — казва Дърбан. — Просто изчакай в коридора.

Излизам навън и той затваря вратата зад гърба ми. Дочувам боботенето от гласовете им, но дори когато притискам ухо към дървената повърхност, не мога да разбера какво си говорят.

Следващата врата трябва да води към стаята зад двупосочното огледало. Отварям я внимателно, в случай че вътре има някой, готова да кажа, че просто търся тоалетната, но вътре няма нищо друго освен монитор и малка камера върху триножник. Звукът е включен, така че ги чувам идеално.

ГЛАСЪТ НА ДЕТЕКТИВ ДЪРБАН

… в класа ѝ. Тя е добра. Тя може да играе.

ГЛАСЪТ НА КАТРИН ЛЕЙТЪМ

Те всички играят, Франк. МАК-ове — така ги наричат. Модел, Актриса, Каквото-и-да-е. Това не означава, че може да свърши подобна работа.

ГЛАСЪТ НА ДЕТЕКТИВ ДЪРБАН

Учи в „Пейс“, в курса по актьорско майсторство.

Доколко разбрах, подборът им е доста сериозен. И е… привлекателна.

ГЛАСЪТ НА КАТРИН ЛЕЙТЪМ

(многозначително)

Така ли, Франк?

ГЛАСЪТ НА ДЕТЕКТИВ ДЪРБАН

Вярно е, че имаме жени полицаи, които биха могли да се справят. Не искам да проявявам неуважение към колегите си, но ти виждала ли си ги? Мисля, че Клер би имала много по-голям шанс да го накара да свали гарда.

ГЛАСЪТ НА КАТРИН ЛЕЙТЪМ

Последния път не успя.

ГЛАСЪТ НА ДЕТЕКТИВ ДЪРБАН

Той ѝ даде книгата. Ти сама го каза — за него това е признак на интимност.

Следва мълчание, докато Катрин Лейтъм обмисля казаното. Следващия път, когато проговаря, вече не звучи толкова непреклонна.

ГЛАСЪТ НА КАТРИН ЛЕЙТЪМ

Дори да е така, не можеш да пренебрегнеш факта, че тя е цивилен гражданин. Става въпрос за предпазни мерки.

ГЛАСЪТ НА ДЕТЕКТИВ ДЪРБАН

Ние ще сме там, ако нещо се случи. А най-хубавото на цялата работа е в това, че тя няма нищо на нейно име. Нито банкова сметка, нито номер на социална осигуровка, които той би могъл да провери. Може да е всяка — точно каквато ни трябва.

Това ми е достатъчно. Връщам се в коридора и без да чукам, направо влизам в офиса на доктор Лейтъм.

— Ще го направя — казвам аз. — Каквото и да е. Но трябва да ми платите.

Влизам доста драматично, но Катрин Лейтъм не се впечатлява.

— Имаш ли дори бегла представа за какво говорим?

Вдигам рамене.

— Хванах малко от разговора.

— Може поне да ѝ кажем, няма да навреди — казва тихо детектив Дърбан.

Доктор Лейтъм ме гледа изпитателно известно време, без да мигне.

— Добре. Имаме заподозрян за убийството на Стела Фоглър…

— Нейният съпруг.

— Моля те, не ме прекъсвай. Имаме заподозрян. Става въпрос за индивид с изключителен интелект и безупречна дисциплина. Той не може да бъде провокиран или подлъган да се издаде сам. Обсъжда се въпросът за провеждане на операция под прикритие, която би могла да доведе до успех там, където други методи се провалиха.

— В смисъл да му поставите капан?

— Не капан от типа, с който ти си свикнала — казва смразяващо доктор Лейтъм. — Това би била една изключително сложна операция, базирана на психологическа експертиза. Заподозреният ще бъде поставян в ситуации, които да го подканят да разкрие различни аспекти от своята личност, така че след това те да бъдат съпоставени с психологическия портрет на убиеца на Стела Фоглър, който съм създала. Ако двата съвпаднат… Е, това би била сериозна индикация, че двамата са един и същи човек.

— Опасно ли ще бъде?

— Разбира се.

— Ще носиш микрофон — успокоително казва Дърбан. — Хората ни ще бъдат в готовност съвсем наблизо, ако се наложи да те измъкнат.

— Ако се съглася, колко ще ми платите?

— Избраната за примамка ще получи удовлетворение от мисълта, че е изпълнила гражданския си дълг — казва ледено доктор Лейтъм. — Една жена е загинала, Клер.

— Сигурно ще можем да ти осигурим и някакво заплащане — добавя Дърбан.

— Искам зелена карта — казвам бавно аз. — Пълно заплащане и зелена карта.

Той поклаща глава.

— Невъзможно.

— Сам каза, че имаш приятели в имиграционните…

— Няма да има зелена карта — намесва се доктор Лейтъм. — Защото няма да има операция. Работата не е за теб.

И двамата се обръщаме към нея.

— Поне докато аз не реша — добавя тя.

18

Подписвам някакви формуляри, след което доктор Лейтъм ми прави цял куп психологически тестове. Тест на Векслер. Минесотски многофакторен личностен въпросник. Въпросник за признаци на психопатия на Хеър. Кара ме да държа електроди във всяка ръка, докато тя сменя разни картинки върху един екран. Кучета, бебета, облаци и после рязко нож, порнография, още облаци.

Но предимно разговаряме.

— Клер, защо Ню Йорк?

Вдигам рамене.

— Защо не?

Доктор Лейтъм ме поглежда проницателно.

— Доколкото разбрах, като дете си била в системата за приемна грижа?

— Точно така — казвам, като се чудя откъде, по дяволите, знае това.

— И си се разбирала добре с приемното си семейство?

— Приемни семейства. В множествено число. Не обичаха да се застояваме. И не. Не съвсем.

Тя ме изчаква да продължа.

— Да вземем онова, в което прекарах най-дълго време — казвам най-сетне. — Джули и Гари. Джули работеше като мениджър в здравните служби. Гари се занимаваше с маркетинг. На външен вид бяхме щастливо семейство, като в някой сериал… поне за пред социалните работници. Мисля, че бях на единайсет, когато си дадох сметка, че те двамата не се харесват особено. Но нямаха избор. Ако се разведат, щяха да загубят страничния бизнес, който въртяха — а именно, да са приемни родители. Десет хиляди лири на година, на дете, необлагаеми. Така че се мъчеха и се опитваха да се преструват, че всичко е наред.

Спирам.

— Продължавай — тихо казва доктор Лейтъм.

— След около година или малко повече за първи път забелязах, че Гари започва да ме гледа по различен начин. Ако го срещнех, докато излизаше от банята, той ми се усмихваше така, сякаш между нас има някаква тайна. Веднъж си порязах крака и помня как той прокара ръка нагоре-надолу по него, за да види дали съм добре. Понякога ми разтриваше гърба… отначало ми харесваше. В смисъл… беше по-добре, отколкото да ме игнорира, нали? Най-сетне имаше нещо, което го караше да ми обръща внимание — нещо, което жена му не притежаваше. Мина известно време, преди да осъзная какво точно беше то. Той никога не направи нищо. Нищо сериозно. Просто понякога, когато допуснех грешката да остана насаме с него, ме опипваше. Не се изненадах, когато Джули в крайна сметка го изрита и той се хвана с някаква колежка.

Доктор Лейтъм кимва.

— А работата като примамка, която вършеше за онази адвокатска кантора?

— Какво за нея?

— Как те караше да се чувстваш? — пита ме тя и аз долавям, че този въпрос е важен за нея.

Вдигам рамене.

— Беше кофти работа, с която си плащах наема.

— Само това ли беше, Клер?

— Виж — казвам, раздразнена от нейната настоятелност, — онези жени си мислеха, че ако съпрузите им се оставят да ги свали някоя като мен, значи не си струва да бъдат омъжени за тях. Но истината е, че почти всеки мъж би се поддал в подобна ситуация. Просто мъжете са си такива.

— Това е доста цинична гледна точка. Може би онези жени са искали да могат да имат доверие на партньорите си.

— Тогава да се бяха опитали да им имат доверие. А не да изпробват границите на връзката си, докато се срине. — Поклащам глава. — Мъжете мислят с пишките си. Голяма работа.

— Всички мъже ли, Клер? — пита тихо доктор Лейтъм. — Или просто мъжете като твоя приемен баща?

Впервам поглед в нея. Най-сетне успявам да прозра накъде бие с всичко това.

АЗ

С работата като примамка… разигравам повторно случилото се в детството ми, нали?

Усещам как сълзите напират в очите ми.

АЗ

Съсипвам чужди семейства точно както беше съсипано моето семейство. Наказвам тези мъже, защото като малка нямах до себе си никого.

Нямах баща, който да ме обича. Само един мазен извратеняк, който просто искаше да ме опипва.

По бузата ми се стича сълза. Избърсвам я.

Катрин Лейтъм вдига ръце и за мое учудване започва да ръкопляска, бавно и язвително.

— Много добре, Клер. Това са фройдистки глупости, разбира се. Но съм впечатлена от начина, по който прие предложението ми и продължи в същия дух. И сълзите бяха чудесен детайл.

Тя ми подхвърля една кутия с кърпички и прави отметка в бележника си.

— Така. Да продължим със сексуалния ти живот. Предполагам, че ще ни отнеме доста време.

И накрая отново седим в една стая с детектив Дърбан и той я гледа с очакване.

— И така — заявява сухо доктор Лейтъм, — тя е неуверена, импулсивна, крехка, емоционално нестабилна и неспособна да се справи с усещането за отхвърляне. И макар изключително силно да се опитва да го прикрие, тя жадува за одобрение така, както наркоманът жадува да се надруса. Какво да ти кажа, Франк? Тя е актриса. От друга страна, реагира бързо, наблюдателна е, талантлива и смела. Донякъде противно на онова, което ми казва здравият разум, според мен може и да си струва да опитаме.

19

Води ме в една конферентна зала в същата сграда, в която все още стоят разпилените кабели от компютъра на някой предишен обитател.

— Преди дванайсет години Патрик Фоглър е разпитван във връзка с изчезването на Констанс Джоунс, една проститутка.

Доктор Лейтъм показва на екрана на проектора снимка на млада чернокожа жена. Жената предизвикателно е вперила поглед в обектива. Осъзнавам, че снимката е направена в ареста.

— Видяна е да се качва в кола, подобна на колата на Фоглър. Но свидетелят не е записал регистрационния номер и няма никакви уличаващи доказателства. Констанс така и не е намерена. Патрик настоял, че е невинен, и не са повдигнати обвинения.

Тя сменя снимката. Следващата отново е от ареста.

— Четири години по-късно тялото на друга проститутка е намерено в някакъв изоставен имот, недалеч от Масачузетския университет, където Фоглър е преподавал към онзи момент. Била е обезглавена. Главата и тялото били поставени на разстояние едно от друго. Отново нямало нищо конкретно, което да го свърже с престъплението.

— Но ако е нямало връзка… — казвам аз.

Доктор Лейтъм вдига един пръст.

— С изключение на едно. Нещо толкова незначително и косвено, че никога не би могло да се използва в съда.

Тя ми подава една книга. Мигновено я разпознавам — същата, която ми даде Патрик. Les Fleurs du mal, преведена от Патрик Фоглър.

— Страница петдесет и шеста — казва тя. — Би ли я прочела на глас?

Озадачена, правя каквото ми казва.

АЗ

Сред лъскави флакони, огледала, картини,

уханни дрехи от атлаз

и мебели богати, драперии старинни,

стаили в гънките си сласт,

сред стая като парник, с постели още топли

и с дъх на въздух застоял,

отровен от букети, умиращи без вопли

в ковчезите си от кристал,

обезглавено тяло — така река залива

ливада, пламнала от зной —

дивана напоява с кръв алена и жива

и все се не насища той.

Спирам преди края. Сега разбирам защо пожела да прочета точно това стихотворение. Обезглавено тяло… Чувам щракване и вдигам поглед. Доктор Лейтъм сменя още снимки на екрана — ужасни, ужасни снимки, толкова отвратителни, че трябва да извърна очи от тях. Но не и преди една конкретна снимка да се запечата в съзнанието ми. Женска глава, отсечена, поставена сред дебели църковни свещи. Все още носи своите големи кръгли обици. Клепачите ѝ са полузатворени; виждат се зелените ѝ сенки за очи. Изражението на лицето ѝ е изцъклено и примирено.

— Моля те, продължи — казва тихо доктор Лейтъм. С неохота вземам книгата и продължавам.

АЗ

Мъжът, когото — жива — ти с щедрото си лоно

не бе наситила — дали

над тялото бездушно, към всичко благосклонно,

прищевките си утоли?

Съпругът ти избяга. Но твоят образ вечен

преследва го и през нощта

и — както ти на него — на теб е той обречен;

на теб е верен — до смъртта![7]

Спирам с пресъхнало гърло.

— Все пак това не доказва, че е бил той, нали? Не доказва, че е бил Патрик.

— Точно така — съгласява се равнодушно доктор Лейтъм. — Не доказва нищо.

— А Стела? Тя… така ли е умряла?

— Ще стигнем и дотам. Но малко преди тя да умре, Патрик се е срещнал с някого в един бар — с една млада жена. Когато взела неговата книга, тя прегънала страницата, за да не изгуби мястото, докъдето е стигнал. Помниш ли?

Кимвам.

— Би ли намерила това място, моля?

Правя го. Стихотворението, в което Патрик така съсредоточено се взираше онази вечер, се казваше „Виното на убиеца“.

Жена ми е мъртва и аз съм свободен

Да се опия от туй, що сърцето ми желае.

— Когато се разрови в миналото на Патрик — казва доктор Лейтъм, — човек открива, че навсякъде, където е живял той, са изчезвали проститутки. Не много, само една или две на година. Не достатъчно, че да се озоват в заглавията на вестниците — на кого му пука за няколко курви наркоманки, нали така? Но достатъчно, за да бъде установен модел на поведение. Телата рядко биват открити. Но когато това се случи, те са осакатени по начини, които наподобяват стихотворенията от Les Fleurs du mal. — Тя ми показва още няколко снимки. Ужасни, зловещи снимки. — Шанис Уилямс. Седем прободни рани в сърцето. Това съвпада със стихотворение на име „На една мадона“, в което Бодлер казва: Ще взема седем ножа, по един за всеки смъртен грях и в сърцето ти ридаещо ще ги забия. Джейда Флойд. Гърдите ѝ са били разрязани. Това съвпада с едно стихотворение, в което Бодлер пише: И както груб развратник гризе със сластен стон гърдите похабени на уличница стара, така и ние — скрито терзани от поквара — насладата до края цедим като лимон…[8] Спри ме, когато си чула достатъчно.

— Чух достатъчно.

Но доктор Лейтъм не спира. Още една снимка, после още една.

— Джасмин Диксън, чийто стомах е бил разпорен по начин, наподобяващ стихотворението „Един труп“. Имани Андерсън, чиято глава е била брутално обръсната, както в едно стихотворение, в което Бодлер сравнява косите на любимата си с черния океан на горящата Африка. Прешъс Коулмън, наръгана в далака. Ани Уошингтън, също — Бодлер е написал няколко стихотворения със заглавието „Сплийн“[9]. И не забравяй, че това са само жертвите, които сме намерили.

Тя щраква с дистанционното и екранът милостиво угасва.

— И тогава, след сватбата на Патрик и Стела преди четири години, убийствата спират.

— Каква би била причината? — питам по-скоро за да се разсея от онова, което видях току-що.

— Може би се е опитвал да се държи добре. Може би е бил влюбен. Или е станал по-добър в укриването на труповете. Така или иначе отсъствието на убийства, съвпадащо с важно събитие в живота на Фоглър, е още една тънка нишка, която го свързва с всичко това.

Тя се навежда напред, а в очите ѝ лумти жар.

— Клер, става въпрос за нещо много повече от това да заловим убиеца на Стела Фоглър. Става въпрос да пипнем един социопат. Затова казвам, че е опасно.

— Какво точно ще трябва да направя аз?

— Не знам точно. Мога само да ти кажа коя трябва да бъдеш.

— Импровизация.

Усещам как пулсът ми се ускорява, когато го казвам.

— Да — само че в тази пиеса труповете няма да станат и да се поклонят в края на представлението. Клер, моля те, разбери: ще трябва да ми се довериш повече, отколкото на който и да било режисьор или учител по актьорско майсторство, с когото си работила. Честно казано, все още имам сериозни резерви дали да продължим.

— Но всичко това може да е просто съвпадение. Патрик би могъл да е невинен.

Все още ми е трудно да се примиря с мисълта, че ужасните снимки на доктор Лейтъм имат нещо общо с ведрия интелектуалец, когото срещнах в онзи бар.

— Да. Всъщност по време на цялата операция трябва да действаме с убеждението, че е така. Това е единственият начин да запазим своята обективност.

Тя ме поглежда внимателно.

— Но нека ти кажа едно. Работя по тези убийства от шест години насам — много преди убийството на Стела. И през по-голямата част от това време съм била убедена, че Патрик Фоглър определено е най-правдоподобният заподозрян.

20

След една безсънна нощ, изпълнена с кошмари и съмнения, отново се намирам в офиса на доктор Лейтъм. Седя зад бюрото ѝ и попълвам още документи. Тя седи над мен и наблюдава.

Формуляри за съгласие. Десетки на брой.

Заявления за освобождаване от отговорност. Разрешения за наблюдение. Споразумения за неразгласяване на информация. Писмени откази от право на поверителност. И формуляри за формулярите. Формуляри, в които пише, че разбирам какво съм правила, когато съм подписвала другите формуляри. Формуляри, в които пише, че давам съгласието си свободно и с почти пълна убеденост, че работата под прикритие ще съсипе живота, кариерата и душевното ми здраве.

Подписвам ги бързо, почти без да ги чета, като слагам инициалите си на всяка страница и датата, където е необходимо.

— Добре дошъл в лагера, новобранец. Падна ми в ръчичките — изръмжава доктор Лейтъм.

Това е най-лошата имитация на Дензъл Уошингтън, която някога съм чувала, но има ефект. Не успявам да се усмихна.

Подготовката продължава в друга конферентна зала, дълбоко във вътрешността на сградата.

— Нека се запознаем с няколко чудовища — казва спокойно доктор Лейтъм.

Тя натиска едно копче на дистанционното в ръката си и осветлението угасва.

Доктор Лейтъм крачи напред-назад, докато говори, като минава през лицето, което се е появило на екрана.

— Това е Петер Кюртен. Наричан още Звярът от Дюселдорф. Съпругата му казала на полицейския психолог, че сексуалният им живот бил напълно нормален. Кюртен, от своя страна, разказал на психолога как всеки път, когато правел любов със съпругата си, той фантазирал, че я души до смърт. Тя нямала представа какво си е мислел. На следващите снимки са някои от жертвите на Кюртен — така, както ги е оставил.

Когато намирам сили да погледна отново, на екрана се е появило ново лице.

— Бела Кис, който съхранявал телата на жертвите си в празни спиртни варели. Ханс ван Зон — както много серийни убийци, той бил привидно чаровен, привлекателен и изключително харизматичен. Сред жертвите му се нарежда собствената му любима, с чийто труп е правил секс. Отново, тя очевидно не е имала никаква представа какво се върти в ума му.

И така нататък, и така нататък — списъкът с кандидати за ролята на най-зловещо човешко същество няма край.

— Клер, не ти разказвам тези неща, за да те уплаша — казва меко доктор Лейтъм. — В резултат на обстойните проучвания на тези хора ние знаем много за начина, по който работи умът на един социопат. От начина, по който оставя едно местопрестъпление например, можем да направим изводи за неговата личност, за неговия интелект, за взаимоотношенията му с хората и дори за колата, която шофира.

Тя вдига една дебела папка.

— Това е всичко, което знаем за мъжа, убил онези проститутки. Предупреждавам те, че не се чете лесно. Но трябва да го проучиш внимателно. От това може да зависи животът ти.

— Това ли наричат психологически портрет? — питам, когато вземам папката от нея.

— Част от него, да. Има и снимки, информация за случаите, цитати от изследвания… Работата ни малко прилича на обезвреждане на бомба. Преди да започнеш да дърпаш жичките, трябва да си дяволски сигурен коя от тях води до експлозива.

— Ако той е виновен.

Тя ме поглежда сериозно.

— Още не сме ти казали как е умряла Стела Фоглър, нали?

Поклащам глава.

— Но помня, че по думите на камериерката е било брутално.

— От полицията не разкриха всички подробности пред медиите, за да избегнат фалшиви самопризнания.

Доктор Лейтъм замълчава за миг, преди да продължи:

— И честно казано, защото не искаха да всяват смут.

Тя посяга да вземе книгата Les Fleurs du mal и ми я подава.

— Страница осемдесет и втора.

Стихотворението на тази страница е озаглавено „На оная, що е твърде весела“.

— На глас, ако нямаш нищо против. Само последните строфи.

Въпреки че няма нужда, аз се опитвам да го прочета правилно, като се съобразявам с ритъма. Но когато започвам да осмислям прочетеното, спирам да го правя. Когато стигам до края, гласът ми вече е равен и сух.

АЗ

Как бих желал в потайна тиха нощ,

когато иде за наслада час,

да пропълзя като крадец

към скритото богатство в твойта плът.

Ръце, нозе да удрям с бич жесток,

да мачкам стръвно податлива гръд;

и в хълбока ти с яростен замах

да срежа рана, оцветена с кръв,

и сетне — о, омайваща наслада! —

през тия нови устни,

тъй ярки и блестящи,

отровата да влея, сестро моя![10]

— Смъртта на Стела е причинена от удар с лампа — казва с равен глас доктор Лейтъм.

Тя сменя още няколко снимки на екрана. Разпознавам хотелския апартамент на Стела. На леглото има тяло. По голите крака са разцъфтели синини. После, рязко, една от снимките показва в близък план лицето на Стела, заобиколено от тъмен кървав ореол, пропит в чаршафа отдолу. Инстинктивно извръщам очи.

— Изпочупените вещи по пода говорят за спречкване — казва доктор Лейтъм. — Това, както и изчезналите пари, беше достатъчно за полицията първоначално да сметне случая за обир, в който нещо се е объркало. Но още от самото начало имаше някои подробности, които изглеждаха съмнително. Едната е тази, че тялото беше покрито с чаршаф. Крадците, които току-що са убили някого, не правят така — те бързат да се изнесат възможно най-скоростно.

— Кой прави така? — питам аз. — С чаршафа, имам предвид? И защо?

Доктор Лейтъм свива рамене.

— Би могло да е жест на почит. Уважение дори. Едно последно сбогом. Или просто би могло да бъде някой, който не е искал безжизнените очи на Стела да го гледат укорително.

Тя щраква с дистанционното и снимката се сменя с близък кадър на крака на Стела, на който зее кървав прорез, дълъг близо десет сантиметра.

— По-същественото е, че на дясното ѝ бедро има дълбока рана, вероятно причинена след смъртта ѝ със счупена чаша за вино — точно както е описано в стихотворението, макар по онова време полицията да не е подозирала за това, разбира се.

Тя отново щраква с дистанционното.

— Във всеки случай това им се е сторило достатъчно необичайно, за да наредят да бъдат взети проби. Имаме късмет, че са го направили, тъй като в резултат разполагаме с най-важното доказателство до момента. Анализът показа, че във вътрешността на раната е имало следи от ноноксинол-9 — лубрикант, който се използва за повечето презервативи, продавани на пазара.

Тя спира.

— В мъжката тоалетна на бара, в който си срещнала Патрик, има машина за презервативи. Ти ни каза и видеозаписът го потвърди, че Патрик е помолил бармана за дребни, точно преди да се опиташ да го свалиш.

Думите ѝ ме заливат на вълни — страховити, ужасни, гнусни. Впила съм поглед в книгата в ръката ми. Стихотворението, неговите отровни думи, така безобидно подредени върху страницата, сякаш е някой стих от глупава поздравителна картичка. А след това и снимките върху екрана, и ужасното обвинение, което струи от обясненията на доктор Лейтъм. Жестокото оскверняване, което убиецът на Стела е извършил с нейния труп.

Не е бил той. Не може да е бил той. Той не беше такъв, настоява един вътрешен глас в ума ми. Той ми хареса. Той беше мил, за бога.

Актьорите са научени да вярват на инстинктите си. Често се случва така, че те са всичко, което имаме. Но след това осъзнавам целта на малкия урок, който доктор Лейтъм току-що ми изнесе. Както много серийни убийци, той е привидно чаровен… С такива хора, иска да ми каже тя, инстинктите може и да грешат.

— Но… защо? — успявам да попитам. — Стела не е била проститутка като останалите. Защо изобщо да я убива?

— Не знаем. Може би е узнала за другите жени. Може би той е разбрал, че иска да го напусне, и не е бил готов. Или може би просто не е успявал да се сдържа повече.

Отново се замислям над думите, които ми каза Стела.

СТЕЛА

Мислех, че ще успеем да изкопчим нещо срещу него.

Нещо, което да му попречи да ме нападне пръв…

Ако е подозирала, че съпругът ѝ е убиец, нищо чудно, че е била уплашена. Дали не е очаквала, че може да прояви насилие към мен! Да не би тайничко да се е надявала, че именно това ще запише скритата ми камера? Аз мислех, че просто подлагам на тест верността на съпруга ѝ, но дали през онази нощ Стела Фоглър не е играела друга, по-зловеща и отчаяна игра?

— Фактът, че смъртта на Стела разчупва модела на поведение, е особено любопитен — казва доктор Лейтъм. — Докато в другите убийства личи грижлива подготовка, това е прибързано — спонтанно дори. Този факт би могъл да е знак за прекомерна самоувереност. Или индикация, че по някаква причина убиецът се намира под напрежение.

Тя щраква с дистанционното и екранът угасва.

— Така или иначе това е добра новина. Защото означава, че той започва да допуска грешки.

21

Патрик Фоглър почуква на вратата на апартамент „Терасата“.

— Кой е? — предпазливо извиква Стела Фоглър.

— Обслужване по стаите.

— Не съм поръчвала нищо.

Няма отговор. Нетърпелива, Стела се приближава до вратата и я отваря.

— Сбъркали сте…

Но Патрик вече е успял да я избута и да влезе вътре.

— Здравей, скъпа. Очакваш ли някого?

— Патрик, моля те. Не е това, което си мислиш…

Фоглър хвърля на пода някаква чанта. От нея се разнася зловещ, тежък трясък. Той поглежда доктор Лейтъм.

— Сега ли я удрям?

— Вероятно. Би искал да установиш контрол над ситуацията.

Франк Дърбан кимва. Влиза обратно в ролята си и изсипва съдържанието на чантата на земята. Изпадат омотани на кълбо метални вериги, белезници и парцали за запушване на устата.

— Аз бих изпищяла — възразявам аз.

— Не е задължително. Колкото и хората да си мислят, че в подобна ситуация биха се противили, истината е, че жертвите често се парализират от нерешителност, примесена с недоумение. Плюс това, ако Патрик те е ударил, ти би била в шок. Той ще използва този момент, за да те завърже така, че да не можеш да се движиш.

Франк имитира как ме удря през лицето, после ме завърта и щраква белезниците на китката ми. Хватката му върху ръката ми е тежка, неумолима. Усещам мъжката му сила и изскимтявам.

— Извинявай — казва той и леко отпуска ръка.

— Без белезници — казва доктор Лейтъм. — Следите от тях щяха да проличат на аутопсията. Да започнем сцената отначало. Този път без белезниците.

В един ресторант наблизо обсъждаме престъпления със сексуален характер, докато обядваме със специалитета на деня.

— Трябва да го проумееш, Клер. Нашият убиец не е садомазохист в модерния смисъл на тази дума. Но е много вероятно да избира да се крие между практикуващите БДСМ, защото споделя някои от техните влечения. Докато те завързват другия, за да си доставят по-лесно сексуално удоволствие, той го прави, за да стигне по-лесно до онова, което вълнува него: унижение, деградация, контрол. Усещането за контрол над живота и смъртта на друго човешко същество.

Сервитьорът идва, за да ни долее вода. Усмихва ми се. Доктор Лейтъм продължава, без да го забелязва.

— Всъщност БДСМ е нещо много интересно. Защо внезапно стана толкова обичайна практика? Преди се е вярвало, че причината за фетиша да те бият с пръчка е фактът, че като малък са те биели за наказание — le vice anglais. Но по някаква странна причина точно сегашното поколение, израснало с доктор Спок — онези, които никога не са били пляскани като деца, искат да експериментират с връзване и доминиране, когато пораснат.

Сервитьорът е толкова запленен от темата, че не може да си тръгне.

— Една възможност е това отклонение да е просто другата страна на либертарианството. Щом веднъж накараш хората да вярват, че имат правото да преследват собственото си щастие за сметка на социалните норми, изведнъж се оказва, че имаш малък, но нарастващ брой крайни привърженици, които не виждат защо да не се отдадат на своите най-мрачни, най-хищнически инстинкти. Може би нашият убиец всъщност се смята за някакъв романтичен антигерой. Вместо за болен, побъркан индивид, който трябва да бъде спрян.

Следобедна сесия. Доктор Лейтъм, Франк Дърбан и аз сме застанали пред три бели дъски.

— Добре — казва доктор Лейтъм. — Аз съм убиецът. Франк, ти ще си Фоглър.

Тя подхвърля един маркер на Франк, който пише ФОГЛЪР на дъската си, точно както тя е написала УБИЕЦ на своята.

— Аз какво да правя? — питам.

— Все още нищо. Но ако и двамата напишем една и съща дума — тоест, ако имаме съвпадение, ти също го записвай върху дъската си.

— Първо — казва Франк, — той е умен.

Франк записва върху дъската си: ВИСОК ИНТЕЛЕКТ.

— Същото е и при мен — казва доктор Лейтъм. — Клер, това е първото ти съвпадение.

— И се интересува от всички онези декадентски изродщини.

Доктор Лейтъм кимва.

— И при мен е така.

Аз чинно записвам: ВИСОК ИНТЕЛЕКТ, БОДЛЕР. Дъската ми скоро се изпълва с думи и доктор Лейтъм идва, за да загради онези, които са най-важни.

— Значи това е есенцията на твоя образ — казва тя. — Слабостта ще го привлече. НАИВНА, за да отговаря на нуждата му за контрол. ПРОБЛЕМНА, за да отговаря на хищническия му инстинкт. ПОТАЙНА, за да събуди любопитството му…

Маркерът ѝ проскърцва по лъскавата повърхност.

— Ако е толкова вманиачен да контролира всичко, защо би рискувал да се забърка с Клер? — възразява Франк.

— Защото е самотен. Защото сигурно е наясно, че е прекрачил граница, която твърде много го отличава от останалите хора. Ако не греша, той би приветствал възможността за връзка с някой, който изглежда така, сякаш споделя неговите предпочитания.

— Като другарче в игрите? Или като потенциална жертва?

— Не съм сигурна, че той вижда разлика между двете — казва доктор Лейтъм.

— Аз мисля, че я вижда — казвам бавно аз.

И двамата ме поглеждат.

— Онази вечер, в бара, Патрик говори за това, че Бодлер е разделял жените на два типа — Vénus Blanche и Vénus Noire. Бодлер явно е обичал да говори на Бялата Венера за нещата, които иска да направи с Черната Венера — сякаш почти е копнеел за нейното одобрение. А ти каза, че нашият убиец обикновено избира за жертви проститутки. Може би онова, което наистина иска, е някой, с когото да сподели всичко това — всички онези ужасни неща, които е причинявал на други жени. Някой, с когото да е искрен.

Доктор Лейтъм посочва към мен с върха на маркера си.

— Това е добре — казва тя. — Това е много добре, Клер.

Доктор Лейтъм със замах написва на дъската ми СРОДНА ДУША.

22

Добре дошли в Necropolis.com

Това е уебсайт, в който се допускат само членове, навършили пълнолетие, чиито фантазии включват контрол и доминиране. Тук се съдържат материали, които повечето хора намират за смущаващи. Ние не се извиняваме за това, което сме, но ви предупреждаваме да не влизате, ако подобно съдържание не е за вас.

Създавам си профил и чакам, докато компютърът изпрати заявката ми. Минути по-късно чувам звън. Членството ми е активирано.

По-рано през деня доктор Лейтъм ми подаде листче хартия.

— Днешната ти задача е този уебсайт. Разбери всичко, което можеш, за хората, които посещават подобни места. Говори с тях, Клер. Виж дали можеш да разбереш какво ги кара да го правят.

— Те няма ли също да искат да ми задават въпроси?

— Разбира се. Ще трябва да започнеш да измисляш историята за собственото си минало.

Доктор Лейтъм поглежда часовника си.

— Ще намина по-късно, за да видя как върви.

Въвеждам паролата си в полето за достъп и влизам. Сайтът е разделен на различни категории: „Снимки“, „Фантазии“, „Форуми“. Появява се съобщение:

След като сте нов член, защо не си създадете профил?

Прочетете нещата, които са написали другите ни нови членове, или отидете направо във форумите и кажете „Здрасти“.

Какво да напиша? Осъзнавам, че ми се иска доктор Лейтъм да е тук, за да ми помогне. След това разбирам, че психоложката нарочно ме е оставила да го попълня сама. Да направя първите си крачки в образа, който създаваме.

Здравейте. Името ми е Клер. На двайсет и пет години съм, британка и живея в Ню Йорк.

Поемам си дълбоко дъх, преди да продължа.

Не знам дали някога ще събера кураж да изживея фантазиите си в реалността. Но бих се радвала да споделя опита, мечтите и мислите си с други членове.

Секунди по-късно получавам три отговора.

Здравей, Клер. Харесва ли ти снимката?

Гледам и потръпвам, докато се сваля една снимка. Отвратителна е. Но всъщност е толкова очевидно фалшива, че не изглежда по-страховито от нещо нарисувано.

Не съвсем.

Вторият отговор е малко по-обстоен. Подателят — който нарича себе си Звяра — ме уведомява, че би искал да ме души. Иска да ме чуе как моля за милост. Иска да ме чуе как моля за още. Аз му пиша:

Изглежда, съм доста бъбрива за човек, който се задушава.

Третият отговор гласи:

Оставете я на мира, идиоти. Клер, защо не ни разкажеш какво те доведе в този сайт?

Час по-късно вече имам няколко нови приятели: Виктор, който изпрати онзи трети отговор, Кери, Хлапака, Бетовен и Маркиза.

В БДСМ елегантността е всичко. Няма никакво удовлетворение в това да завържеш своя подчинен като добиче и да го изриташ в стомаха. За един подготвен доминантен половината от удоволствието е да избере поза или дейност, при която дори най-малкото движение от страна на подчинения би довело до изтънчено страдание.

Това е Бетовен. Кери добавя:

Абсолютно. Една от любимите ми играчки е обикновена дървена дъска, изправена на ръба си, която е само с няколко сантиметра прекалено висока, за да бъде удобно обяздена. Моят под трябва да стои на пръсти, за да може да я възседне.

Аз пиша:

„Моят под“? Извинявай, не разбирам.

Виктор отговаря:

Тя не говори за пода, Клер. Става дума за „подчинен партньор“.

Постепенно откривам, че това е един свят, толкова наситен с професионален жаргон, колкото и този на актьорите. Само от акронимите ми се завива свят. ТН, ИЧТ[11], ППМ. Събрах куража да попитам за някои от тях, но дори след като установих, че ППМ означава „Поне при мен“, нещата всъщност не ми се изясниха.

Колкото до разговорите за приспивни хватки, колела на Вартенберг, топ спейс и пони плей все още съм на тъмно.

Кери казва:

Невинността ти е възхитителна, Клер. Сигурна ли си, че не искаш да се видим на живо?

Виктор се намесва.

Остави я на мира, Кери. Тази вечер Клер е при нас само като любопитен наблюдател.

Усещам, че Виктор ми допада. Изглежда, се е самоназначил за мой личен гид в целия този чуден нов подземен свят.

Малко като да премериш, преди да си купиш?

Подигравката е от Кери. Аз пиша в отговор:

По-скоро като да погледнеш, преди да скочиш. И всъщност всичко това дори не е напълно ново за мен. Някой, когото познавах и обичах, много си падаше по тези неща — но аз бях млада. Вероятно твърде млада.

Още докато го казвам, вече знам, че е добро; онази Клер, с която ще се срещне Патрик, трябва да има подобно минало.

Какво стана с него, Клер?

За съжаление, той си отиде от този свят, преди да ми покаже нещо повече.

Трагично минало. Заради него този свят ме привлича и отблъсква едновременно.

Когато излизам от профила си, минава полунощ. Очите ми смъдят, а китките ме болят от щракане по клавиатурата.

Минавам покрай отворената врата на доктор Лейтъм и я чувам да ме вика по име. Седи на бюрото си, заобиколена от документи.

— Работиш до късно, Клер.

— Ти също.

— Имам нещо за теб.

Тя държи един плик.

— Не плащаме извънредни. Но все пак плащаме. Това е за първата ти седмица.

— Чек ли е? Аз нямам банкова сметка в Щатите…

— Знаем. Не се тревожи, в брой са.

Вземам плика и хвърлям поглед към екрана на компютъра ѝ. Тя бързо затваря документа, по който работи, но не и преди да успея да зърна заглавието.

Клер Райт. Психологически портрет.

23

Коя си ти?

Казвам се Клер Райт.

Откъде си?

Родена съм във Фери Спрингс, недалеч от Бойзи. Когато бях на десет, баща ми загина в автомобилна катастрофа, в която умряха четирима души. Беше шофирал той. Майка ми никога не се омъжи повторно. Предполагам, че винаги съм си падала по по-възрастни мъже, по интересни авторитетни личности, които да ме научат как работи светът.

Продължавай.

Минах през обичайните гаджета в гимназията, загубих девствеността си, когато бях на петнайсет… След това сексът ми се отдаваше лесно. Движех се с някои привидно доста щури момчета. Но всъщност се оказа, че изобщо не бяха такива. После, в университета, имах връзка с един от преподавателите. Той беше женен.

Как се казваше?

Господин Феърбанк.

Не си ли наричала любовника си с малкото му име?

Съжалявам. Елиът. Елиът Феърбанк. Тогава открих, че у мен има една по-мрачна страна, някаква част, която иска да стигне до крайности, непознати за мен дотогава. Не можехме да сме заедно толкова често, колкото ни се искаше, затова той ми пишеше разни неща… фантазии. Обикновено ми ги пращаше по мейла или ги пускаше в пощенската ми кутия.

Добре, Клер. Какво се случи с него?

Съпругата му откри един от имейлите в компютъра му. Занесе го право на декана.

И как те накара да се почувстваш това?

Екзалтирана. Мислех си, че щом го уволнят и напусне жена си, нищо нямаше да може да ни попречи да сме заедно. Но той не можа да го понесе — мисълта, че всички знаят за него и мен. Той… Той се самоуби. Но не и преди да ми изпрати един последен имейл.

Какво пишеше в него?

Искаше и аз да участвам. Да го направим заедно. Самоубийствен пакт.

Но ти не си го направила.

Изкушавах се. Но така и не почувствах срама, който той чувстваше. Мислех, че той е силният — онзи, който ще ми помогне да се отърся от тесногръдието на малкия град… Оказа се, че аз съм го отклонявала от правия път, а не той — мен.

И след това?

Започнах да пътувам. Когато поглеждам назад, си казвам, че може би съм се опитвала да избягам от ситуацията, която излезе от контрол.

Да избягаш? Или да откриеш нещо?

По малко и от двете, може би. Не, по-скоро предимно да открия.

И какво си искала да откриеш?

Не знам. Но все още ми е любопитно… може би имам нужда от някой, който да ме води.

Не казвай това. Твърде очевидно е. Той сам ще долови потенциала ти. Сега още веднъж. Коя си ти?

24

— Днес — казва Катрин Лейтъм — ще направим анализ на една сцена. По-точно на едно местопрестъпление.

Тя показва на екрана няколко снимки една след друга.

— Ще ти покажа в детайли едно от убийствата.

— Защо? — питам я.

— Защо? — повтаря тя, звучи изненадана. — За да разбереш точно на какво е способен този човек, разбира се.

— Не искам да знам.

— Това се нарича подготовка, Клер. Агентът под прикритие трябва да разполага с всичко необходимо, за да си свърши работата…

Въздъхвам.

— Знам каква ми е работата. И тя се нарича актьорска игра. Това е областта, в която аз съм експерт. Трябва да спреш да гледаш на мен като на агент под прикритие и да започнеш да гледаш на мен като на персонаж. Не разбираш ли? Когато изляза на среща с този мъж, каква полза бих могла да имам постоянно да мисля за това, че може би е наръгал в сърцето някаква клета жена или разни такива? Моята героиня трябва да вярва, че съм излязла на среща с един приятен мъж — някой, който ме е заинтригувал, когото намирам за привлекателен, с когото мога да си представя, че бих имала връзка.

Доктор Лейтъм се замисля.

— А ти намираш ли Патрик за привлекателен, Клер?

— Да — казвам след кратко мълчание. — Намирам го.

— Добре тогава. В такъв случай бих казала, че няма да се изискват кой знае какви актьорски умения.

Доктор Лейтъм се връща отново към своите снимки.

— На първата е…

— Трябва да опозная сивото.

Тя се обръща към мен с въпросително изражение на лицето.

— Така казваше Хенри — бившият полицай, с когото работех — обяснявам аз. — Той ми каза, че когато си под прикритие, трябва да вярваш в същото, в което вярват и хората, сред които искаш да се внедриш. Ако не е така, могат да го усетят.

— Бившият полицай Хенри не е начело на тази операция. Аз съм. И повярвай ми, аз искам да си нащрек. Защото, когато си нащрек, си в безопасност.

— Тогава няма да се получи — поколебавам се, после заговарям по-бързо. — Виж, колкото и да твърдиш, че се стараеш да останеш обективна, ти очевидно вече си убедена, че Патрик е убиецът. Това дори не е етично! Ти си като някой режисьор, който заявява на първия ден от репетициите, че злодеят е такъв и такъв или че в пиесата всъщност става дума за тоталитаризма. Това е лош подход — прави всичко твърде плоско. Така не може да се получи. Аз трябва да вярвам коя съм аз — и за да го направя, трябва да вярвам кой е той. И ако това означава понякога да ти казвам да млъкнеш… Ами оправяй се.

Спирам, донякъде защото съм си казала всичко и донякъде защото изпитвам едно странно чувство, че по време на този малък изблик доктор Лейтъм всъщност не ме слушаше. Тя ме изучаваше. Като кастинг директор, който ме оценява от едно до десет.

— Добре — кимва. — Ще го направим по твоя начин. Виж сивото, Клер, ако мислиш, че това ще ти помогне. Без повече приказки за убийства.

Гласът ѝ става по-рязък.

— Но във всеки един друг аспект решавам аз. Разбрахме ли се?

— Благодаря — казвам, донякъде изненадана.

Не мога да си избия от ума и другото, което бившият полицай Хенри обичаше да казва: Някои хора потъват толкова дълбоко в сивото, че то ги поглъща завинаги.

25

Успоредно с всичко останало, научавам и някои неща за Бодлер.

Vénus Blanche и Vénus Noire вече си имат имена: Аполони Сабатие и Жан Дювал. Едната е с бледа кожа, грациозна и толкова величествена, че обожателите ѝ я наричат с прякора La presidents, другата е наполовина мулатка, танцьорка, а в случаите, когато поетът е твърде беден, за да ги издържа, и проститутка. Салонът на Аполони е в центъра на интелектуалния живот в Париж през деветнайсети век: сред обожателите ѝ се нареждат Балзак, Флобер и Виктор Юго. Но Жан е онази, при която Бодлер се е завръщал година след година. Той я заразил със сифилис. Тя го накарала да се пристрасти към опиума. Два проблемни образа, обединени от бедността и зависимостта.

— През годините Бодлер е изпращал стихотворения на Аполони Сабатие анонимно — казва доктор Лейтъм. — Когато Les Fleurs du mal най-сетне е била публикувана със собственото му име, Аполони очевидно е разбрала от кого са написани. Но се е случило нещо неочаквано. Властите иззели книгата. Тринайсет от стихотворенията, включително шест, които бил написал за нея, били цензурирани и Бодлер бил даден под съд за сквернословие. Отишъл при Аполони и я помолил да използва връзките си, за да му помогне. Дори да го е направила, не постигнала успех — повечето от забранените стихотворения останали забранени, но след съдебния процес Бодлер най-сетне успял да спи със своята Бяла Венера. Никой не знае какво точно се е случило в онази нощ. Можем да гадаем единствено от писмото, което той ѝ изпратил няколко дни по-късно. С това писмо прекратил техните отношения, като пишел, че страстта го ужасява, защото твърде добре осъзнава отвратителните постъпки, които тя би могла да го подмами да извърши.

— Мислиш, че може би и с Патрик е така? Според теб ще бъде подозрителен към мисълта за интимност, защото тя може да го накара да се разкрие?

— Убедена съм в това. Ти трябва да му покажеш, че тъмната страна, която долавяш у него, не те отблъсква. Тъкмо обратното, тя те вълнува. Трябва да му покажеш, че можеш да му бъдеш равна, дори в най-ужасното.

— Как да го направя?

Тя се поколебава, после посочва книгата, което лежи между нас.

— Стихотворенията. Патрик очевидно е открил у тях нещо, което му говори през вековете. Затова те вече говорят и на теб. Те са твоят път към него, Клер.

Уредила е да изпратят здравния ми картон от Великобритания.

— Не си се постарала особено — казва пренебрежително, като прехвърля страниците от факса. — Три относително плитки странични прореза по лявата кубитална ямка. Вероятно е изглеждало драматично. Но е щяло да отнеме цели часове, за да умреш от загуба на кръв. Класически зов за помощ от една объркана от хормоните тийнейджърка.

— Тогава ми се струваше, че е нещо повече от това.

— Сигурна съм, че е било така.

Тя вдига глава и ме поглежда с проницателните си очи.

— Използвай това, Клер. Не самонараняването, разбира се, а емоционалният заряд, който е довел до него. Той трябва да долови неуравновесеността зад красивото лице. Трябва да види мрака. Трябва да разбере, че си аутсайдер. Точно като него.

Франк идва до апартамента, за да ме вземе, както вече прави почти всяка сутрин. Аз слизам долу, за да го посрещна, но той ме спира във фоайето.

— Трябва да събереш малко багаж, Клер. Повече няма да живееш тук.

— Къде ще живея?

— Катрин иска да е някое място, което повече отговаря на историята около миналото ти. Наехме интериорен дизайнер, който да се погрижи за декора.

— Интериорен дизайнер? Явно се издигам в обществото.

Събуждам Джес и преравям гардероба ѝ за животоспасяващи запаси. Франк ми е проглушил ушите с настоявания, че трябва да пазя всичко в пълна тайна, затова тя знае само, че ще правя нещо за полицията. Дадох ѝ парите от Катрин и ѝ казах да не се свързва с мен и ако ме види на улицата, да не ме заговаря.

— Пази се — казва тревожно тя. — Не позволявай на тези хора да те побъркат.

— Няма.

Докато тършувам из бельото ѝ, виждам пистолета, който проблясва сред дантелите и памучните материи. Само за миг се изкушавам да я попитам дали може да го взема.

Но не може, разбира се. Така или иначе Франк и неговият екип ще бъдат до мен. Те винаги ще са наблизо и ще слушат какво се случва.

— Разбий ги — казва Джес, скача от леглото и ме прегръща силно.

Аз също я прегръщам и внезапно откривам, че нямам никакво желание да я пусна.

Франк настоява да занесе сака ми до колата. Отиваме на север, към източната част на Харлем. Достатъчно евтино, за да може човек като мен да си позволи да живее там, но на съвсем кратко разстояние от работното място на Патрик — Колумбийския университет.

Спираме пред една запусната кооперация от шейсетте години на миналия век. Франк ми казва, че в някои части от квартала в последно време са започнали да се заселват по-заможни хора.

Не и в тази част.

Апартаментът е абсолютна дупка. Покрай стените са подредени черни свещи, а над тях са окачени животински черепи и разкъсани хевиметъл плакати. В един ъгъл е облегната очукана бас китара. Стаята вони на застоял дим от канабис.

— Господи — казвам, като се оглеждам. — Сериозно ли?

— Струваше ни доста пари, за да направим това място да изглежда толкова зле — спокойно отговаря Франк.

Той взема един череп, върху който е закрепена свещ.

— Може би малко е прекалила.

Забелязвам в ъгъла аквариум. Край стъклото пълзи нещо сребристосиво.

— Това змия ли е?

Франк кимва.

— Очевидно това е нещо, което човек като теб би имал.

Въздъхвам и посягам да взема сака си.

— Искам само да ти кажа, Клер, че целият апартамент е оборудван с видеокамери. Ще включваме системата само когато се наложи. Но понякога ще трябва да я изпробваме. В банята ще можеш да имаш малко лично пространство. Навсякъде другаде имай едно наум, че може да те записват.

— А ти къде ще бъдеш?

— В апартамента точно под твоя.

— Госпожа Дърбан няма ли да има против, че не си вкъщи?

— Няма госпожа Дърбан — казва троснато той. — Или по-точно има, но сега живее с някакъв тип, който прави дизайнерски сватбени торти.

— Съжалявам да го чуя, Франк. Това…

— А това е твоят скрит микрофон — прекъсва ме той, като ми подава едно грозно колие с голяма висулка на дупки. — Носи го винаги, когато не си в апартамента. В него има и геолокатор, така че можем да те проследяваме.

— Моля те, ще ми помогнеш ли? — казвам смирено, като се обръщам с гръб към него, за да го закопчае.

Чувам дишането му, дрезгавината в дробовете на този едър мъж, докато пръстите му се боричкат с мъничката закопчалка. Когато е готов, той отстъпва назад.

— И трябва да си избереш кодова дума. Нещо, което обикновено не би използвала.

— Какво ще кажеш за… Константинопол?

— Защо точно това?

Вдигам рамене.

— Това е място, където винаги си мечтаех да избягам като малка. Струваше ми се, че звучи екзотично.

Той кимва.

— Константинопол… Добре. Но не я използвай, ако не си сигурна. В мига, в който кажеш тази дума, ще нахлуем и ще го заловим. След това няма връщане назад.

Усещам тежестта на колието върху гърдите си. Внезапно изпитвам страх. Аз съм просто една актриса. Исках да съм на сцената и хората да ми ръкопляскат. Как се забърках в това?

Но тогава се сещам за зелената карта, която ме очаква, щом всичко приключи. Това е просто работа. Работа с различни правила от онези, с които обикновено си свикнала, така е. Но са същите умения, същият процес.

— Опитай се да не се тревожиш — казва тихо Франк, сякаш прочел мислите ми. — И се опитай да не мислиш твърде много за лошите неща. Помни, ние ще бъдем наблизо. Най-големият ни приоритет е твоята безопасност.

И накрая последният детайл.

— Това наистина ли ще свърши работа? — пита Франк, докато ножиците на фризьора проблясват пред очите ми. — Да я направим да прилича повече на съпругата му?

— Не знам, Франк — казва Катрин. — Никой не знае. Не може да се каже, че някой друг е водил операция като тази.

— Не е важно дали ще помогне на Патрик — казвам аз, докато кичурите коса падат по пода около мен. — Така се прави, Франк. Така се подготвяме.

Не откъсвам очи от жената в огледалото. И усещам как вътрешностите ми се свиват от въодушевлението, ужаса и еуфорията на представлението, което предстои да започне.

Утре. Утре ще се срещна с Патрик. Катрин е решила, че съм готова.

Време е за начало на представлението.

26

ИНТЕРИОР. КУХНЯТА НА АПАРТАМЕНТА — НОЩ

Минава полунощ. Седя до кухненския плот и пия. Половината от бутилката вече я няма. Облечена съм с широка блуза без ръкави, краката ми са голи.

Прокарвам пръсти по новата си скъсена коса. Чувството е различно, сякаш вече съм някой друг. Но може би това е от алкохола.

Леко несигурно, отивам и коленича пред една от мъничките камери.

АЗ

Не послушах съвета ти, Франк. Започнах да мисля за това. И започвам да се страхувам.

ИНТЕРИОР. АПАРТАМЕНТЪТ НА ДОЛНИЯ ЕТАЖ

Франк ме гледа на някой екран. Знам, че ме гледа.

АЗ

Но трябва само да кажа вълшебната думичка и ти ще дойдеш да ме спасиш. Нали така? Детектив Франк ще се отзове.

Изправям се. Главата ми вече е извън кадър. Остават да се виждат само голите ми крака.

АЗ

Знам, че си там, Франк. Гледаш ме. Благодаря ти за онази реч, когато ми каза как ще включвате системата само когато се наложи, но… аз знам какви са мъжете, забрави ли?

Блузата ми пада на пода.

АЗ

Ще си лягам, Франк. Ако искаш, можеш да ме пазиш, докато спя. Моят рицар на бял кон. Всъщност много бих се радвала да го направиш.

Обръщам гръб на камерата и се отдалечавам. На долния етаж Франк бавно изпуска въздуха от дробовете си.

27

ИНТЕРИОР. ЗАЛА ЗА ЛЕКЦИИ В

КОЛУМБИЙСКИЯ УНИВЕРСИТЕТ — ДЕН

ПАТРИК ФОГЛЪР

Не можем да се надяваме да разберем Бодлер, ако се опитваме да съдим неговото поведение, и в частност поведението му спрямо жените, по днешните стандарти. Moi, je dis: la volupté unique et supréme de l’amour gît dans la certitude de faire le mal — „За мен единственото и най-велико удоволствие от секса се крие във възможността да върша зло“. За Бодлер жените не са просто индивиди. Те са идеализирани представители на своя пол; те са символи — едновременно на съвършено творение от плът и на невъзможността в този покварен свят съвършенството да се окаже нещо повече от моментна илюзия.

Обсъждахме няколко различни начина как да подходим към първата ни среща. Но в крайна сметка Катрин реши да не усложняваме нещата. Ежеседмичните му лекции. В Нюйоркската полиция има цял един отдел, който се занимава със създаване на фалшива самоличност. Върху личната карта, която ми дадоха, има моето име и снимка, но вече съм студентка в Колумбийския университет.

Седя в дъното, не си водя записки и слушам толкова съсредоточено, че цялото ми тяло е приведено напред. Омагьосана съм.

ПАТРИК

Този конфликт е бил очевиден в живота на Бодлер, както и в неговата поезия. Може би си спомняте прочутото писмо, което е изпратил на Vénus Blanche, за да прекрати отношенията им, в което казва…

За първи път, откакто е започнал да говори преди двайсет минути, той се консултира с бележките си.

ПАТРИК

Разбери, мила моя, преди няколко дни ти беше богиня: така благородна, така неприкосновена.

А сега си жена… Страстта ме ужасява, защото твърде добре осъзнавам отвратителните постъпки, които тя би могла да ме подмами да извърша.

Давам си сметка, че не съм единствената, която е запленена. Вниманието на всеки студент в залата е приковано в него.

ПАТРИК

За Бодлер сексът не е физическа нужда. Той е метафизичен копнеж. Не някакво безсмислено упражнение по аеробика, а свързване, макар и мимолетно, с ужасните тъмни потайности на Вселената. Подобно на всички мистици, разбира се, той също е бил обречен на разочарование.

Постижението — героизмът — се съдържат в опита.

Имате ли въпроси?

Една студентка от предните редове вдига ръка и той кимва към нея.

ПАТРИК

Меган?

МЕГАН

Казвате, че третира жените като сексуални обекти, чието предназначение е да бъдат манипулирани и презирани. Като го включвате в учебната програма, не давате ли на този тип поле за изява на женомразството му?

Той отговаря на въпроса ѝ учтиво и методично — че трябва да изучаваме не само онези, които одобряваме, но и онези, с които не сме съгласни; че въпреки всички свои личностни недостатъци Бодлер е бил иноватор, който е внесъл цяло едно ново измерение в изкуството. Т. С. Елиът например го е смятал за една от личностите, които са му повлияли най-силно, и дори е вмъкнал елементи от Les Fleurs du mal в „Пустата земя“.

ПАТРИК

Без Les Fleurs du mal нямаше да има декадентство; без декадентство нямаше да има модернизъм; а без модернизъм нямаше да ни има нас. Изучаваме Бодлер не заради моралните му ценности, а заради неговия гений. Има ли други въпроси?

Няма. Студентите затварят лаптопите си и шумно излизат навън, като се шегуват помежду си. Патрик подрежда бележките си.

Една от студентките колебливо се доближава до него.

АЗ

Професор Фоглър?

Използвам същия акцент от Средния запад, както и последния път, когато се срещнахме. Или поне така се надявам.

Дори да ме разпознава, той не го показва. На лицето му е изписана професионална учтивост. Но отново съм изумена от ведрината дълбоко в ментовозелените му очи.

ПАТРИК

Да?

АЗ

Просто исках да кажа, че много ви благодаря.

Подавам му екземпляра на Les Fleurs du mal.

АЗ

Вие сигурно не помните, но ми я дадохте назаем.

Започнах да я чета и… толкова ме заинтригува, че реших да се запиша за вашите лекции.

ПАТРИК

Заинтригува ви Бодлер?

Той произнася името с едва доловим акцент. Бодлеър.

АЗ

Отчасти той… отчасти и нашият разговор. Онова, което казахте.

Бъди пряма — беше ми казала Катрин. — Той ще оцени това. Той не търси някоя обикновена жена. Трябва да изпъкнеш.

ПАТРИК

Всъщност си спомням за вас. Но не и всичко, за което разговаряхме. По онова време имаше някои други неща, за които да мисля.

Затова ще отметнем въпроса със смъртта на Стела още в началото. Видяла си го по новините. Това не те тревожи. Може би дори малко те вълнува.

АЗ

Знам. Прочетох за това във вестниците. И ви видях по телевизията.

ПАТРИК

Предполагам, че съм някакъв вид знаменитост.

АЗ

Не мога да спра да мисля за онова, което ми казахте — как Бодлер е изпращал писма на своята Бяла Венера. Питам се дали според него те са щели да я шокират. Или е предполагал, че на някакво ниво тя ще приеме охотно интимността, която ѝ предлага — малко по малко да я допусне в най-тъмните си фантазии.

Съчувствието и разговорите за тъгата ще го отегчават и дразнят. Ако наистина е убил Стела, сега търси различно приключение. Нещо, с което да отпразнува новооткритата си свобода.

ПАТРИК

„Какво е знаела Бялата Венера“. Всъщност това би била интересна тема за дисертация. Но такава, която вероятно не би могла да бъде написана от мъж.

АЗ

Може би аз трябва да я напиша.

ПАТРИК

Защо не? Така или иначе, беше ми приятно да поговорим.

Вътрешно треперя. Цялата операция зависи от следващите няколко секунди. И от предстоящото ми предложение, което последния път беше посрещнато с отказ.

Но тогава той имаше съпруга. А и сега съм друга.

АЗ

Дали можем да поговорим още малко? Може би на кафе?

Той се поколебава, поглежда към вратата. И тогава…

ПАТРИК

Добре. Но не тук. Преди да стане френска катедра на Колумбийския университет, в тази сграда е имало лечебница за заможни душевноболни, понякога си мисля, че все още е така. Да отидем някъде извън университета.

ИНТЕРИОР. МИКРОБУС ЗА НАБЛЮДЕНИЕ НЕДАЛЕЧ ОТТАМ — ДЕН

Франк и Катрин подслушват през слушалки.

ФРАНК

Ще стане. Наистина ще стане.

КАТРИН ЛЕЙТЪМ

Ще видим.

ИНТЕРИОР. ПОДЗЕМЕН БАР В НЮ ЙОРК — ДЕН

Вечерта е топла и слънчева, но той ме води в един подземен бар с приглушена светлина на авеню „Амстердам“. По масите потрепват пламъчетата на свещи в стъклени буркани. Вътре сме само ние двамата. Дали пък не иска да го виждат с мен?

Дали прикрива следите си, като прави всичко възможно след това да не могат да ни свържат?

Избутвам тази мисъл от главата си. Сега съм в образа на своята героиня; онази друга, по-уверена, по-импулсивна Клер, а не уплашената студентка по актьорско майсторство, която изгледа ужасяващите презентации на Катрин.

Седим в един тих ъгъл и говорим.

АЗ

… това желание да провери къде минават границите, да достигне отвъд лицемерието и самодоволството на средните буржоа. Разбира се, хората са се престрували, че написаното от него ги шокира.

Но всъщност те просто са се страхували — страхували са се от собствената си посредственост.

Наивна, за да отговаря на нуждата му за контрол. Проблемна, за да отговаря на хищническите му инстинкти… Но и нещо друго, нещо лично от мен: страстен, интелектуален плам, почти юношеско вълнение пред идеите, което казва: Влюбвам се в умовете, а не в телата. В твоя ум? Защо не?

ПАТРИК

Повечето твърдят подобни неща. Но не ги мислят наистина.

АЗ

Аз не съм повечето хора.

ИНТЕРИОР. МИКРОБУС ЗА НАБЛЮДЕНИЕ НЕДАЛЕЧ ОТТАМ

Катрин кимва. Не е зле.

ИНТЕРИОР. ПОДЗЕМЕН БАР — ПО-КЪСНО

ПАТРИК

… Хората мислят, че Бодлер е пишел за упадъка.

Всъщност той е пишел за истината.

АЗ

В какъв смисъл?

ПАТРИК

Да довериш на друго човешко същество най-ужасните неща, които се случват в главата ти — няма по-страшна крачка в тъмното.

АЗ

Аз обичам да се страхувам.

Патрик се усмихва, сякаш съм самонадеяно дете. Непоклатимо не откъсвам поглед от очите му. И нещо се случва…

ПАТРИК

Нека проверим. Дай ми ръката си.

Можем да предвидим някои неща, дори да се подготвим за тях. Но предимно ще бъдете само ти и той — в игричките, които той избира да играете.

Патрик взема ръката ми и я поставя върху стъкления буркан със свещта, така че дланта ми е обърната право към пламъка.

ПАТРИК

Една моя студентка ми показа тази игра. Каквото и да се случи, не трябва да отместваш ръката си.

АЗ

Ще ме изгори.

Вече започвам да усещам как пламъкът облизва кожата ми.

ПАТРИК

Не — пламъкът ще угасне от липса на кислород, преди да успее да ти навреди. Обещавам.

Той слага своята ръка върху моята, като я притиска леко — без да ме насилва, просто да усеща потрепването на ръката ми, докато се опитвам да я задържа на място, макар всеки инстинкт и всяко нервно окончание да крещят, че трябва да я отместя.

ПАТРИК

Не е лесно да се довериш на някого, нали?

Играла съм много, много игри, свързани с доверието — те са основен елемент в актьорските упражнения. Но никоя като тази. Вперила съм поглед в пламъка. Той е дълъг, назъбен нокът; нокът на хищна птица, който се забива в ръката ми. Болката се превръща от лек дискомфорт в нещо, което ме кара да искам да извия глава назад и да надам вой — кръг от игли, които пробиват кожата ми, назряващо кресчендо от агония. Очите ми се изпълват със сълзи. Усещам как плътта ми се разтича, бълбука, все едно ръката ми се пече на шиш над огън…

Пламъкът изведнъж потрепва. И миг по-късно угасва.

ПАТРИК (изненадано)

Ти ми се довери. Благодаря ти.

Дръпвам рязко ръката си. На дланта ми е останал червен диск, подобен на смучка. Но няма мехури от изгаряне.

Слагам я върху устните си и започвам да изсмуквам паренето. Вече осъзнавам, че болката е била предимно в съзнанието ми.

АЗ

Почти не те познавам.

ПАТРИК

Точно това го прави интересно, нали? Къде живееш?

АЗ

В източната част на Харлем.

ПАТРИК

Да отидем ли там?

АЗ

Защо?

ПАТРИК

За да се чукаме, разбира се. Не е ли точно това целта?

АЗ

Щом искаш.

ИНТЕРИОР. МИКРОБУС ЗА НАБЛЮДЕНИЕ НЕДАЛЕЧ ОТТАМ

Франк поглежда Катрин, разтревожено.

ФРАНК

Това не сме го планирали. Ами ако стигнат до физически контакт?

КАТРИН ЛЕЙТЪМ

(спокойно)

Вече има физически контакт.

ФРАНК

Господи!

Той започва да бърника по копчетата.

ИНТЕРИОР. ПОДЗЕМЕН БАР

АЗ

Бихме могли да… как се изрази? Да направим едно безсмислено сексуално упражнение по аеробика и после да забравим, че някога сме се срещали. Или…

ПАТРИК

Или?

АЗ

Да продължим да говорим.

Патрик се усмихва.

ПАТРИК

Много добре. Нека говорим.

ИНТЕРИОР. МИКРОБУС ЗА НАБЛЮДЕНИЕ НЕДАЛЕЧ ОТТАМ

Франк въздъхва с облекчение. Катрин просто свива рамене и отново се навежда над бележника си.

ИНТЕРИОР. ПОДЗЕМЕН БАР — ПО-КЪСНО

Патрик донася още две чаши вино.

ПАТРИК

Винаги ли сваляш преподавателите си?

АЗ

Не. Е, само веднъж, може би. Но това завърши зле.

ПАТРИК

Така ли?

АЗ

Цялата връзка беше доста крайна.

ПАТРИК

Какво имаш предвид, когато казваш крайна?

АЗ

Знаеш как е. Обичайните неща.

ПАТРИК

Всъщност не знам… Разкажи ми.

АЗ

Обичайните неща, които хората имат предвид, когато използват думата „извратена“.

ПАТРИК

Ти? Извратена?

АЗ

Защо не?

ПАТРИК

Не приличаш на този тип.

АЗ

Може би не съм никой тип.

ПАТРИК

Сега вече съм заинтригуван.

Ще търси някоя като теб и нетърпеливостта му може да го накара да поеме рискове. Всъщност може би за него част от вълнението е в самия риск. Това е нещо, което ти ще оцениш, Клер — на някакво ниво, той е актьор. Всички сексуални убийци са такива. Точно затова обгръщат убийствата си в добре обмислени ритуали или поставят труповете в определени пози за онези, които ще ги открият. Онова, за което наистина копнеят, е публика.

ИНТЕРИОР. ПОДЗЕМЕН БАР — ПО-КЪСНО

АЗ

… Мисля, че той всъщност не искаше да ме нарани. Просто искаше да види доколко съм готова да…

ПАТРИК

Да му се довериш?

АЗ

Продължаваш да използваш тази дума.

ПАТРИК

Някои хора смятат, че аз съм убил съпругата си, Клер. Всеки, който се доближи до мен, ще трябва да живее в сянката на това. Така че, да, доверието е много важно за мен.

АЗ

Ти ли я уби?

ИНТЕРИОР. МИКРОБУС ЗА НАБЛЮДЕНИЕ НЕДАЛЕЧ ОТТАМ

Франк напрегнато се навежда напред. Катрин едва вдига поглед от бележника си — тя знае, че няма да е толкова лесно.

ИНТЕРИОР. ПОДЗЕМЕН БАР

ПАТРИК

Разбира се, че не.

АЗ

А обичаше ли я?

ПАТРИК

Много. Но за съжаление, не по начин, който тя винаги разпознаваше като любов. И след известно време фактът, че я обичах толкова безусловно, се превърна в част от проблема. Понякога е трудно да бъдеш обожаван.

АЗ

Тя е била твоята Vénus Blanche.

ПАТРИК

Вероятно е така.

За миг ми се струва, че може би ще каже още нещо. Тогава:

ПАТРИК

Може би трябва да спрем дотук.

ЕКСТЕРИОР. АВЕНЮ „АМСТЕРДАМ“, НЮ ЙОРК — ЗДРАЧ

ПАТРИК

Благодаря ти. Беше приятна вечер.

АЗ

Казваш го, сякаш не си очаквал да е така.

ПАТРИК

Има много малко хора, от които очаквам приятна компания. И още по-малко, с които това наистина се случва.

Докато се отдалечава, аз извиквам след него.

АЗ

Ще те видя отново, нали?

ПАТРИК

Книгата все още е у теб, нали? Лека нощ, Клер.

28

Когато се връщам в апартамента, Катрин ликува.

— Това е добро начало. Той е отворил вратата за теб — съвсем мъничко, но честно казано, това е повече, отколкото смеех да се надявам.

Тя крачи напред-назад, изпълнена с нервен заряд. Трябва да е била по-напрегната заради тази вечер, отколкото си бях давала сметка досега.

Колкото до мен, аз седя свлечена на един стол, обзета от изтощение. Докато се случваше, бях твърде съсредоточена върху изпълнението си, за да изпитвам страх, но сега, когато адреналинът започва да напуска тялото ми, съм като изцедена. Чувствам се така, сякаш съм играла партия след партия психологически тенис.

Има и още нещо: прозрението, че Патрик Фоглър ще се окаже много по-трудна задача от всеки друг мъж, с когото съм флиртувала по хотелските барове.

Франк се приближава и кляка до мен, като оглежда ръката ми.

— До утре ще ти мине. Може би ще остане само малък белег. Господи.

Докато става, лекичко стисва пръстите ми.

— Добра работа — казва тихо.

— Ако отново се свърже с теб, не отговаряй — казва Катрин. — Трябва много внимателно да обмислим как ще подходим с него. Вероятно за известно време ще запазим мълчание, за да го накараме да се чуди какво става…

— Психологически игрички, един вид? — казвам аз. — Това наистина ли е добра идея?

Тя ме поглежда разсеяно, сякаш едва сега си е спомнила, че съм тук.

— Добре върви, Клер. Трябва да се гордееш със себе си.

— Да се гордея?!

— Да. Защо не?

Свивам рамене.

— Млад преподавател, наскоро останал вдовец, прави половинчат опит да изчука студентка, която ясно е показала, че си пада по него. Ако това е престъпление, сигурно всички мъже от преподавателския състав на университета щяха да са в затвора. В действителност не постигнах нищо.

— Нищо от онова, което той каза или направи тази вечер, не е несъвместимо с моя портрет на убиеца — казва остро Катрин. — Франк, покажи ѝ видеозаписа.

Франк насочва дистанционното към телевизора ми и натиска едно копче, след което започва да избира възможностите от менюто. Появява се картина с лошо качество. Патрик и аз, седнали в сенките на подземния бар.

— Успяхме да те заснемем от стълбището — казва той. — В деветнайсет и пет ти отиваш до тоалетната. Виж какво прави Фоглър след това.

Гледам на филма как излизам от кадър. Патрик изчаква за момент, след това се пресяга през масата към дамската ми чанта и започва да рови в нея, като изважда вещите ми една по една. Оглежда изключително внимателно личната ми карта и опипва подплатата на чантата ми. Когато слага парфюма ми обратно вътре, той спира за миг и подушва капачката.

— Вероятно е искал да се увери, че не съм някоя репортерка — казвам аз. — Сподели ми, че след смъртта на Стела често се опитват да се доберат до него, за да изкопчат някоя история.

— Възможно е — казва Катрин. — Във всеки случай беше добре, че се постарахме за всички подробности.

Студентската ми карта е с истински воден знак с герба на Колумбийския университет и реален сериен номер.

— В момента той е като хищник, който обикаля около самотна антилопа, преди да реши дали си заслужава да я подгони — добавя тя. — Не сваляй гарда, Клер. Нито за миг.

29

И после… нищо.

Две седмици чакаме. И две седмици Патрик Фоглър не се свързва с мен.

— Разбрал е, че е капан — тревожи се Франк.

— Не е разбрал — казвам аз. — Щях да усетя.

— Тогава защо не те търси?

— Може би е размислил. Или може би просто не си е паднал чак толкова по мен.

Франк поглежда Катрин.

— Дали да не променим плана? Да накараме Клер отново да установи контакт?

Тя поклаща глава.

— Ще чакаме. Да видим какво ще се случи.

— Не може да навреди отново да посетя неговите лекции — противя се аз. — Нали съм запленена от Бодлер.

— В никакъв случай. Ти се правиш на недостъпна, забрави ли? Придържай се към онова, за което се разбрахме.

Тя все пак ми позволява да продължа да посещавам часовете по актьорско майсторство. Принудена е да признае, че така ще мога да запълвам времето.

По време на следващия час Пол ни запознава с театъра с маски. Маските са японски — с нарисувани изражения, които приличат по-скоро на карикатури с леко зловещ вид. На мен се пада Бездомничето: невинно изгубено дете с усмивка, която макар никога да не се променя, някак успява да изглежда едновременно нетърпелива и кокетна.

Пол говори за тях, сякаш маските, а не актьорите, са истинските хора. Когато един от студентите, след като си е сложил маска на старец, се приближава до друга студентка и я сръчква отзад с една пръчка, Пол казва: „Той винаги прави така, старият палавник“.

Вместо да изиграем заедно някоя сцена — върху маските няма дупки за очите и през цялото време щяхме да се блъскаме един в друг — той ни кара да се подредим в редица, с лице към него. В историята се разказва за един земевладелец, който идва в оризищата и изнасилва една жена, защото нейното семейство не може да плати рентата. Почуква на въображаема врата и по-надолу по редицата му отваря Бездомничето. Когато богаташът му се нахвърля, той трябва да изиграе с жестове агресията си, а аз — уплахата на Бездомничето, като двамата сме на два метра разстояние един от друг, без да виждаме какво прави другият.

Внезапно осъзнавам, че под маската съм започнала да плача. Не знам защо — случва се бързо и необяснимо, като да ти потече кръв от носа. За мен, която съм свикнала да включвам и изключвам сълзите си когато реша, липсата на контрол е толкова смущаваща, колкото и самият плач.

Когато сцената приключва, сядам, свалям маската и шумно си поемам дъх. Пол се приближава и кляка, така че да застане на нивото на очите ми.

— Добре ли си, Клер?

Само кимвам, защото в този момент нямам доверие на гласа си.

— Случва се понякога — казва тихо той. — Понякога, когато носиш една маска твърде дълго, тя залепва за кожата ти.

Казва го толкова сериозно, че аз кимвам отново, неспособна да му кажа, че истинската маска, истинската сцена, е някъде много далеч от тази стая.

Когато идва четвъртък, вече не мога да издържам чакането.

Качвам се на метрото и отивам в горната част на града, на спирката на Сто и шестнайсета улица. Обожавам тази част на Ню Йорк — съвсем различна от шумотевицата и блъсканицата на Таймс Скуеър. Зелените площи и сградите в класически стил ми напомнят за Англия. А също и за една дузина великолепни филми — от „Ловци на духове“ до „Все още Алис“.

Изкачвам се заедно с другите студенти по стъпалата на библиотеката „Лоу“, след което свивам към „Бюъл Хол“. Щом влизам вътре, разглеждам информационното табло. „Професор Патрик Фоглър: Естетиката на декадентството от Дьо Сад до Бодлер“ по график трябва да се проведе на обяд. До заглавието на курса има бележка, написана на ръка. „Днес лекцията ще се води от д-р Ан Рамейн“.

— Извинете — обръщам се към една жена, която изглежда така, сякаш работи тук. — Знаете ли защо професор Фоглър няма да преподава днес?

— Разбира се. В момента е на научна конференция в Европа — казва жената.

— О! Благодаря.

Значи Патрик е заминал. Нищо особено.

Но как така, мисля си аз, детектив Дърбан и доктор Лейтъм не знаят за това?

— Пропуск — казва пренебрежително Катрин. — Съвсем скоро щяхме да разберем къде е. По-важният въпрос, Клер, е защо, въпреки изричните ми инструкции, си отишла на лекцията?

— Добре е, че поне някой от нас проявява самоинициатива — изтъквам аз.

— Трябва да можем да ти имаме доверие…

— Интересно как в този момент звучиш точно като него — прекъсвам я аз. — Като твоя социопат. А доверието трябва да е двупосочно. Аз трябва да знам, че мога да разчитам на вас да не се дъните.

Катрин се намръщва заради тона ми.

— Клер има право — казва Франк. — Все пак ние искаме от нея да проявява инициатива, когато става въпрос за отношенията ѝ с Патрик.

— Някой трябва да взема решенията — казва студено Катрин. — И това със сигурност не може да е Клер. Тя, изглежда, е забравила колко опасно е всичко това.

Или може би просто не съм такава маниачка на тема контрол като теб, мисля си.

Защото вече започвам да се чудя: ако Катрин може да допусне грешка за нещо толкова просто като графика на Патрик Фоглър, за какво друго би могла да греши?

30

Катрин решава, че отсъствието на Патрик всъщност е удобна възможност.

— Докато е далеч от теб, може да успеем да го склоним да разкрие своите фантазии.

— Защо би го направил?

— Първо, защото ако той наистина е нашият убиец, за него фантазиите ще са от изключителна важност — те са всичко, което го поддържа между убийствата. Второ, защото ще му харесва да те изпробва — да си играе игрички с теб, да се закача, да избира какво да ти разкрие и кога. Докато интимността между вас постепенно се задълбочава, същината на фантазиите му — ако не греша — ще започне все повече да наподобява истинските детайли от убийствата. Тоест сцените от стихотворенията на Бодлер. Ще му изпратим един имейл. Или по-скоро, ти ще го направиш. Само не бъди твърде настойчива.

До: Patrick.Foqler@columbia.edu

От: stranqeqirl667@qmail.com

Нашата среща

Здравей, Патрик,

Просто исках да ти кажа, че вчера ми липсваше по време на лекцията. Доктор Рамейн беше чудесна, но не може да се сравни с теб… А и не ме заведе да пийнем след това.

Съжалявам, ако онази вечер казах твърде много. Мисля, че се дължеше на адреналина от твоята игра на доверие. Така че просто искам да кажа, че ми беше приятно да се срещнем и може би някой ден пътищата ни отново ще се пресекат.

Всичко най-добро,

Клер

— Няма да отговори — вещае Франк.

— Ако той е убиецът, ще го направи — казва спокойно Катрин. — Ако той е убиецът, нейната уязвимост ще го привлече като акула, привлечена от мириса на кръв.

От: Patrick.Foqler@columbia.edu

До: stranqeqirl667@qmail.com

Отговор на: Нашата среща

Клер,

Радвам се, че ми пишеш. След като се върна, може би някой път отново може да се видим.

Патрик Фоглър

До: Patrick.Foqler@columbia.edu

От: stranqegirl667@qmail.com

Отговор на: Нашата среща

Наистина ли?

Честно казано, останах с впечатление, че не ти допаднах особено.

Клер х

От: Patrick.Foqler@columbia.edu

До: stranqeqirl667@qmail.com

Отговор на: Нашата среща

Не знам какво те е накарало да мислиш така. Щях да се свържа с теб по-рано, но не виждах особен смисъл, след като не съм в страната.

До: Patrick.Fogler@columbia.edu

От: stranqeqirl667@qmail.com

Отговор на: Нашата среща

Колко консервативно от твоя страна… Как ли щеше да подходи Бодлер?

Обичам да си представям, че съм неговата Венера, която получава всички онези невероятни стихотворения. Чудя се дали е знаел, че тя се възбужда от нещата, които въображението му се е осмелявало да сътвори.

Казвам, че си представям… но всъщност самата аз веднъж бях в подобна ситуация и усещането ми е познато — да бъдеш поканен в нечий чужд ум. Чувството е несравнимо.

Някои хора вероятно биха нарекли нещата, които онзи мъж ми пишеше, порнография. Но за мен те бяха толкова красиви и толкова искрени, колкото което и да било стихотворение.

х

Дълго очакване, минават три дни без никакъв отговор. Докато изведнъж:

До: stranqeqirl667@qmail.com

От: Patrick.Foqler@columbia.edu

Отговор на: Нашата среща

В такъв случай може би приложеното ще те забавлява в мое отсъствие.

заКлер.doc

31

— Всичко е тук.

Вълнение проблясва по иначе невъзмутимото лице на Франк, докато за трети път препрочита фантазията на Фоглър.

— Боже господи, всичко е тук!

Доктор Лейтъм не казва нищо. Единственият звук идва от почукването на химикалката по устните ѝ.

— Точно както очакваше, нали? — казвам ѝ. — Всичко, за което каза, че ще пише. Насилие, болка, контрол…

Франк прочита на глас:

— Мускусният аромат от възбудата ти изпълва стаята като сладникавия парфюм на рядко цвете — една орхидея, която разкрива божествения си мирис едва когато започне да вехне и гние… Това е наистина смахнато, Катрин.

Почукването спира.

— Може да е отишъл до книжарницата и да го е преписал от която и да е от десетките книги в раздел „романи за възрастни“ — казва неохотно Катрин. — Несъмнено е леко необичайно. Но не бих казала с ръка на сърцето, че може да е написано само от някой убиец.

— Но това все пак не го елиминира.

Тя поклаща глава.

— Не.

— И какво ще правим сега?

Доктор Лейтъм се обръща към мен.

— Той се въздържа. Трябва да му покажеш, че си падаш по тези неща повече, отколкото си мисли. Напиши му нещо в отговор. Дай му нещо в същия тон, но по-силно.

— Искаш аз да го напиша? Не може ли ти…?

— Според теб защо те накарах да прекараш толкова време в онези уебсайтове? Трябва да звучи като нещо, което идва от теб.

Седнала пред лаптопа си, трябва да си припомня, че съм правила и по-трудни неща — все пак веднъж тръгнах по улиците на Ню Йорк да продавам на минувачите пуловери от жирафска вълна.

До: Patrick.Foqler@columbia.edu

От: stranqeqirl667@qmail.com

Отговор на: Нашата среща

Скъпи Патрик,

Благодаря ти за фантазията — хареса ми. Но повярвай ми, нещата, които описваш, са доста сдържани за моя вкус. Понякога сама се стряскам колко крайно е онова, което харесвам… Господи, защо разказвам тези неща на един напълно непознат? Понякога се замислям за онова, което ме възбужда — неща, които ме карат да се чувствам безпомощна, уязвима и уплашена — и се чудя дали няма нещо сбъркано в мен.

Казвам ти това, защото мисля, че може би можеш истински да разбереш… но сега започвам да се тревожа дали ще ми напишеш каквото и да било, в случай че не ме разбереш правилно. Може би е по-добре да си кажем довиждане, преди да стигнем по-далеч.

Аз самата написах нещо. Кажи ми дали ти е харесало.

Клер хх

заПатрик.doc

До: stranqeqirl667@qmail.com

От: Patrick.Foqler@columbia.edu

Отговор на: Нашата среща

Оказва се, че ти си една забележителна личност, Клер.

Онова, което ми написа, ми хареса и очаквам с нетърпение да се срещнем, когато се върна. Дотогава може би прикаченият файл ще се окаже повече по вкуса ти.

Добавен файл:

заКлер2.doc

Във втората си фантазия Патрик описва как би ми завързал очите и би ме удрял с колан.

В третата си фантазия, която пристига само няколко часа по-късно, описва как лежа на легло с току-що изпрани чаршафи, заобиколена от свещи, подобно на тяло, положено пред олтар. „Вземам две свещи, по една във всяка ръка. Те са плътни и тежки, като свещите в църква. Пламъците им са остри копия, нагорещени до бяло, от върховете им струи черен дим, а фитилът им се издига сред преливащи дискове от прозрачен разтопен восък. Поднасям първата над теб и накланям ръка. Потрепваш, но не надаваш вик. Восъкът се втвърдява по кожата ти и придобива млечен цвят, докато изстива като белег.“

В четвъртата си фантазия описва как в някаква хотелска стая ме изненадва студен мистериозен непознат и ме завързва за леглото, преди да започне да ме души.

— Това е добре — казва доктор Лейтъм, докато чете през рамото ми последното писмо на Патрик. — Тук вече имаме повече материал.

— Кое по-точно? — мръщи се Франк.

— Свещите, завързването… И фактът, че се случва в хотелска стая — това съвпада с убийството на Стела и е от голямо значение.

— Но не е нещо, което само убиецът би могъл да знае — възразява Франк. — Освен това няма нож. Всеки адвокат може да каже, че е избрал хотелска стая, защото се е намирал в хотел, когато го е писал.

— Дай му време, Франк. Въз основа на това вече мога да твърдя, че Патрик Фоглър има сексуални предпочитания, споделяни едва от малка част от населението. Оставѝ мрежата да се затвори около него бавно. Така ще е още по-здраво.

До: Patrick.Foqler@columbia.edu

От: stranqeqirl667@qmail.com

Отговор на: Нашата среща

Много е хубаво, Патрик. Но се питам… колко по-далеч би могъл да стигнеш?

Колкото до повторна среща — ще видим. Толкова много пъти съм била разочарована. А веднъж… Веднъж, както ти казах, не бях разочарована и това завърши още по-зле.

Продължавай да ми пишеш, Патрик. Моля те.

Клер Х

32

— Днес — казва Катрин — ще се научим как да слушаме.

— Какво?

— Казах, че днес… — започва тя и млъква. — О! Ха-ха! Много смешно.

Минали са десет дни от заминаването на Патрик в Европа и пет от получаването на последното му съобщение по електронната поща. Знаем, че се е върнал в Манхатън, но откакто го помолих да продължава да ми пише, не сме получили нищо. Катрин се опитва да ми запълва времето, но усещам, че никак не ѝ се занимава с това, точно както и на мен. Просто всички отбиваме номера в очакване Патрик отново да се свърже с мен.

— Това, което ще ти покажа сега — продължава Катрин, — са някои основни невролингвистични техники.

Тя показва една таблица. Разделена е на две колони — ГРЕШНО и ПРАВИЛНО.

— Първо — преценки. Опитвай да се въздържаш от тях. Да кажеш: „Това е отвратително“ или дори: „Това е страхотно“, не дава толкова добри резултати, колкото един неутрален отговор от типа на „Разбирам“ или „Слушам те“. И помни, че най-ефективният помощник в разпитите е мълчанието.

Тя спира.

— Неспокойна си, Клер. Има ли някакъв проблем?

Шумно въздъхвам, преди да отговоря.

— Всичко това го учихме още през първата седмица от часовете по актьорско майсторство. С тази разлика, че там му казваха „блокиране“ и „приемане“.

Тя ме поглежда намръщено.

— Клер, моето обучение продължи седем години. Далеч не смятам, че няколко допълнителни дни…

— „Далеч не смятам, че няколко допълнителни дни…“ — имитирам я толкова точно, че Катрин се изчервява.

— Това ми напомня — казва ледено тя, — че трябва да ми казваш, когато ти предстои цикъл. Може да се наложи да организираме операцията около периодите, в които не си в толкова лошо настроение.

Еха. Дори за Катрин, това е доста злобно. Да не говорим колко е безсърдечно. Гледам я втренчено и невярващо.

— Добре — казва тя, като вдига ръце във въздуха. — Напиши имейл на Патрик. Помоли го да се срещнете. Определено не може повече да продължаваме така.

33

Приятелят ми закъснява.

Това бихте си казали, ако ме видите как седя тук — в този тих бар в Уест Вилидж — и се опитвам да пия безалкохолния си коктейл с доматен сок така, че да ми стигне за цялата вечер. Поредната студентка, излязла на среща. Може би малко по-издокарана от жените наоколо.

— Здравей, Клер!

Изненадва ме, като се приближава откъм сенките, така че ми се налага да се овладея, за да не трепна. Той се навежда, за да ме целуне по бузата, и за миг, когато светлозелените му очи се доближават до моите, аз съм сигурна, че може да види всичко, че знае всичко: че усеща присъствието на жиците, залепени за кожата ми, и предателството в сърцето ми.

— Какво пиеш? — пита той, докато небрежно сяда до мен и прави знак с ръка на бармана.

— Всъщност няма да останем тук. Ще отидем другаде. В друг бар.

Той се намръщва.

— Тогава защо не се срещнахме там?

— Защото не е място, на което може да се уговориш да се срещнеш с някого. Ще тръгваме ли?

Не му обяснявам нищо повече, преди почти да стигнем там. Едно от последните такива места от едно време, каза ми Катрин — от времето, когато клубовете като „Шахтата“ и „Гробницата“ са били заведения, заради които Ню Йорк е бил синоним на сексуална разкрепостеност.

Най-сетне спирам.

— Ето го.

Няма табела, само звънец. Слизаме по няколко стъпала и влизаме във фоайе, където има само една жена, застанала зад малка катедра, и врата със завеса. Жената ме поглежда отвисоко над обиците на носа си. Това не ми харесва особено — все пак съм облечена с чисто ново сако „Прада“, купено с втората ми заплата.

След като приключваме с формалностите около членството, подписваме копие от правилата и влизаме през вратата, разбирам защо не беше впечатлена. На това място „Прада“ не значи кой знае какво.

Всъщност тук нищо, направено от плат, не значи кой знае какво. Предпочитаните материи са кожа, ПВЦ, гума и стреч фолио. О, и плът. Тук много обичат плът. Особено ако е продупчена, надписана или татуирана.

Ирационално, първата ми мисъл е следната: Как, по дяволите, ще се приберат вкъщи в този вид?

Покрай нас минава един мъж. Облечен е с кожени панталони и нищо друго и държи верига. Веригата води до една обица, пробила зърното на зашеметяващо красива млада жена. Върху гърдите ѝ с маркер е написана думата РОБ.

Оглеждам се наоколо и виждам кожени маски, ремъци, странни приспособления за запушване на устата с топки за голф. Друг мъж носи качулка, която покрива цялото му лице — има само една тръбичка, през която да диша. През тълпата пулсира музика, така дълбоко и басово, че я усещам в слънчевия си сплит.

На повдигнат подиум двама мъже се редуват да бият с плоска дървена лопатка една жена, завързана за някаква рамка. Малка групичка хора са се събрали да гледат. Стената зад рамката е отрупана с инструменти, грижливо окачени върху кукички като в дърводелска работилница: намотани въжета и кожени каиши, белезници и клампи, камшици със сложна изработка и бастуни в стил „Чарли Чаплин“.

Патрик и аз наблюдаваме известно време. В един момент, по предварително уговорен сигнал, мъжете спират. Единият от тях кара жената да целуне лопатката, докато другият я развързва. Хората се разпръскват, като някои се насочват към по-тъмните странични стаички.

— Какво искаш да правим сега? — казвам на Патрик. Налага се да надвикам музиката.

— Да намерим място, където сервират алкохол — казва той. — За предпочитане хубаво бургундско. И за предпочитане да е някъде, където ще можем да се чуваме, докато си говорим.

* * *

— И така, какво мислиш? Честно?

— Честно? — Патрик ме изучава над ръба на чашата си. — Предполагам, че да се озова на подобно място беше леко изненадващо за мен. След това бях заинтригуван. И накрая трябваше да се сдържам да не се разсмея.

— Да се разсмееш? — повтарям объркано.

Той вдига рамене и се усмихва.

— Всичко това е толкова сериозно, нали? И в същото време — абсурдно. Всички тези смешни правила за позволение и кодови думи. Всъщност е точно толкова опасно, колкото да се повозиш на въртележка в „Дисниленд“.

— О!

— Но наистина оценявам искреността, с която сподели копнежите си с мен, Клер — добавя той. — Дори игрите на подчинение и контрол да не са ми по вкуса, мога да оценя защо се харесват на други.

— Как така не са ти по вкуса? — казвам аз. — Ти написа онези фантазии…

Той поклаща глава.

— Аз съм преводач на чуждите думи — аз преписвам. Мога да се превъплътя в стила на Бодлер или Пруст, или дори на някое порно романче. За мен няма разлика. Всъщност половината от удоволствието е да вляза в нов образ — да се промъкна в ума на друг човек. Което не означава, че това е истинската ми същност.

— Значи не се… — намръщвам се аз. — Значи не се възбуждаш от садо-мазо?

— Само доколкото това доставя удоволствие на партньорката ми. Лично аз не се интересувам толкова от подобни неща.

— Тогава защо изобщо се съгласи да ми напишеш онези фантазии?

Той се усмихва.

— Защото ти ме помоли да го направя. А аз много исках да ти направя подарък, който ще оцениш. Освен това ми харесва да знам какво всъщност искат хората. Отдавам го на това, че съм сирак.

Поглеждам го с широко отворени очи.

— Ти си сирак?

— Да. — Той изглежда учуден от реакцията ми. — Но аз съм от онези, на които съдбата им се усмихна — разбирах се добре със семейството, в което бях настанен. Защо?

— Аз…

Мозъкът ми е на път да експлодира. Спомням си, че единият от родителите на героинята ми е умрял, но само единият. Така че не мога да кажа на Патрик, че и аз съм израснала в системата за приемна грижа.

— Когато бях на десет, загубих баща си — промълвявам аз. — И с майка ми не сме особено близки. Но знам, че далеч не е същото.

Той кимва.

— Вероятно не е. Но си мислех, че долавям нещо в теб… една жилавост, примесена с крехкост. Едно отчуждение… Трудно е да се обясни. Но когато сам го изпитваш, се научаваш да го разпознаваш в другите. Хора, които копнеят да обичат и да бъдат обичани безрезервно, но на които им е трудно да го приемат, когато се случи. Външни наблюдатели, които се опитват да се промъкнат вътре, да заменят загубеното семейство… Понякога си мислим, че сме го открили в някой клуб или група. Може би това те е привлякло в света на фетишите, Клер. Може би просто си търсила други отхвърлени хора, към които да принадлежиш.

— Може би — казвам, но мислено повтарям думите му, като на мястото на „фетишите“, слагам „актьорите“.

Хвана ме, Патрик.

— Има едно чувство, с което свикваш, когато си сирак — добавя той. — Все едно плуваш в океана през нощта и внезапно започваш да се чудиш какво има под теб. И си даваш сметка, че ако не продължиш да се движиш, ще се удавиш… защото няма какво да те задържи на повърхността. Само мрак и дълбока вода. Ти си сам, напълно сам. Те са много, но ти си само един.

Знам, Патрик. Знам.

Продължаваме да си говорим и ми се струва, че изминават часове. Което само по себе си е странно. Обикновено, когато говоря с мъже, те свалят мен или обратното. Така или иначе разговорът приключва за около трийсет минути, най-много. Просто да си говорим за разни неща — поезия, Ню Йорк, пътуванията му в Европа — е нещо ново за мен.

И въпреки всичките ми усилия да поддържам професионална дистанция, той ми харесва. Той е умен и начетен и макар очевидно да е много по-запознат от мен с литературата и изкуството, не ме поучава. Моето мнение сякаш искрено го интересува.

Налага се насила да си припомням да вмъкна в разговора някои от словесните примамки на Катрин — уклончивите намеци за тъмното ми минало, за които се предполага, че биха го накарали да изпита влечение към мен.

Това не се случва, разбира се. Той не откликва на нито една от тях и съвсем скоро се отказвам да ги правя.

* * *

Когато си тръгваме от бара, той настоява да се качим в едно такси и ме оставя пред апартамента ми. Източен Харлем е опасен район, казва.

Изпраща ме до вратата и тогава ме придърпва към себе си и ме целува за първи път. Знаех, че ще го направи. И разбира се, аз трябва да отвърна на целувката му.

Тази целувка е само театър, казвам си. Правила си го поне сто пъти досега. Не значи нищо. На твоята героиня ѝ харесва да усеща ръцете му, твърдите му гърди, натиска на устните му, мисълта, че най-сетне си свалила гарда на този мъж, и знанието, че той те харесва, точно както ти харесваш него. Твоята героиня.

Не ти.

34

— Ще трябва да действаме по-хитро — казва Катрин.

Пристигнаха няколко минути след мен. Но този път еуфорията видимо липсва.

— Очевидно той ще бъде изключително предпазлив — добавя тя. — За него потайността се е превърнала в начин на живот.

— До неотдавна разправяше, че самотата ще го накара да поеме рискове — възразявам аз.

— Това не е точна наука, Клер.

— На мен изобщо не ми прилича на наука — промърморвам аз.

— Правим хипотеза, след това изпробваме хипотезата — отсича тя. — Ако не се потвърди, продължаваме напред.

— Но той все още не се е издал по никакъв начин — обажда се Франк.

За пръв път долавям нотка на раздразнение в гласа му.

— Винаги съм твърдяла, че може да се крие сред почитателите на БДСМ, но че е малко вероятно да е един от тях. В известен смисъл последното развитие потвърждава това…

— Не можем да поискаме от никой съдия да издаде заповед за задържане на базата на твърдението, че заподозреният изглежда нормален човек — казва троснато Франк. — Не разполагаме с нищо.

— Така е — признава Катрин. — Засега не сме открили нищо.

Защото няма нищо, което да бъде открито.

Тази мисъл ме поразява като гръмотевица.

Патрик е невинен.

Не го казвам на глас. Отчасти, защото знам, че Катрин ще ми обясни как не ми е работата да правя подобни преценки. Но също така, защото, докато я пазя за себе си, това е моята тайна — нещо, което да прегръщам в мислите си, за да се успокоя.

Така, както бих искала да прегърна Патрик.

Питам се какво ще накара Катрин и Франк да осъзнаят, че той не е техният човек. И какво ще направят, когато този момент най-сетне настъпи. Дали просто ще изчезнат от неговия живот и ще очакват от мен и аз да направя същото?

Давам си сметка, че не искам този ден да идва. Поне не още.

А дали има шанс нещата да не се случат по този начин? Дали би било възможно един ден Патрик и аз да бъдем… дори не смея да произнеса думите наум.

Дали той и аз бихме могли да сме заедно?

Изглежда почти невъзможно. Но от друга страна, нищо в тази смахната ситуация не се случва според нормалната човешка логика.

Франк и Катрин си тръгват, като продължават да се джафкат. Но аз не мога да се отпусна. В апартамента изпитвам клаустрофобия. Оглеждам целия този гръндж и мръсотия и си давам сметка колко кичозно е всичко, колко банално. Като декор в някаква ужасна студентска постановка — от онези моноспектакли, в които актрисата преиграва през цялото време и крещи на публиката.

Аз не съм такава. И Патрик не е такъв.

Змията, която явно е нощно животно, се гъне в сложен възел по стъклото на аквариума си. Нямам никаква представа дали е мъжка, или женска, но открих, че от известно време я наричам Катрин.

Имам нужда от чист въздух.

След като така или иначе съм се издокарала, отивам в някакъв клуб, просто заради физическото освобождение, което идва, щом стъпя на дансинга и оставя музиката да завладее тялото ми. До аварийния изход има някакъв дилър, който ми дава две хапчета на цената на едно, нали е през седмицата.

В три часа сутринта тялото ми е уморено, но умът ми продължава да бръмчи. Тогава се сещам за бар „Харли“ — онзи с висящите от тавана мотоциклети. И за Брайън, австралийският барман с кърпата за чаши, напъхана в дънките, който приключва работа в три.

И наистина, когато пристигам там, той тъкмо затваря. Не отнема много флиртуване, преди да ме покани у тях.

Но по някаква причина тази вечер цялото преживяване от секса с нов човек не ми носи обичайното опиянение. Вместо да ме кара да се чувствам опасна и дръзка, тази вечер просто ми изглежда безсмислено.

Защото, колкото и Брайън да ми казва, че съм красива или невероятна, или плашеща, или щура, човекът, от когото наистина искам да чуя тези неща, не е тук.

35

Връщам се в апартамента малко преди обед. Очите ми смъдят, а устата ми сякаш е направена от онези неща, в които се подреждат цветя за украса. Влизам и веднага спирам на място, не мога да повярвам на очите си.

През нощта апартаментът е бил преобразен. Стените са боядисани в нежен кремав цвят. Животинските черепи и декорите от магазини за втора употреба са се изпарили. На тяхно място има шведски мебели, дивани от „Уест Елм“, ярки турски килими. Китарата и усилвателят са изчезнали, заменени от висококачествени тонколони „Сонос“, които нашепват класическа музика. Вместо рок плакати по стените има принтове в рамки от избелено дърво. Върху стъклена масичка за кафе е подредена купчина книги с репродукции на Джорджия О’Киф и Тулуз-Лотрек.

И сякаш с някаква вълшебна пръчка змията се е превърнала в черна котка на рижави петна, която мързеливо ме наблюдава от дивана.

— Казва се Аугуста — съобщава ми Катрин, когато влиза от другата стая и ме вижда как я галя зад ушите.

— Наистина ли?

— Какво — да не би според теб и котката да се нуждае от агентурен псевдоним? Разбира се, че се казва Аугуста. Ти къде беше?

— Имах нужда от малко време за себе си.

Посочвам новия декор.

— Каква е причината за всичко това?

Катрин ме поглежда с присвити устни. За миг си мисля, че ще ми се развика, но тя просто казва:

— Ако обичаш, за в бъдеще гледай винаги да носиш колието. Трябва да можем да проверяваме дали си добре.

— Микрофонът нямаше да е удачен избор за снощи, повярвай ми. Освен ако не искаш детектив Дърбан да получи инфаркт.

Тя не обръща внимание на думите ми.

— А отговорът на въпроса ти е, че мислех върху нещо, което ти каза. За Vénus Noire и Vénus Blanche. Може би трябва да приличаш повече на Бялата Венера — чистата, елегантна красавица, която той осквернява във фантазиите си.

— Еха — казвам аз. — Това е доста голяма промяна в образа. Трябва да го обмисля добре, за да…

— Е, нямаш много време за мислене. Патрик има два билета за представлението в „Дъ Буут“ довечера.

— За „Хеда Габлер“? — питам учудено. Това е представление, което умирам да гледам. Просто е невъзможно да си намериш билети.

Тя кимва.

— Ще те вземе в седем — има съобщение на гласовата ти поща. Дотогава, гледай да си починеш. Честно казано, Клер, изглеждаш ужасно.

36

Моят апартамент му харесва. Казва ми, че точно така си го е представял. Непретенциозно, но с безупречен вкус.

Извинявам се за леката миризма на латекс и обяснявам, че току-що съм правила ремонт.

Отиваме до театъра с такси и минаваме покрай табелите РАЗПРОДАДЕНО и опашката от хора, които чакат на гишето за върнати билети. Чудя се как, за бога, е успял да се сдобие с тези билети. Но разбира се, той е богат. Стела е била от заможно семейство. И понеже не са били разведени, когато е умряла, Патрик е наследил всичко до последния цент.

Франк ми каза, че това била една от първите причини да се усъмнят в него. Но като се замисли човек, няма никаква логика. Патрик няма вина, че съпругата му е била богата. А онова, в което Катрин подозира Патрик, няма абсолютно никаква връзка с парите.

Отново не мога да спра да мисля за Катрин и за това, че Патрик се е превърнал във фиксидея за нея. Ако това беше пиеса, желанието ѝ да го разобличи щеше да е нейната линия в сюжета, двигателят на психическия ѝ живот, както Станиславски описва непреодолимата вътрешна нужда на героя, онова, което го кара да допуска фатални грешки.

Само се надявам, че в този случай тя ще осъзнае грешката си, преди да е станало твърде късно.

Дръж се професионално, казвам си аз. Това е просто театър. Просто една роля.

Но дори докато го мисля, си давам сметка, че вече не е вярно. Ако изобщо някога е било.

* * *

Патрик обожава театъра. Това става очевидно още преди да се настаним на местата си. Той сякаш се изпълва с живот, попива обстановката, присъствието на другите зрители, трепетното очакване.

Илюзията винаги го е привличала, казва ми той — идеята, че едно нещо може да представлява друго.

— Мечтая някой ден да напиша моя собствена пиеса за Бодлер и двете Венери — казва ми, докато чакаме пиесата да започне. — Струва ми се идеална за театъра. Не театър като този, разбира се — ще трябва да е някое експериментално място, където хората са подготвени да гледат нещо наистина провокативно.

— Как би я написал?

Той се замисля.

— Вероятно бих я изградил около процеса срещу Бодлер — когато са забранили Les Fleurs du mal заради сквернословие. Обожавам хубавите драматични екранизации на съдебни процеси.

— Аз също.

— Наистина ли? — поглежда ме косо той. — Кой е най-добрият филм за съдебен процес?

— Това е лесно. И не е „Дванайсет разгневени мъже“ — нищо че е режисиран от Сидни Лъмет. А…

— „Присъдата“ — довършва одобрително той. — По сценарий на Дейвид Мамет.

Кимвам в знак на потвърждение.

— Но най-любимият ми жанр в киното са филмите ноар. Особено американски ноар. Има един филм, който се казва „Лора“ — в главната роля е Джийн Тиърни…

— Сигурно съм го гледал сто пъти. Помниш ли онзи момент, в който…

Докато чакаме светлините да угаснат и си говорим за филми и пиеси, които и двамата харесваме, на мен ми хрумва, че тази вечер вероятно се нарежда сред най-хубавите срещи, на които съм била. Стига да не мисля за микрофона и за слушателите, разбира се.

И не го правя. Или поне героинята ми не го прави. Героинята ми си изкарва страхотно.

Първото действие от пиесата се оказва дори по-добро, отколкото се бях надявала. Виждам себе си в Хелда — една жена, която прави всевъзможни привидно налудничави неща просто защото е отегчена от всекидневието, като постепенно затъва все повече и повече, докато накрая животът ѝ излиза извън релси. Актьорската игра е толкова добра, че по време на антракта дори нямам желание да говоря. Искам да остана потопена в света на Ибсен, докато не дойде време за второто действие.

Доловил настроението ми, Патрик казва:

— Ще отида да ни донеса нещо за пиене. Няма нужда да си говорим.

Докато го чакам да се върне, чувам зад себе си как един глас казва язвително: „Разбира се, цялото това преиграване винаги върши работа за пред публиката. Те толкова и разбират, горкичките. О, здравей, Клер.“.

Опитвам се да се измъкна, но вече е твърде късно. Един актьор — Раул нещо си. Приятел на приятел на Джес.

— Скъпа. Не е ли ужасно? — Той ми подава бузата си, за да го целуна.

— На мен ми харесва — казвам колебливо.

В този момент Патрик се връща с две пластмасови чаши с вино. Оставя ги и поглежда въпросително Раул и неговите приятели в очакване да го представя.

— Наистина ли? Вероятно, когато не е работил от известно време, човек започва да се затруднява с преценката си — казва подигравателно Раул.

— Това е Раул — казвам неохотно на Патрик. — Наскоро игра пееща мишка в един мюзикъл.

— Всъщност беше пееща катеричка — казва Раул и присвива очи срещу мен. — Сериозно, Клер, какъв е този невероятен акцент? Да не си решила да се правиш на южнячка с надеждата да си намериш работа?

— Чух, че второто действие е по-добро — казвам, за да го разсея.

Но, вече започнал, Раул няма да се предаде.

— Като стана дума за акценти, днес видях онова апетитно парче от „Харли“. Доколкото разбирам, трябва да те поздравя…? Боже, как само си прекарахме снощи с Клер. Ако се бяхме чукали малко по-бясно, щях да се окажа обрязан.

Докарва австралийския акцент на Брайън до последното ударение. Приятелчетата му се засмиват мазно. Патрик също се подсмихва.

После прави крачка напред и хваща Раул за раменете, сякаш иска да го поздрави за остроумната шега. И тогава, внезапно, стоварва главата си върху носа му. Раул се сгърчва като марионетка и пада на земята. Зад нас една жена ахва от изумление.

Раул, вече на колене, целува лекичко килима с чело. От носа му се стичат кръв и слуз.

— Искаш ли да гледаме и второто действие? — спокойно се обръща към мен Патрик. — Или предпочиташ да тръгваме?

37

— Неприятно момче — отбелязва той, когато излизаме навън.

Ръми лек летен дъжд, но Патрик сякаш не го забелязва.

— Актьорите могат да са толкова злобни — съгласявам се несигурно.

Тръгваме пеш на запад.

— Между другото, какво имаше предвид той? — пита Патрик, докато търси с поглед някое такси сред колите по улицата.

— Кое по-точно?

— Онова, което каза за работата ти.

— О! — вдигам рамене. — Бях си втълпила глупавата идея, че може да се опитам да стана актриса. Раул и неговите приятели бързо ми помогнаха да осъзная колко безсмислена е тази амбиция.

— Аз мисля, че е чудесна идея. Имаш нужда от нещо, което да ти даде посока в живота. А и ще ти се удава. Трябва да разгледаш програмата на катедрата по театър в Колумбийския университет. Предлагат частни уроци.

Появява се едно такси и Патрик му махва да спре.

— Източен Харлем — казва той на шофьора, като ми задържа вратата отворена, за да се кача.

— Не мога да си позволя частни уроци — казвам, когато сядаме и шофьорът отново се включва в движението.

— Ще ти дам пари назаем.

— Патрик, това е смехотворно.

— Кое е смехотворно? Аз мога да си го позволя. А след това ще напиша пиесата си и ти ще можеш да играеш главната роля.

— Ти не знаеш нищо за мен — казвам. Вече започвам да се ядосвам. — Не знаеш нищо за нас. Може просто да избягам с парите ти, може да съм някоя мошеничка. Стават такива неща.

— Ти, мошеничка?

Патрик звучи развеселен.

— Мисля, че знам всичко необходимо за теб, Клер. Доверие, помниш ли?

— Ще видя как стоят нещата с курсовете — промърморвам аз. — Но не мога да взема пари от теб.

Пътуваме към горната част на града в мълчание.

— Онова, което той каза за австралиеца… — започвам аз.

— Не ми дължиш обяснение, Клер. Докато не решиш, че искаш да си с мен, с кого спиш си е лично твоя работа.

— Патрик, аз искам да ти обясня.

И искам, наистина искам. Изпитвам почти неустоимо желание да му разкажа всичко.

Защото несъмнено, когато разбере, че всичко това е просто един параван, той ще се почувства предаден. И след това ще ме намрази. А за мен е важно Патрик да не ме мрази.

Отварям уста да кажа нещо, което да предотврати това. Някакъв намек или предупреждение, или обещание…

Но тогава се сещам за Франк и Катрин, които ни следват в един привидно обикновен микробус. И слушат. И разчитат на мен.

Неохотно се завръщам към сценария.

— Мисля, че ти споменах за загубата на онзи човек, с когото бях близка.

— Да. Твоят преподавател. Феърбанк.

— Така и не ти казах как умря.

Той кимва.

— Чаках, докато се почувстваш готова да говориш за това.

— Освен че ми беше преподавател, той беше женен.

Вперила съм поглед през прозореца на таксито към неясните очертания на мокрите улици покрай нас.

— Когато всички разбраха за връзката ни, него го уволниха. Съпругата му го напусна и разбира се, не можеше и дума да става да успее отново да си намери работа като преподавател. Той в крайна сметка… — Поемам си дълбоко дъх. — Трябваше да е самоубийствен пакт. Но аз нямах достатъчно смелост да направя онова, което се искаше от мен. И оттогава все не ми стига смелост да го направя.

Сълзите вече се стичат на струйки по бузите ми. Не са напълно фалшиви сълзи. Има и сълзи на срам от всички тези лъжи. От цялата тази безвкусно скалъпена история.

Шофьорът внезапно натиска спирачката, после клаксона и рязко завива в другото платно. Патрик обгръща рамото ми с ръка, за да не падна от седалката. Усещането е приятно.

Бих могла да обичам този мъж, осъзнавам. Вместо това аз го лъжа.

— Затова прекъснах следването си и дойдох в Ню Йорк — казвам аз. — И оттогава се чувствам така, сякаш стоя на ръба на кула за скокове. Твърде уплашена, за да скоча, и твърде засрамена, за да се върна обратно.

Патрик, аз бих могла да те обичам.

— Какво копеле — казва тихо Патрик. — Какво жалко, страхливо, егоцентрично копеле. Да те съблазни — това само по себе си е било отвратително. Да се опита да те въвлече в жалките си сексуални фантазии — от това ми кипва кръвта, макар да казваш, че ти е харесвало. Но да стовари върху теб собственото си чувство за вина — това е направо безхарактерно.

Аз го поглеждам втрещено.

— Така ли?

— Що за човек би направил нещо подобно? Ако не беше мъртъв, аз самият щях да го убия.

Той се усмихва и ме погалва по бузата. Но се сещам за Раул, свит на кълбо на килима, и не изпитвам никакво съмнение, че наистина би го направил.

Когато пристигаме, излиза заедно с мен. За момент си мисля, че ще отпрати таксито, и сърцето ми подскача до гърлото. Но след това той се навежда и казва на шофьора:

— Един момент, моля.

— Значи няма да се самопоканиш вкъщи — отбелязвам срамежливо, докато ме изпраща до вратата.

Той ме поглежда изпитателно за миг. Косата му проблясва от дъжда.

— Разказвал ли съм ти как е завършила връзката между Бодлер и неговата Бяла Венера?

Поклащам глава.

— Знам, че са спали заедно. И че не се е получило.

Патрик кимва.

— Казал ѝ е, че предпочита да я запомни като богиня, а не като жена.

Засмивам се.

— Отсега мога да ти кажа, че не съм никаква богиня. Може би донякъде съм точно обратното.

— Искам да кажа, че сексът може да е изпитание за една връзка. Както се е изразил Флобер, приятелят на Бодлер, трябва да внимаваме да не докосваме идолите си, за да не полепне позлатата им по ръцете ни.

Той протяга ръка и прибира един кичур коса зад ухото ми.

— Така че, ако не се опитвам да се кача, Клер, не е защото нямам желание. Просто искам да почакам, докато ме поканиш сама.

Той замълчава. Когато не казвам нищо, се усмихва.

— Значи засега ще се задоволя с това.

Той се навежда към мен и ме целува.

Мисля си, че ако бяхме в някакъв филм, това щеше да е кулминацията — моментът, в който камерата се отдръпва назад и започват да текат финалните надписи. Ню Йорк, влюбените, прегърнати в нощта. Дъждът кара всичко да изглежда лъскаво и като на кино: светлините на града, чакащото жълто такси, лигавата музика, която звучи от радиото в колата. Притиснала тялото си в това на мъжа, жената отвръща пламенно на неговата целувка. Желая те.

38

— Виж, докато работех за Хенри, можех за около пет минути да накарам всеки мъж да направи или каже каквото си пожелая — настоявам аз. — А Патрик все още не е казал нито едно нещо, с което да се издаде.

— Клер има право — казва тихо Франк.

На другата сутрин и тримата обсъждаме каква да бъде следващата ни стъпка. Франк изглежда уморен. Напрежението от продължителното полицейско наблюдение му се отразява. Само Катрин е заредена с енергия както винаги, сякаш е териер, тръпнещ в готовност за атака.

Тя свива рамене.

— Никога не съм казвала, че ще стане бързо. Или лесно.

— Но каза, че ще постигнем нещо — изтъквам аз. — И ако не успеем, ще прекратим операцията.

— Нямах предвид само след няколко срещи. Ако спрем сега, никога няма да разберем дали малко повече търпение нямаше да доведе до успех.

Тя поглежда Франк.

— Работя по тези убийства от седем години, Франк. Убийствата на поне осем жени. Няма да се оттегля сега само защото актрисата я е шубе.

Начинът, по който казва актриса, е пропит с презрение.

— Не ме е шубе — отвръщам аз. — Просто вече не знам какво се опитваме да докажем. Или как точно да го направим.

— Ще измисля нещо.

— Ще трябва да спя с него, нали? — казвам аз.

Двамата отговарят едновременно.

ФРАНК ДЪРБАН

В никакъв случай!

КАТРИН ЛЕЙТЪМ

Напълно изключено.

АЗ

Той ми го подсказа, когато разказваше как Бодлер е спал със своята Бяла Венера. Каза, че е било като изпитание. Според мен с това искаше да ми подскаже, че тогава ще успея да видя истинския Патрик Фоглър.

КАТРИН

Аз не го разбрах по този начин.

ФРАНК

Това прекрачва опасна граница. От психологическа уловка до сексуална примамка.

АЗ

Но тогава ще знаем истината. Дали е убиец, или… или просто един мил човек, който скърби за умрялата си съпруга.

Катрин ме поглежда с широко отворени очи.

КАТРИН

За бога — ти си мислиш, че е невинен, нали? Ти наистина вярваш на всяка дума, която излиза от устата му! Клер, като твой наставник…

АЗ

Мой наставник?! Да не съм ти някакво хлапе?!

КАТРИН

Като твой наставник ще сложа край на всичко това в мига, в който започнеш да вярваш на собствените си реплики. А колкото до това да спиш с него — забрави.

За миг двете продължаваме да се гледаме, всяка предизвиква другата да мигне.

После:

АЗ

Майната ти!

Отивам в спалнята и затръшвам вратата. Зад мен дочувам гласа на Франк.

ФРАНК

Малко преиграва, нали е актриса. Може би трябва да поговоря с нея.

КАТРИН

Върти те на малкото си пръстче, нали?

ИНТЕРИОР. АПАРТАМЕНТЪТ, СПАЛНЯ

Аз слушам през затворената врата.

ГЛАСЪТ НА ФРАНК

Какво точно трябва да означава това?

ГЛАСЪТ НА КАТРИН

Стига вече, Франк! Тя прекрасно знае как да манипулира мъже като теб. Правила го е през целия си живот.

Приближавам се до огледалото и се вглеждам в отражението си. Отсреща героинята ми също ме гледа, без да примигва. Докосва колието с микрофона. Представям си как го отскубва с едно яростно театрално движение. Как се обръща и го запраща към стената, където то се разбива на парчета. Как крещи, че не са прави за Патрик. Че той е толкова убиец, колкото и Франк. Ако беше сцена, щях да я изиграя прекрасно. Щеше да е толкова наситено. Толкова истинско. Но не го правя.

39

Вечерта се разхождам по улиците на Ню Йорк, потънала в мисли.

Помня, когато трябваше да снимам една секс сцена за „Врява“. Режисьорът ни обясни всички подробности, репетирахме я напълно облечени, снимачният екип беше сведен до минимум, за да се чувстваме възможно най-спокойно. Иронията е там, че двамата с Лорънс вече бяхме започнали да спим заедно.

Исках наистина да го направим във филма, като предизвикателство, но Лорънс не пожела. Въпреки това именно след снимките на тази сцена започнаха слуховете за невероятната химия между нас на екрана. Тогава той започна да се притеснява. Всъщност — сега ми хрумва — може би не е съвпадение, че съпругата и децата му се появиха скоро след това. Може това да е бил неговият начин да се измъкне от връзката като пълен страхливец. Бе търсил малко забавление, докато е извън страната. Вместо това британската тийнейджърка, която беше забърсал, започваше да става досадна и да се привързва към него.

Все пак нямах нищо против да се съблека пред камерата. Точно обратното. В сравнение с Даниъл Дей-Люис, който е живял в инвалидна количка, за да изиграе ролята на инвалид, това беше нищо. Но беше доказателство, че съм отдадена, че ще дам всичко от себе си в името на ролята.

Поради същата причина възраженията на Катрин да спя с Патрик не ми минават. От самото начало тя знаеше, че той ме привлича, и без никакви скрупули използва този факт в името на операцията. След като организира цялата постановка дотук, сега нямаше право да хленчи, че не трябва да се стига до секс.

Не, основната причина да се колебая, е заради ужасното предчувствие, че ако наистина спя с него, това само ще задълбочи чувствата му към мен. И без да искам, ще го оплета още повече в мрежите на доктор Лейтъм.

Както и усещането, че на първата ни нощ заедно не трябва да присъстват Франк, Катрин и една дузина камери.

Но в главата ми звучат много гласове и те невинаги казват едно и също.

КАТРИН ЛЕЙТЪМ

Ти винаги правиш така, Клер. Губиш представа за разликата между сценарий и реалност. Затова имаш нужда от мен — за да ти казвам какво да правиш.

МАРСИ

Веднъж постъпи непрофесионално и прецака цялата си кариера. И ето те сега пак допускаш същата глупава грешка — влюбваш се в актьора, с когото си партнираш. Повече няма да съм твой агент.

ФРАНК ДЪРБАН

Клер, помниш ли какво каза Катрин? Това е като обезвреждане на бомба. Ако пипнеш грешната жичка… бум.

Но дори сапьорите, мисля си аз, невинаги си правят труда да се занимават с жичките, когато се натъкнат на подозрителен пакет. Понякога просто се хвърлят на сляпо и го взривяват. Най-добрите решения често са най-дръзките.

И все пак Катрин несъмнено има право за едно: вече съм замесена твърде дълбоко в тази история, при това по съвсем неочакван за мен начин. Като погледна назад, дори не мога да кажа в кой момент спрях да виждам ясно на чия страна съм.

Но ако се откажа сега, ще загубя Патрик, а това е нещо, което не искам.

40

ИНТЕРИОР. ПОДЗЕМЕН БАР — НОЩ

Патрик и аз отново седим в същия осветен със свещи бар, където бяхме на първата ни среща. Пием втора бутилка вино.

АЗ

Ами Стела?

ПАТРИК

Аз я обичах. Все пак бяхме женени четири години.

Но сега… не тъгувам, че е мъртва. Не е хубаво, че говоря така, нали? Но е вярно. Защото ако тя не беше умряла, сега нямаше да съм тук с теб.

АЗ

Питаш ли се понякога кой я е убил?

ПАТРИК

През цялото време. Но от полицията са толкова некадърни, че вероятно никога няма да разберем.

Той изважда една тънка квадратна кутийка и я поставя на масата.

ПАТРИК

Отвори я.

Правя каквото ми казва. Вътре има огърлица — прекрасна, изкусно изработена сребърна огърлица в келтски стил.

АЗ

Много е красива.

Хрумва ми нещо.

АЗ

Нейна ли беше?

ПАТРИК

Носеше я понякога. Но сега е твоя. Сложи си я.

АЗ

Но — за бога, Патрик! Сигурно струва цяло състояние.

ПАТРИК

Точно затова искам да е твоя. Нали нямаш против да свалиш тази, която носиш в момента?

АЗ

Това нещо?

Докосвам отвратителния фалшификат от Франк.

АЗ

Честно казано, няма да имам нищо против, ако никога повече не я видя.

Но след това се поколебавам. Ако сваля микрофона, това означава ли, че повече няма да могат да ни чуват? Или е достатъчно чувствителен, за да улавя онова, което казваме, от дамската ми чанта?

Патрик решава, че колебанието ми е признак на друго.

ПАТРИК

Искам да е твоя, Клер.

Вземам решение.

АЗ

Ще ми помогнеш ли?

Навеждам глава напред и поднасям към него оголената си шия. Докато той ми слага огърлицата, аз вземам още едно решение.

АЗ

Може ли да отидем в твоя апартамент? Тази вечер, имам предвид.

ПАТРИК

Защо? Твоят е съвсем наблизо.

ИНТЕРИОР. МИКРОБУС ЗА НАБЛЮДЕНИЕ — НОЩ

Франк се мръщи и бърника някакви копчета, като се опитва да усили звуците от микрофона, заглушен в дамската ми чанта.

МОЯТ ГЛАС

(слабо)

В моя не се чувствам комфортно.

ФРАНК ДЪРБАН

(под носа си)

По дяволите!

Сценката ми е пределно ясна. И осъзнавам, че изобщо не ми пука.

ИНТЕРИОР. АПАРТАМЕНТЪТ НА ПАТРИК — НОЩ

Патрик живее в хубав модерен апартамент с гледка към катедралата в „Морнингсайд Хайтс“, пълен с турски килими, книги и европейско изкуство. Обикалям наоколо и разглеждам всичко, докато той ни приготвя питиета.

Знам, че би трябвало да го обсъдя по-подробно с Франк и Катрин. Но не искам. Искам да го направя сега, веднага — да скоча, преди да погледна.

Не мисли. Действай.

Патрик се обръща към мен — и вижда разкопчаната ми риза. Свалила съм сутиена си.

ПАТРИК

Мислех, че не си готова за това.

АЗ

И аз така мислех.

Пристъпвам към него.

АЗ

(шепнешком)

Патрик, направи с мен каквото пожелаеш.

ПАТРИК

(замислено)

И още как.

Той промъква ръка в ризата ми, обгръща гърдата ми с ръка, после леко подръпва зърното ми и аз простенвам. Дръпва го още по-силно, така че се налага да тръгна след него, докато крачи заднешком към спалнята.

ИНТЕРИОР. АПАРТАМЕНТЪТ НА ПАТРИК, СПАЛНЯ

ПАТРИК

Това искам, Клер.

Той нежно ме целува.

ИНТЕРИОР. АПАРТАМЕНТЪТ НА ПАТРИК,

СПАЛНЯ — МАЛКО ПО-КЪСНО

Правим любов в леглото. Страстно, яростно — но нежно, без намек за насилие.

41

— Това беше невъобразима глупост. Да не говорим колко беше рисковано — започва да беснее Катрин още преди да съм отворила вратата на апартамента докрай.

Лицето на Франк е посивяло от умора. Очевидно са ме чакали цяла нощ.

— Добро утро — учтиво отговарям аз. — Как спа, Клер? Много добре, благодаря. Във всеки случай всичко мина чудесно, нали? Още едно доказателство, че преценката ти за цялата ситуация е погрешна.

— Какво — мислиш, че един социопат не може да се преструва на нормален в леглото? Чу ли поне едно от нещата, които ти обяснявах?

— Социопат? Сериозно ли? Защото нищо от онова, което той каза или направи снощи…

— Едва ли ще си признае, докато е наврял уста между краката ти — отсича тя.

Няма да позволя да ѝ се размине толкова лесно.

— Доктор Лейтъм, да не би да долавям нотка на ревност?

— Дами — казва отчаяно Франк. — Моля ви.

Катрин дълбоко си поема дъх.

— Добре. Вече се е случило. Въпросът е как да извлечем някаква полза от ситуацията?

— Какво предлагаш? — питам я.

Тя се замисля за момент.

— Следващия път трябва да го накараш да те нарани — казва тя. — Кажи му, че копнееш да го направи. Това би било изпитание за неговия самоконтрол.

— О, за бога…

— Тогава вече ще ревнувам наистина. Честно казано, с огромно удоволствие бих те напляскала вместо него.

— Как си развила такава параноя към хората? — питам, като повишавам тон. — Такова недоверие?

Тя въздъхва театрално.

— О, Клер! Порасни малко. Вече не си тийнейджърка, която се кара с приемните си родители. Това се случва наистина.

— Той не е убиец — настоявам аз. — Не виждаш ли, че ти си обсебената?! Ти си тази, която не вижда по-далеч от носа си. Ти си тази, която всеки път се опитва да извърти фактите така, че да паснат на смехотворната ѝ теорийка. Всичките тези глупости, че убийствата са вдъхновени от стихотворенията — толкова са жалки, че чак е комично. А колкото до тъпотиите около така наречените сексуални отклонения, човек би решил, че живееш в някакъв друг век. Понякога хората експериментират — голяма работа. Всъщност Патрик е един от най-нежните, най-внимателните мъже, с които съм спала.

— Е, аз може и да нямам твоя богат опит — не ми остава длъжна тя. — Но по една случайност съм изучавала много серийни убийци. Те могат да се похвалят с привидно нормално поведение през целия си живот. Превъзходно умеят да се преструват — това и правят, всеки ден, всяка нощ. Повечето от онези, с които съм се срещала, са по-добри актьори, отколкото ти изобщо някога ще бъдеш.

— Майната ти — казвам гневно и се хвърлям към нея.

Франк с лекота вдига ръка и препречва пътя ми.

— Катрин, с това май прекали — промърморва той.

Без да му обръща внимание, тя ме поглежда предизвикателно със сините си очи, сякаш иска да я нападна отново.

— Сега отивам да си взема душ — казвам хладно. — Бих искала да ме оставите сама. И двамата.

Обръщам се и влизам в банята, без да поглеждам назад.

42

На следващата нощ, когато отново съм с Патрик и се събличаме един друг, неочаквано издърпвам колана от панталона му и му го подавам.

— Ако искаш, може да ме набиеш — казвам колебливо.

Той взема колана и го опъва с две ръце, за да провери колко е гъвкав.

— А ако не искам? Това приемливо ли е?

— Разбира се.

— Значи избирам този вариант.

Той хвърля колана настрани.

— Патрик… — казвам.

— Да?

— Ами ако ти кажа, че всъщност никога не съм си падала по онези неща, за които говорех? Че просто се опитвах… не знам, да те шокирам или нещо такова?

Той се усмихва.

— Бих ти благодарил за искреността. Това ли искаше — да ме шокираш?

— Донякъде — промърморвам аз. — Да те впечатля, може би.

— Клер Райт, знаеш ли колко си очарователна?

— Патрик, вярваш ли в съдбата?

— В коя съдба?

— В онази, която казва, че няма значение какво е направил всеки от нас, за да стигне дотук. Че е просто нещо, което е трябвало да се случи. Сега сме тук. Само това има значение. Защото винаги е било писано да стане така.

Той поклаща глава, като продължава да се усмихва.

— Не вярвам в този тип съдба, не. Само в случайността. На която, разбира се, ще бъда вечно благодарен за това, че ни събра.

По-късно двамата лежим на пода, преплетени един в друг, и пием вино сред разхвърляните си дрехи.

— Клер… Има нещо, което трябва да ти кажа — казва тихо той. — Нещо важно… Помниш ли, че онзи ден си говорихме за Стела?

Неволно замръзвам. После на помощ идват всички онези упражнения за отпускане и съсредоточаване.

— Да? — казвам възможно най-небрежно.

Той докосва с любопитство зърното ми, стисва го нежно, започва да го върти наляво и надясно, сякаш е радио, чиято желана честота така и не може да улови.

— Ако смъртта на Стела ме научи на нещо, то е да изпитвам ужас от тайните.

О, не.

— Ти имаш ли някаква тайна, Патрик?

Казвам го на него, но и на микрофона в дамската ми чанта, само на метри от нас.

— Да — казва той. — Само една. Нещо, което изпитвам нужда да ти призная.

Начинът, по който го казва — така сериозно и колебливо — ми подсказва, че е нещо голямо, нещо наистина значително. Дори изглежда притеснен. А Патрик никога не е притеснен.

Дали все пак Катрин не е права? Дали аз не съм заблудената?

Чакам, точно както съм научена. Най-ефективният помощник в разпитите е мълчанието. Сърцето ми се блъска в гръдния кош. Сигурно го усеща с върховете на пръстите си.

— Мисля, че започвам да се влюбвам в теб — казва той.

43

— Днес ще отработим две от най-важните умения в репертоара на един актьор — сензорната памет и емоционалната памет. През годините емоционалната памет се е сдобила с почти мистична слава в нашата професия. Но всъщност тя не е нищо повече от умението да използваш миналото си, като си припомниш дадено чувство или събитие и го събудиш в себе си, за да придадеш истинност на ролята, която в момента играеш. Нека ви дам един пример, за да ви покажа защо имаме нужда от нея.

Пол избира Леон — висок, длъгнест студент, родом от Средния запад, и го кара да изиграе, че си е изгубил портфейла. Всички гледаме как Леон — който не е сред най-талантливите в групата — започва да имитира, че си опипва джобовете, после изглежда разтревожен, след това става все по-обезумял и накрая едва не си скубе косите.

— Добре — казва накрая Пол. — Сега да опитаме нещо друго. Леон, когато преди часа си закачи якето, аз наистина ти взех портфейла и го скрих някъде в тази стая. Няма да ти го върна. Трябва да го намериш.

Леон примигва.

— В портфейла е картата ми за метрото.

— Знам — казва Пол. — Има и около осемдесет долара. И снимка на приятелката ти. И кредитните ти карти. По-добре започвай да го търсиш.

— Мамка му — казва невярващо Леон.

Видимо раздразнен, той се приближава до масите в края на стаята и започва да рови в чантите ни, като изсипва съдържанието на всяка на пода, преди да се насочи към следващата. Вратът му е обагрен с наситен гневен червен цвят.

Постепенно Леон осъзнава, че няма да го намери на някое очевидно място, и започва да търси по-систематично. От време на време се обръща и стрелва Пол с враждебен поглед.

— Добре — казва Пол. — Достатъчно.

Той бърка в джоба си и изважда портфейла на Леон.

— Заповядай.

— Какво, по дяволи… — започва Леон.

Пол не му обръща внимание.

— Няма нужда да казвам в кой от двата случая актьорската игра беше по-истинска — обръща се той към нас. — Но защо? На първо място, разбира се, защото едва когато въображението ни наистина повярва, че ситуацията е истинска, истината може да бъде предадена на публиката. Но има и нещо повече. Втория път всички ние почувствахме, че Леон има цел, конкретна умисъл, която от своя страна беше обвързана с емоция. Той знаеше, че ако не намери портфейла си, ще трябва да се прибира пеша. И всички вие успяхте да доловите гнева му от факта, че го манипулирам, просто за да илюстрирам нещо пред класа.

Няколко души се засмяха.

— Майната ти — изръмжава Леон.

Настъпва опасно мълчание. Пол се обръща към него.

— Какво каза?

Сега и лицето на Леон е червено.

— Майната ти. И майната им на шибаните ти психологически игрички. Правиш го само за да се почувстваш велик. Имаш си любимци и само им повтаряш колко са страхотни. Като нея. — Той ме посочва с пръст. — Останалите можеше и да ни няма.

— Бих хвалил и теб, ако положиш поне капчица усилие — казва спокойно Пол. — Но ти не го правиш. За теб това е просто поредният час, нали? Поредната оценка, която да прибавиш към дипломата си.

— И без това ще си намеря по-добра работа от теб — казва с насмешка Леон. — Като си толкова важен, защо не си известен? Хората са го казали. Който не умее — учи другите. — Той грабва якето си. — Майната ти! Махам се оттук!

Когато той излиза, Пол казва:

— Добре. Клас като този не се нуждае от пълнеж. Джош, защо не ни покажеш как си търсиш ключовете?

По-късно Пол обяснява как трябва да се отпуснем и да си припомним някоя ситуация със силен сензорен заряд.

Започва с няколко лесни примера. Ситуация, в която сме изяли нещо вкусно. И ситуация, в която е започнало да ни се гади от нещо.

Затварям очи и си припомням една закуска отпреди няколко месеца. Бях прекарала нощта навън, не бях яла от цял един ден и въпреки че не можех да си го позволя, ароматът на пържен бекон ме примами да вляза в една квартална закусвалня. Представям си как седя на масата, усещам топлата кожена седалка под краката си, държа в ръка голяма бяла порцеланова чаша с димящо кафе, а сервитьорката слага пред мен чиния с поширани рохки яйца, все още димящи от тигана, и хрупкав крехък бекон…

Устата ми се пълни със слюнка. Това е целта, така ни е казал Пол. Когато тялото ти казва, че е истина, значи е истина.

След това се замислям как веднъж си купих миди сен жак, защото ги продаваха евтино в края на деня, но забравих да ги сложа в хладилника. И как на следващия ден въпреки това ги изядох и веднага разбрах, че не е трябвало да го правя. Неволно започва да ми се повдига.

— Добре — казва накрая Пол. — Сега да прибавим малко емоции. Ще започнем с щастие.

Това е лесно, разбира се. Трябва само да си спомня предната нощ и на лицето ми се появява огромна усмивка.

Патрик, аз също. Изпитвам същото към теб.

Това е нещото, което търся, откакто бях малко дете, давам си сметка. Безусловна любов. Абсолютно приемане.

В една връзка, която не би могла да има никакво бъдеще. Но сега няма да мисля за това. Няма.

Съсредоточи се върху щастието.

— Браво, Клер — казва Пол, когато минава покрай мен. — Справяш се много добре.

След края на часа Пол ме виква встрани от останалите.

— Онова, което каза Леон… — започва той. — В него може би има нещо вярно. Аз наистина виждам талант у теб, Клер.

Започвам да заеквам колко му благодаря, но той вдига ръка, за да ме прекъсне.

— Но виждам и нещо, което съм виждал и в други студенти — склонност да се осланяш на този талант. Наистина добрите актьори знаят кога да загърбят техниките. Неслучайно говорим за това, че трябва да се свържеш с чувствата си — най-добрите актьори носят дълбоко в себе си едно спокойствие, един мир. Една цялост. Не някаква празна, променлива същност. Разбираш ли какво ти казвам?

Кимвам.

— Емоционалната памет може да ти помогне, ако ѝ позволиш — добавя той. — Ако ѝ позволиш да те отведе до истинските ти чувства. За някои хора това може да е много мрачно преживяване, Клер. Но въпреки това трябва да го направиш.

В погледа му се чете едва ли не съчувствие.

44

— Трябва да започнем отначало — казва Катрин Лейтъм.

И на тримата вече ни идва до гуша един от друг и от факта, че сме принудени да прекарваме толкова много време заедно. Като постановка, която се е проточила прекалено дълго, с прекалено много представления; някоя от онези изтъркани пиеси за мистериозни убийства, които продължават да се разпродават, година след година. Франк ми е станал доста симпатичен, но ми се иска да не се даваше толкова лесно на Катрин. Катрин просто не мога да я разбера. Желанието ѝ да залови Патрик е толкова всепоглъщащо, толкова целенасочено, че замъглява всеки друг аспект от нейната личност.

— Трябва ясно да знаем какво искаме да се случи и как възнамеряваме да запазим контрол над събитията, които да доведат до желания резултат — казва тя. — Донякъде се надявах за признание в леглото, но, изглежда, моментът за това отмина.

— Какво предлагаш, Катрин? — пита Франк.

Спирам да ги слушам и наблюдавам как слънчевите лъчи се пречупват през бутилката „Евиан“ на масата. Един слънчев диск на тавана се превръща в елипса, после в цифрата осем и накрая отново се събира в диск.

Той ме обича, той ме обича, той ме обича, той ме обича…

— Клер? Съгласна ли си с това, което казва Катрин?

Неохотно насочвам вниманието си обратно към тях.

— С какво дали съм съгласна?

Катрин въздъхва.

— Както знаеш, имах някои резерви относно посоката, в която сме поели. Но сега, след като вече сме тук, можем да обсъдим как най-добре да се възползваме от тази очевидно интензивна връзка, която се заформя.

— По какъв начин?

— Мисля, че трябва да променим цялостната си стратегия. Ако Патрик е убиец, това донякъде е така, защото се чувства предаден от жените. Предлагам ти също да го предадеш.

— Искаш да кажеш… да го оставя да ме хване с друг? — казвам невярващо аз.

— Защо не? Ако е толкова хлътнал по теб, колкото изглежда, това ще го ядоса. Един обикновен мъж би изразил гнева си с думи. Ако е убиец, може би ще го направи чрез насилие.

— За бога, Катрин. Това е много рискована стратегия — казва Франк.

Тя свива рамене.

— Имаш ли по-добро предложение?

— Няма да го направя — казвам без колебание.

— Ти си актрисата — казва Катрин. — Не тази, която пише сценария.

— Ако причиним това на Патрик… — започвам, но спирам. Той ще ме намрази, иска ми се да кажа. Той никога повече няма да ми има доверие.

Но разбира се, Катрин точно затова го предлага.

Най-сетне съм открила мъж, с когото не искам да играя игрички. И ето че предстои да направя точно това.

В главата си чувам гласа на Пол. Неслучайно говорим за това, че трябва да се свържеш с чувствата си — най-добрите актьори носят дълбоко в себе си едно спокойствие, един мир. Една цялост…

Оставям чашата с вода и се изправям на крака.

— Аз бях дотук — казвам тихо.

— Ти беше какво? — намръщва се Франк.

— Повече няма да участвам.

— О, за бога — казва Катрин. — Клер, престани да се надуваш и седни.

— Говоря сериозно. Стига толкова. Съжалявам.

Катрин поглежда Франк.

— Детектив? — казва тя.

В този момент си давам сметка, че са обсъждали подобни непредвидени обстоятелства, че са се подготвили; че сега Франк би трябвало да каже или да направи нещо, с което да ме спре.

Но той не го прави. Вместо това мъчително казва:

— Добре, Клер, щом така искаш.

— Кажи ѝ, Франк — настоява Катрин. — Или аз ще го направя.

— Какво да ми каже?

— Ако се откажеш, ще те качат на първия самолет обратно за Великобритания.

Гледам я втренчено.

— Ти подписа договора — добавя тя.

— Но не прочетох договора. Ти не ми даде достатъчно време.

Катрин свива рамене.

— Не можехме да поемем риска да се откажеш по средата — казва извинително Франк.

— И все още не можем — добавя Катрин. — Това не е свършило, докато аз не кажа.

В погледа ѝ към мен се чете точно толкова загриженост и състрадание, колкото към някой лабораторен плъх.

— А сега може ли да се върнем към работата?

45

— Днес си мълчалива, Клер.

Патрик се връща в леглото с бутилка вино и две чаши.

— Всичко наред ли е? — добавя той.

— Разбира се.

Аз се надигам да седна и се усмихвам.

— Само съм малко… замислена, това е всичко.

Той също се усмихва.

— Кажи ми тогава за какво си мислиш.

Въздъхвам.

— Иска ми се да можех.

Не мога да спра да разигравам в главата си яростния скандал между мен, Катрин и Франк, който се разрази, след като разбрах какво би се случило, ако откажа да участвам в операцията. Крещях, молих, ридах дори; без никакъв успех.

Аз съм в капан. Просто една марионетка, зомби. Повтарям техните реплики като папагал, правя техните движения.

Как изобщо се стигна дотук?

Вече си давам сметка, че Катрин няма да спре, докато не получи нещо, което може да използва като доказателство срещу Патрик. Колкото и незначително да е то, колкото и да е двусмислено, тя ще се възползва от нещо, което той рано или късно ще каже или ще направи, и ще го вкара в затвора.

Дори ако е породено от разбираемия гняв на един сирак, предаден от жената, която обича. Жената, за която си е мислел, че също безусловно го обича.

— Мислех, че можем да си доверим един на друг дори най-ужасните неща, които се случват в главата ни — казва нежно Патрик. — Повярвай ми, Клер. Нищо, което ми кажеш сега, не може да промени чувствата ми към теб.

Почакай само докато разбереш какво ти е намислила Катрин, казвам си.

Но след това ми хрумва: Ами ако наистина му кажа?

Идеята е толкова налудничава и в същото време толкова великолепно проста, че едва не ахвам на глас.

Ако изляза от ролята? Ако разкажа всичко на Патрик?

Ако двамата имаме бъдеще заедно, в някакъв момент той ще трябва да узнае истината. Но в момента, в който се случи това, с операцията е свършено. Ще бъда депортирана.

Освен ако — мислите ми вече препускат бясно, — освен ако не му кажа, без Франк и Катрин да разберат. Освен ако не направя Патрик част от тайната. И двамата заедно продължим да замазваме очите на Франк и Катрин, докато не загубят интерес към него.

Вместо да го вкарам в капан, аз бих могла да съм тази, която ще го спаси.

— Защо се усмихваш, Клер? — пита ме той.

— Задръж тази мисъл — казвам аз и скачам. — Задръж тази мисъл и не мърдай оттук. Има нещо, което трябва да ти кажа — нещо наистина шокиращо. Нещо… — спирам, осъзнала значението на онова, което предстои да направя. — Нещо, което сигурно ще накара главата ти да експлодира. Отивам да си взема набързо един душ. После ще говорим.

— Нямам търпение — казва Патрик. Звучи развеселен.

Спирам само да си взема един халат и отивам в банята. Изваждам огърлицата с микрофона от джоба на дънките си, в който я бях скрила, и я заравям дълбоко в коша за пране на Патрик, като добавям отгоре няколко хавлиени кърпи.

Съжалявам, Катрин. Но не трябваше да се опитваш да ме притискаш в ъгъла.

Поемам си дъх, съсредоточавам се, успокоявам се и бързо прехвърлям сцената наум. Как да застана, какво да кажа. И как да звуча. Сериозно? Развълнувано? Извинително? Просълзено? Не, трябва да е спокойно, решавам. Все пак за него това ще е съвсем нова информация. И ще имам само една възможност да го направя. Без повторения, без дубли.

Само за миг ми минава през ум, че Патрик може да ми се ядоса. Спомням си гневния му изблик в театъра и окървавеното лице на Раул.

Но сега ще бъде различно. Повярвай ми, Клер, нищо, което ми кажеш сега, не може да промени чувствата ми към теб. Трябва да вярвам в това.

Уплашена съм — ужасена — но и щастлива. Знам, че има вероятност това да завърши зле. Но има и шанс, колкото и да е нищожен, той да разбере напрежението, на което бях подложена, и да ми прости. И този нищожен шанс е всичко, от което имам нужда, за да се чувствам замаяна от радост.

Може би двамата най-сетне ще успеем да се обичаме без всички тези измами.

Пускам водата на душа и протягам ръка за душгела. Бутилката се изплъзва от мокрите ми пръсти и се търкулва зад умивалника. Прикляквам, за да я вдигна.

И тогава я виждам — една жичка, тъничка като фиде, залепена за фаянса.

Докосвам я. Лепкава е. Пъхвам нокът под нея и леко я отлепвам. Върви нагоре към смесителя и минава през една дупчица. Проследявам я до мястото, където изчезва зад огледалото.

За миг оставам втренчена в собственото си отражение, с невярващо лице.

После свалям огледалото от стената и го обръщам. Залепен за гърба, на едно малко петънце, издраскано в сребристата повърхност, стои електронен чип. Миниатюрна камера за наблюдение.

Знам какво е това, защото е точно същата като онези, които инсталираха и в моя апартамент.

Какво означава това? Не мога да го проумея. Франк винаги ми е казвал, че се налага да нося огърлицата през цялото време, защото не могат да рискуват да сложат подслушвателни устройства в апартамента на Патрик. Тогава как това се е озовало тук?

Вече останала без дъх, проследявам жичката в другата посока, надолу към пода, и я отделям от стената. Надига се от фугата между плочките — като въже на котва изпод пясъка.

Проследявам я до шкафа, където влиза в една разпределителна кутия. Притаила се е там като голям черен паяк, със своите многобройни крачета от жички, всяко в различна посока.

Не просто една камера. Десетки, из целия апартамент. И жички навсякъде. Толкова много, че няма как Патрик да не знае за тях.

Изскубвам разпределителната кутия от скривалището ѝ.

Повярвай ми, Клер. Нищо, което ми кажеш сега, не може да промени чувствата ми към теб…

— Ах, ти, шибаняк такъв — казвам аз на глас. Казвам го със своя истински британски акцент.

Защото току-що съм осъзнала какво означава това. И защо няма смисъл повече да се преструвам.

Патрик знае, че тези жички са тук.

Той не е заподозреният.

Аз съм.

46

Поредица от всевъзможни сценарии и ретроспекции се блъскат в ума ми.

ФРАНК

Детектив, да поговорим отвън?

ИНТЕРИОР. ГЛАВНО ПОЛИЦЕЙСКО УПРАВЛЕНИЕ — КОРИДОР

Двамата детективи тихо разговарят помежду си в коридора.

ДЕТЕКТИВ ДЕЙВИС

Тя или казва истината, или заслужава „Оскар“.

ФРАНК

Кой ни остава тогава?

ДЕТЕКТИВ ДЕЙВИС

Съпругът?

ФРАНК

Или вероятността тя наистина да е толкова добра.

ДЕТЕКТИВ ДЕЙВИС

Какво ще кажеш да се заровим малко по-дълбоко в живота на тази Клер Райт?

Което се предполага, че са направили. И за съжаление:

ДЕТЕКТИВ ДЕЙВИС

Тя има някакво алиби, но мъжът, с когото се е прибрала онази нощ, е бил пиян и не може да си спомни в колко часа си е тръгнала от апартамента му. Като нищо би могла да се е върнала в хотела на Стела.

Сцената, която се разиграва в ума на детектив Дърбан, вече е различна.

ИНТЕРИОР. ХОТЕЛ „ЛЕКСИНГТЪН“ КОРИДОР — НОЩ

Почуквам на вратата на стаята на Стела.

АЗ

Госпожо Фоглър? Стела? Аз съм — Клер… Имам нещо, което принадлежи на Патрик.

Отначало няма отговор. След това Стела отваря вратата с чаша в ръка. Олюлява се.

СТЕЛА

О, ти ли си? Момичето, което не успя да свали съпруга ми. Какво искаш?

АЗ

По-добре да влезем вътре.

И тогава следват редица злощастни случайности.

ИНТЕРИОР. СТАЯ ЗА ПОЛИЦЕЙСКИ РАЗПИТ — ДЕН

ХЕНРИ

Значи според онзи адвокат на име Рик, Клер твърде много се е вживяла в ролята си. По-точно, вживяла се е като за хиляда долара.

Последвана от случайност номер две:

ИНТЕРИОР. КАБИНЕТ В ГЛАВНОТО ПОЛИЦЕЙСКО УПРАВЛЕНИЕ — ДЕН

ДЕТЕКТИВ ДЕЙВИС

Продуцентът твърди, че тя го е нападнала, извадила е пистолет… а след това е настояла да ѝ даде пари, за да не покаже видеозаписа на съпругата му. И това се е случило същата онази вечер, когато е отишла да работи за Стела. Може през цялото време пистолетът да е бил у нея, да е заплашила с него Стела… после нещо да се е объркало и двете да са се сборичкали.

ФРАНК

Господи… Има ли някакво доказателство, че той казва истината?

ДЕТЕКТИВ ДЕЙВИС

Само записът от охранителната камера, на който се вижда как тя излиза от офиса му. На излизане от сградата се разписва възможно най-безгрижно. Но се вижда, че пистолетът стърчи от дамската ѝ чанта.

ИНТЕРИОР. КАБИНЕТ В ГЛАВНОТО ПОЛИЦЕЙСКО УПРАВЛЕНИЕ — ДЕН

ФРАНК

Но ако Клер има нещо общо със смъртта на Стела, защо по време на аутопсията бяха открити допълнителни наранявания?

ДЕТЕКТИВ ДЕЙВИС

Книгата със стихотворенията е била у нея. Може би е взела идеята оттам. Дала си е сметка, че по този начин би могла да отвлече вниманието от обира.

ФРАНК

Даже и следите от презерватив?

ДЕТЕКТИВ ДЕЙВИС

Момичетата, които правят безразборен секс, често носят презервативи. Може да е отъркала някой в раната върху бедрото на Стела, с надеждата съдебните ни експерти да открият следите и да решим, че извършителят е бил мъж. Точно както и направихме.

ФРАНК

Само някой социопат би разсъждавал толкова хладнокръвно, след като току-що е пребил друг човек до смърт.

ДЕТЕКТИВ ДЕЙВИС

Или някой, свикнал да действа под напрежение.

На сцената например.

ФРАНК

Добре. Тя е заподозряна.

И после. Много седмици по-късно:

ИНТЕРИОР. КАБИНЕТЪТ НА КАТРИН ЛЕЙТЪМ — ДЕН

ФРАНК

Значи не разполагаме почти с нищо… освен с онази актриса, Клер Райт.

КАТРИН

Любопитно. Чудя се… Ами ако я накараме да мисли, че е изключена от подозрение, като претекст за това да я подмамим да дойде тук и да ѝ направим няколко психологически теста?

ФРАНК

Това законно ли е?

КАТРИН

Ще бъде, ако я накараме да подпише съответните формуляри за съгласие. Може да ѝ кажем, че ми помага да съставя психологически портрет на убиеца.

Мисля, че това ще ѝ хареса — идеята, че е успяла да се внедри в разследването.

ФРАНК

На какъв етап ще ѝ кажем, че е заподозряна?

КАТРИН

Ако не излезе от подозрение, може би никога.

Ще скалъпим някаква мелодраматична история за Патрик и стихотворенията — нещо, което да отговаря на нуждата ѝ от театралност.

Тест на Векслер. Минесотски многофакторен личностен въпросник. Въпросник за признаци на психопатия на Хеър.

Още тогава ми се беше сторило странно, че е необходимо да ми правят всички онези тестове за психопати.

Примамиха ме с онова, което са знаели, че ще ми хареса. Първо видеокамерата, с която ме записваха. Разиграха истинско представление. Възползваха се от суетата ми…

ИНТЕРИОР. СТАЯ ЗА НАБЛЮДЕНИЕ — ДЕН

ГЛАСЪТ НА ДЕТЕКТИВ ДЪРБАН

Вярно е, че имаме жени полицаи, които биха могли да се справят. Не искам да проявявам неуважение към колегите си, но ти виждала ли си ги? Мисля, че Клер би имала много по-голям шанс да го накара да свали гарда.

ГЛАСЪТ НА КАТРИН ЛЕЙТЪМ

Последния път не успя.

ГЛАСЪТ НА ДЕТЕКТИВ ДЪРБАН

Той ѝ даде книгата. Ти сама го каза — за него това е признак на интимност.

Само са чакали да нахълтам в стаята и да настоявам да ми дадат роля в тяхната операция. Да се внедря в разследването.

КАТРИН

Много добре, Клер. Това са фройдистки глупости, разбира се. Но съм впечатлена от начина, по който прие предложението ми и продължи в същия дух.

И сълзите бяха чудесен детайл.

В смисъл: Може би все пак ще се окаже, че ти си нашата убийца.

47

Изтичвам в спалнята, като продължавам да държа разпределителната кутия в ръка, и я хвърлям в леглото.

— Какво е това? — настоявам да узная аз.

Патрик ме поглежда стреснато.

— Какво…

— Вече знаеш по-голямата част от онова, което щях да ти кажа, нали? Всъщност си адски добре осведомен.

Той примигва насреща ми.

— Какво ти казаха, по дяволите? — изкрещявам му аз.

— Казаха ми, че може би ти си убила съпругата ми — тихо отговаря той. — Свързаха се с мен, след като се върнах от Европа, и ми казаха, че е възможно да си я убила ти. Това сякаш обясняваше много от нещата, които си казала, които си направила… И когато ми казаха, че онази нощ си била в хотелската стая на Стела и че си имала пистолет…

— Ти не схващаш ли? — казвам невярващо. — Аз винаги съм ти имала доверие. Не на тях — на теб. А ти — ти лъжлив, долен шибаняк… — започвам да го удрям, а юмруците ми отскачат безпомощно от стегнатото му жилесто тяло. — Аз се влюбих в теб! — надавам вой аз. Дори сега, при тези невъобразимо отвратителни обстоятелства, е приятно най-сетне да изрека тези думи на глас. — Те ми казаха да не го правя, но аз бях твърде, твърде глупава. Патрик, не разбираш ли? Аз те обичам.

Едва когато посягам към лицето му, Патрик притиска ръцете ми към тялото.

— За бога, Клер, успокой се…

Тогава вратата се отваря с трясък и Франк Дърбан ме отскубва от него. Оставям се да ме отскубне. Така или иначе вече няма значение. Нищо няма значение.

— Клер Райт, арестувана сте по подозрение в убийството на Стела Фоглър… — започва той.

Аз го отблъсквам с гневен рев. Докато залита, се шмугвам под ръката му — от всички уроци по сценичен бой най-сетне има някаква полза — и побягвам. Нямам никаква представа къде отивам. Знам само, че целият ми свят, цялата ми реалност, току-що се е преобърнал с краката нагоре.

— По дяволите — чувам Франк, докато тича след мен. — Мамка му!

И после по радиостанцията:

— Подкрепление, спешно.

48

В крайна сметка отивам у Джес. Откакто избягах на Франк, не съм виждала повече полицаи и не мога да се сетя за друго място. Но Джес я няма, а аз не си нося ключовете. Купувам си бутилка водка и чакам, но тя не се прибира.

В ума ми един след друг преминават образи, отново и отново до безкрай.

РИК

Дано нямаш против, че го казвам, Клер, но не приличаш на такова момиче.

АЗ

Преди да осъзная, че има и по-вълнуващи начини да си плащаш наема.

ПРОДУЦЕНТ

Това не е точно второ прослушване, Клер. В момента набирам лица за различни проекти.

ФРАНК

По-голямата част от усилията ни са съсредоточени върху един човек.

КАТРИН

Заподозреният ще бъде поставян в ситуации, които да го подканят да разкрие различни аспекти от своята личност, така че след това да бъдат съпоставени с психологическия портрет на убиеца, който съм създала.

АЗ

… некрополис с много повече мъртви от братска могила.

Аз съм гробище — там, под луната унила,

мъртъвците ми скъпи остават без плът.

КАТРИН

Нека видим какво ще ни покаже скалата на Векслер.

ПАТРИК

Мисля, че започвам да се влюбвам в теб.

ПАТРИК

Мисля, че започвам да се влюбвам в теб.

ПАТРИК

Мисля, че започвам да се влюбвам в теб.

Изпивам по-голямата част от бутилката, преди да си дам сметка, че Джес сигурно е заминала някъде. И в крайна сметка няма къде другаде да отида освен обратно в апартамента, в който ме сложиха Франк и Катрин — апартамента, пълен с камери, микрофони и лъжи.

Там също няма никого. Но знам, че в крайна сметка ще ме намерят. Разпердушинвам всичко, изтръгвам кабелите от скривалищата им, изскубвам миниатюрните камери зад огледалата, изпочупвам мебелите от „Уест Елм“ и разкъсвам книгите с репродукции на Джорджия О’Киф. Вдигам крак над стъклената масичка за кафе и го стоварвам отгоре ѝ. Първия път на плота се появява облак от пропукани снежинки. При втория избухва желаната експлозия от парченца стъкло.

И после — нищо. Само празно, глухо отчаяние. Ще ме арестуват, мисля си. Край с Патрик. Край с уроците по актьорско майсторство.

Точно както предишния път с „Врява“. Не, по-зле е. Изтощена се свличам сред бъркотията на пода.

В най-добрия случай ще ме депортират. Обратно в Англия.

С мечтата ми — с моя втори шанс — е свършено.

Вземам парче стъкло.

Искала да му покаже, че не е било просто актьорска игра.

Допирам стъклото до китката си. Здравей, стари приятелю.

Парещата болка е опияняваща. Тя ми говори: Ти беше права. Не те, ти. Ти беше невероятна. Беше истинска.

Прокарвам го нагоре по китката си — толкова лесно, като да отвориш пакет с ядки.

За удар на сърцето — нищо. После кръвта нетърпеливо руква, шурва на талази. Еуфория и ужас с грохот се блъскат в ума ми.

Може би сега ще осъзнаят какво са сторили.

А и да не го направят, на кого му пука?

Майната им.

Прорязвам отново, прокарвам острия ръб по ръката си като цигулар с лък.

Последният ми поклон. Благодаря ви и лека нощ.

Представлението свърши, приятели. Беше чудесно да сме заедно.

Един последен разрез със стъклото. Зрението ми се замъглява като приближаващ насреща ми тунел, като угасващ прожектор и главата пада върху гърдите ми.

Моля, завеса. Моля, аплодисменти.

Моля, забвение.

Финал.

49

ИНТЕРИОР. АПАРТАМЕНТЪТ НА КЛЕР — НОЩ

Котката си проправя път между изпочупените стъкла с жално мяукане. Чува се трясък от ритници по вратата. Тя се тресе и вибрира под силните удари. На петия ритник рязко се откача от пантите си.

Нахлува Франк Дърбан.

ФРАНК

Господи!

Клер лежи в безсъзнание сред локва кръв. Той изтичва при нея…

ФРАНК

Клер! Клер, събуди се! По дяволите!

Той изважда радиостанцията си и натиска копчето като обезумял.

50

— Не е имало опасност за живота ѝ — казва пренебрежително Катрин. — Срязала е само едната си китка. Типична мелодраматична проява.

— Щеше да умре, ако не я бях открил — казва остро Франк. — Все още е в спешното отделение.

Той се обръща към Патрик Фоглър.

— Ще изпратим човек да махне останалите камери.

Патрик оглежда апартамента си.

— Всичките ли? Искаш да кажеш, че… това беше всичко? Край? Ще повдигнете ли обвинение срещу нея?

Франк поклаща глава.

— Без самопризнание не разполагаме с нищо, което да оправдава повдигане на обвинение. Съжалявам, Патрик.

— Но състоянието ѝ ще бъде оценено в охранявано психиатрично заведение — добавя Катрин. — Най-вероятно ще могат да я задържат там, докато имиграционните служби уредят връщането ѝ във Великобритания.

Патрик кимва.

— А какво мислите вие? Честно? Тя ли е убила Стела?

Следва дълго мълчание.

— Честно казано — признава Катрин, — според мен никога няма да разберем. И не съм сигурна, че някога изобщо щяхме да го узнаем, колкото и дълго да я бяхме наблюдавали. Мисля, че за Клер Райт реалността е такава, каквато тя иска да бъде.

51

„Грийнридж“. Психиатричен център за постоянно настаняване на трийсет километра северно от града. През десетте месеца, прекарани в Америка, почти не съм излизала от Манхатън. Нищо от опита ми в тази страна не ме е подготвило за сблъсъка с мизерията в тукашните държавни здравни учреждения.

Отделението, в което съм настанена, е оборудвано с електронни ключалки. На теория се грижат за сигурността ни, докато оценяват състоянието ни. На практика сме затворници. Имаше някакво разглеждане на делото ми в съда, но прецениха, че не съм в състояние да присъствам на него, а предоставеният ми от щата адвокат просто подаде някакво заявление, в което се казваше, че представлявам заплаха за самата себе си, а може би и за другите. Такава е процедурата явно. Един пациент — огромен чернокож мъж, когото санитарите наричат Месото, е закопчан с белезници към леглото си по двайсет и четири часа на ден. Останалите се придвижват свободно, доколкото им е възможно, макар че и те се препъват нагоре-надолу по излъсканите коридори, сякаш носят невидими метални окови на краката си, и си мърморят на някакви жаргони, които не разбирам. Всички изглеждат перманентно замаяни от каквито там лекарства са им предписани.

Навън е жега и прозорците не се отварят. Мъжете сред пациентите се разхождат голи до кръста и дори персоналът не носи нищо под престилките. Нощем нищо не разделя мъжете и жените освен един коридор. През първата си нощ тук чух писъците на една жена надолу по коридора, някой я беше нападнал. Персоналът отведе мъжа, но два часа по-късно той отново се озова при нея.

* * *

Психиатърът, който отговаря за мен, се казва доктор Андрю Банър. Той е млад и по кожата му личат признаците на хронично преработване. Първия път, когато се виждам с него, дълго време проверява рефлексите ми.

— Страдаш ли от някаква форма на физически стрес или нараняване? — пита ме.

— Вече ви казах какво се случи. — По някаква причина зъбите ми тракат. — Беше полицейска операция — работех заедно с полицията. Заведоха ме в един апартамент, пълен с камери. Но не ми казаха, че и навсякъде другаде има камери. Защото всъщност аз бях тази, която наблюдаваха.

Спирам, когато осъзнавам колко превъзбудено звучи гласът ми.

— Някаква автомобилна катастрофа? Или уличен грабеж? — продължава Банър, като светва в очите ми с малко фенерче.

— Не — отвръщам и прехапвам устни, за да им попреча да се движат.

— Някакви нервни състояния? Епилепсия? Хипогликемични кризи? Маниакални епизоди? Депресия, мисли за проява на насилие?

— Не. — Поглеждам надолу към ръката си, вече е превързана. — Искам да кажа, с изключение на това.

— Случва ли ти се да чуваш гласове, които не съществуват наистина?

— По-скоро не.

Той изключва фенерчето.

— По-скоро не?

— Понякога си представям, че съм във филм. Наблюдавам се отстрани как играя.

Той си записва нещо.

— Вземала ли си някакви хапчета без рецепта през последните дванайсет месеца?

— Само екстази. Но не много често.

— Аха.

Записва си още нещо.

— Вижте — казвам и ми се струва, че го правя за пети път. — Беше във връзка с убийството на Стела Фоглър, онова, което се случи през февруари. От полицията ме подмамиха да се срещна с някаква психоложка, която ми направи куп тестове.

— Какви тестове?

Опитвам се да си спомня, но лекарствата, които са ми дали, замъгляват паметта ми.

— Предимно разговаряхме. За това какво е да израснеш с приемни родители. Мисля, че по някакъв начин това беше част от психологическия ѝ портрет. Цялата измишльотина в стила на онази приказка за момиченцето, което отива да живее при мечките в гората.

Той си записва и това.

— Вярвате ли ми?

Долавям отчаянието в гласа си.

— Разбира се.

— Наистина ли? — питам с облекчение. — Благодаря ви. За момент дори на мен ми прозвуча налудничаво.

Докато продължава да пише, той казва:

— Неотдавна имах пациент, който мислеше, че в стомаха му расте дърво. Спомняше си как е изял една ябълка заедно със семките и беше решил, че са покълнали в него. Страдаше от мъчителни стомашни спазми. Веднага щом му дадохме лекарство, спазмите спряха. Беше се убедил, че лекарството е отрова и че дървото е умряло.

— Но пак е бил луд — казвам аз, неразбиращо.

— Клер, това е дума, която предпочитаме да не използваме тук. Всеки от нас живее в собствена реалност.

Доктор Банър поглежда към лаптопа си.

— Малко като в компютърна мрежа. Различните машини в мрежата работят с различен софтуер. Понякога се получават бъгове. Един вид, проблеми със съвместимостта. Хората от техническата поддръжка трябва да ги оправят. Разбираш ли какво ти казвам?

— Не съвсем.

— Нека се изразя по следния начин. В твоята система има известен химичен дисбаланс, който трябва да бъде коригиран.

— Какво означава коригиран?

Оказва се, че означава да приемам ударни дози пимозид, проверин и иклимитол — лекарства, за които ме уверява, че имат малко странични ефекти, но аз усещам как притъпяват мисловния ми процес и обвиват ума ми в лепкав химичен сироп. Освен това от тях постоянно съм гладна. Прекарвам дните си в стаята с телевизора, където летаргично очаквам санитарите да дойдат с поредната порция храна, пълна с въглехидрати. По време на една консултация допускам грешката да кажа на Банър, че страхът от останалите пациенти ми пречи да спя, така че в допълнение към другите лекарства, той ми предписва и сънотворни. Както всички лекарства тук, след като веднъж са предписани, нямаш избор дали да ги пиеш. Санитарите стоят над теб и проверяват дали си ги глътнал. Точно като в „Луди години“, но без Упи Голдбърг.

Струва ми се иронично колко вманиачен е Банър на тема лекарства, при положение че точно злоупотребата с хапчета е изпържила мозъците на повечето от неговите пациенти. Сравняват си рецептите, сякаш обсъждат изискани ястия — „Амфети ли ти дадоха? Стига бе, на мен ми даде само две антита и рецепта за малко кветиапинче“ — и обясняват наляво и надясно какви нива на върховно себеосъзнаване са достигнали, докато са се друсали с крек и фенциклидин. Не ми е спокойно всяка нощ да потъвам в медикаментозна кома, особено след като знам, че по-зорките сред тях са наясно точно какво съм изпила. Но нямам друг избор.

След около седмица — с известна тържественост — доктор Банър съобщава диагнозата ми. Страдам от параноичен налудничав епизод. Когато роптая, че всичко това наистина се е случило, че полицейската операция е била толкова истинска, колкото и тази болница, доктор Банър махва пренебрежително с ръка. Фактите не са важни, настоява той. Важно е как реагирам на тях. Преживявала съм дисоциация — вътрешно разединение на различните личностни черти. Плюс елемент на психоза, заради който не успявам да различа представа от реалност. Той вярва, че тези симптоми всъщност са свързани с хистрионно разстройство на личността и се появяват в резултат на повишен стрес.

За всички тях лечението е едно и също: увеличени дози от същите лекарства.

Бавно, бавно, дали в резултат от лекарствата, или просто с течение на времето, превъзбудата ми отшумява. Вече не подскачам до тавана, стресната от всеки шум, и не се събуждам рязко, с вкус на повръщано в устата, от поредната паническа атака. Вихрушката от накъсани образи в главата ми почти затихва. Безкрайно редуващите се филми започват да се въртят бавно и в някакъв момент спират.

И вече рядко се виждам като актриса, която крачи през филма на собствения си живот.

Болката в сърцето ми, болката по Патрик, не отшумява толкова бързо. Сега си давам сметка колко глупаво е било от моя страна да се оставя да се влюбя в него. Едва за втори път в живота си съм влюбена и за втори път се влюбих в нещо, което не е истинско.

Но това не означава, че моите чувства не са истински.

Това е моята скъпоценна тайна — онази частица от мен, за която не признавам пред Банър и неговия екип терапевти. Страхувам се, че ако им кажа, ще намерят начин да я накарат да изчезне. А тя е всичко, на което мога да се осланям сега. Единствената частица от Патрик, която ми остана.

Колкото до Франк и Катрин, не ги мразя. Не изпитвам нищо към тях. Дори когато си мислех, че Катрин е на моя страна, знаех, че не съм нищо повече от една пионка за нея. Никога не съм я харесвала и не съм ѝ имала доверие, и сега знам, че тези инстинкти не са ме подвели.

Няма нищо по-дълго от дни окуцяли,

под товара на мокрите зимни парцали

пак Досадата — плод на пресита — гнети

и безсмъртие с ужас предричаш ѝ ти.[12]

Отначало тревожно чакам полицията или имиграционните служби да дойдат и да се заемат с мен. Но с минаването на седмиците трябва да се изправя пред една друга възможност. Системата просто ме е захвърлила на това място и е забравила за мен. Докато доктор Банър не реши, че съм излекувана, няма причина някой да поиска да изляза оттук.

Част трета

52

— Мисля, че вече съм добре — казвам колебливо. — Наистина, чувствам се чудесно.

В погледа, който доктор Банър ми отправя, се чете нещо близко до състрадание.

— За съжаление, един от маркерите на разстройствата на личността от група Б е именно изкривената представа на болния за него самия. Често болните преценяват погрешно именно онези качества у себе си, които причиняват затруднения за останалите и подриват собствените им взаимоотношения с хората.

Намръщвам се.

— Искате да кажете, че няма да стана по-добре, докато не започна да си мисля, че съм болна? Това е малко като в „Полет над кукувиче гнездо“, не мислите ли?

— Казвам, че собствената ти преценка за това колко си добре може да не е толкова надеждна, колкото моята и тази на лекарския ми екип.

— А доктор Лейтъм? Какво казва тя?

— Клер, не успях да открия твоята доктор Лейтъм.

Нещо в думата твоята ме кара да го изгледам остро.

— Според вас съм си я измислила, така ли?

— Не съм казал подобно нещо. Но така или иначе фактите…

— Не са от значение. Знам. Но тя е психолог. И ми направи всички онези тестове. Това е информация, която трябва да имате.

— Ако такава съществува — внимателно отговаря Банър, — несъмнено би била от полза. Но мога да те уверя, че в Американския борд по съдебна психология няма регистрирана Катрин Лейтъм. Проверих.

— Бих могла да ви заведа в кабинета ѝ.

— Това е невъзможно, Клер.

— Защо не? Ще отнеме само няколко часа. И тогава може би ще ми повярвате — казвам отчаяно.

Мисля, че Банър ме харесва: аз съм общо взето единствената от неговите пациенти, с която може да проведе смислен разговор, и съм забелязала, че ми отделя много повече време за консултации, отколкото на безмозъчните друсаняци.

— Може би аз ще си повярвам. Вместо да се чудя дали всичките тези глупости не са само в главата ми.

За да е още по-унизително, започвам да плача.

Банър ме гледа известно време.

— Добре, Клер — казва накрая. — Ако наистина чувстваш, че ще ти е полезно, ще организирам транспорт.

На следващия ден тръгваме с микробуса на клиниката. Доктор Банър, аз и един мускулест санитар на име Антон, който очевидно е тук, в случай че реша да избягам. Когато стигаме до Юниън Сити, започвам да се паникьосвам, защото не мога да открия вярната пресечка.

— Тук някъде е — казвам, като се стрелкам между прозорците на микробуса. — Сигурна съм.

Доктор Банър си записва всичко, което казвам, затова след известно време се опитвам насила да замълча и сядам върху ръцете си, за да им попреча да се размахват наоколо. След това завиваме зад един ъгъл и за мой късмет я виждам насреща — познатата редица полупразни паркинги и грозни ниски индустриални постройки.

— Ето я! — възкликвам и посочвам с ръка. — Виждате ли, нали ви казах? Отбийте тук.

Излизаме. Сградата изглежда почти изоставена.

— Не се тревожете, винаги си е изглеждала така — успокоявам го аз.

Приближавам се до входните врати и ги дръпвам. Не се отварят. Надниквам вътре. На рецепцията няма никого. Само една табела, на която пише, че празната сграда се охранява от пазачи с кучета. И още една, на някаква фирма за недвижими имоти.

— Клер, тук няма никого — изтъква очевидното доктор Банър.

— Почакайте — казвам отчаяно. — Нека ви покажа апартамента. Онзи, в който снимаха всичко. Точно от отсрещната страна на реката е.

Но още преди да стигнем там, вече съм се досетила какво ще открием.

Вратата отваря жена с южноафрикански акцент. Наела е апартамента под наем през „Еър Би Ен Би“, казва тя. Имал отлични оценки.

Същото се случва и в апартамента отдолу — онзи, в който беше Франк Дърбан.

Доктор Банър внимателно отбягва погледа ми, но забелязвам, че Антон стои неотлъчно до мен.

— Може ли да използвам телефона ви? — питам отчаяно доктор Банър.

— На кого искаш да се обадиш, Клер?

— На Франк… детектив Дърбан. Той ще може да ви каже къде е доктор Лейтъм.

Банър се поколебава, преди да отговори:

— Аз ще му се обадя вместо теб. И след това наистина трябва да се връщаме.

Той изважда телефона си, набира някакъв номер и моли да го свържат с Нюйоркската полиция.

Чакам, докато той говори по телефона. На няколко пъти казва, че се опитва да се свърже с детектив Франк Дърбан. В крайна сметка затваря и ме поглежда безизразно.

— Е? Какво ви каза той? — Сърцето ми се е свило в гърлото.

— През последните три месеца детектив Дърбан е бил в отпуск по болест.

— Но това е невъзможно — казвам безпомощно аз. — Той ме следеше навсякъде. Пазеше ме. За бога, дори имах кодова дума…

— Каква беше кодовата ти дума, Клер?

— Беше Кой… Ком… — поклащам объркано глава. — Не мога да си спомня.

Отново започвам да плача.

— Антон — казва тихо доктор Банър. — Би ли придружил Клер до микробуса? Време е да я върнем обратно в „Грийнридж“.

53

Доктор Банър иска да участвам в групова терапия.

Според мен е безсмислено — как е възможно разговорите с група душевно нестабилни наркомани да поправят случилото се — но в крайна сметка се съгласявам да опитам, предимно за да му се подмажа.

В групата сме осем души, а мястото за срещи е в столовата, в промеждутъка между часовете за хранене. Една от сестрите в психиатрията, Орла, играе ролята на водещ.

— Първо, нека днес кажем добре дошла на Клер — казва тя с тих, спокоен глас. — Здравей, Клер, и поздравления за тази важна крачка.

Следва вяло летаргично ръкопляскане.

— Добре — казва Орла, като се обръща към младия мъж до нея. — Итън, защо не ни разкажеш за какво си мислеше през последната седмица?

Итън започва да мрънка нещо за това как се чувства гузен, защото е крал пари от сестра си, за да си купува наркотици. Почти не го слушам. Току-що си дадох сметка на какво ми прилича тази сбирка.

Хора, събрани в кръг около учителя в средата, един по един изнасят представление.

И получават аплодисменти.

В резултат на казаното от Итън за днешната среща е избрана темата: „Ужасните неща, които сме вършили“. Една жена е наръгала съпруга си, защото си мислела, че е Сатаната. Някаква друга се опитала да се метне през прозореца пред очите на децата си.

Най-сетне идва моят ред.

— Клер — казва Орла, като се обръща към мен. — Спохождат ли те някакви тревожни мисли?

— Ами — казвам аз — в някакъв момент нямах пари да си плащам наема и нямах право да работя законно. Затова ходех по хотелите в Манхатън и се преструвах на проститутка.

— Добре — казва Орла след кратко мълчание. — Благодаря ти, че сподели това. Сега, Анна…

— Ехааа! — казва един мъж от дясната ми страна на име Майкъл. — Чакай малко. Как става това? Просто казваш на някакъв случаен мъж, че си проститутка?

Всички погледи са втренчени в мен.

Затова им разказвам.

ИНТЕРИОР. БАРА НА ХОТЕЛ „РУЗВЕЛТ“, НЮ ЙОРК — НОЩ

РЕБЕКА

Колко най-много си плащал за жена, Алън?

АЛЪН

Четиристотин долара.

РЕБЕКА

Умножи го по две.

АЛЪН

Шегуваш ли се?

РЕБЕКА

Не, не се шегувам, но се забавлявам — и точно затова струвам осемстотин долара. Ако си размислил…

АЛЪН

Не, почакай. Осемстотин… добре.

РЕБЕКА

Половината ще ми трябват в аванс.

АЛЪН

(изважда портфейла си)

Всичко си измислила, нали, Ребека?

РЕБЕКА

Разбира се. Ще се качим поотделно — първо ти.

Не поглеждай портиера в очите.

— Нямах намерение наистина да спя с онези мъже — казвам накрая. — Но така или иначе бях свикнала да правя подобни неща от времето, в което работех като примамка за една адвокатска кантора. Единствената разлика беше в това, че вместо съпругата, ми плащаше директно съпругът. И можеше да запази половината от парите, а също и брака си. Така печелехме и двамата.

Хората от групата са като омагьосани. Бях изиграла гласа на женения Алън с монотонен акцент от Ню Инглънд — той беше родом от Ню Хемпшир, обичал да ловува — а проститутката Ребека говореше с дрезгав южняшки акцент и изяждаше половината от гласните.

Настъпва дълго мълчание. Орла сякаш се отърсва от унес.

— Продължаваме — казва тя. — Анна, има ли нещо, което искаш да споделиш?

54

— Според мен от груповата терапия става ясно, че все още не си се възстановила — казва доктор Банър. — Както и подозирах.

Твърде късно осъзнавам, че съм попаднала в поредния капан.

— Колко дълго ще ме държите тук?

— Докато спреш да представляваш заплаха за себе си и околните, Клер.

— Кога ще се случи това?

— Имаш прогрес. Но дори лекарствата да намаляват някои от повърхностните симптоми, те може би не спомагат за решаването на основните проблеми.

— Тогава как ще разберете кога ще съм достатъчно добре, за да си тръгна? Какво очаквате да се случи?

— Имаш предвид, какво поведение би ми показало, че си по-добре?

Кимвам.

— Ако ти кажа, нямам никакво съмнение, че ще успееш да го изиграеш безупречно — казва той с тънка усмивка. — Затова, Клер, нека се изразя по следния начин: ще знам, че състоянието ти започва да се подобрява, когато престанеш да се преструваш, че е така.

55

Не ни е позволено да ползваме интернет, но в канцеларията има един древен компютър с достъп до Мрежата. Виждала съм санитарите да си проверяват профилите във Фейсбук, когато наоколо няма лекари.

Пациентите имат право да поискат дребни задачи, с които да си уплътняват времето. Предлагам услугите си да сортирам боклука за рециклиране, което ми осигурява достъп до канцеларията. Мотая се наоколо и подреждам разни хартии достатъчно дълго, за да успея да видя как един санитар въвежда паролата си. После, късно през нощта, се промъквам обратно и влизам в интернет.

Пускам търсене за „Хистрионно разстройство на личността“. Появява се списък с уебсайтове, предимно с психологическа насоченост.

Научавам, че хистрионното разстройство на личността е психиатрично разстройство от клъстер Б. Характеризира се с непрестанен копнеж за одобрение, импулсивност, нужда от съблазняване на другите, рисковано сексуално поведение, избухливост, манипулативност, търсене на силни усещания, страх от изоставяне, придаване на прекомерна, но мнима важност на отношенията с хората и склонност към изкривяване, пренебрегване или погрешно тълкуване на реалността. Осемдесет процента от диагностицираните с ХРЛ са жени. Те проявяват диспропорционална склонност към опити за самоубийство или себенараняване.

Също така научавам, че думата хистрионно идва от вече дискредитирания термин хистерия, който на свой ред произлиза от гръцката дума за „матка“. В началото на двайсети век хистерията се е лекувала с вибратори, след като било наблюдавано, че заболелите — неизменно жени — се чувствали много по-спокойно, след като получат оргазъм. Едно поколение по-рано просто са ги заключвали.

С други думи, може би не съм луда. Може би просто съм от типа жени, които лекарите от мъжки пол традиционно не харесват особено.

Замислям се за онова, което Катрин Лейтъм каза на първата ни среща. Тя е неуверена, импулсивна, крехка, емоционално нестабилна и неспособна да се справи с усещането за отхвърляне. И макар изключително силно да се опитва да го прикрие, тя жадува одобрение така, както наркоманът жадува да се надруса. Какво да ти кажа, Франк? Тя е актриса.

Спомням си как се почувствах, когато го каза. Колко горда бях. Беше знаела точно как да ме изиграе.

Но с право или не, сега съм тук и трябва да намеря начин да се измъкна. Трябва да се превърна в примерен гражданин, в човек без никакви признаци на ХРЛ, в олицетворение на здравия разум. Докато отново преглеждам списъка, постепенно си давам сметка, че общо взето трябва да спра да флиртувам с Андрю Банър и да го убедя, че съм нормална и скучна, точно като него. Може би тогава ще ме пусне на свобода.

56

— Напредваш добре — признава Банър по време на следващата ми консултация.

— Това означава ли, че ще ме изпишат?

— Клер, все още не съм склонен да правя промени в лекарствата, които вземаш. А тази конкретна комбинация от медикаменти изисква строго наблюдение. По време на преразглеждането на случая ти ще препоръчам да останеш при нас още известно време.

Макар да съм разочарована, наострям уши. Дори не знаех, че предстои случаят ми да бъде преразгледан.

— Добре, докторе, както решите — казвам смирено.

Същата нощ се връщам в канцеларията и проучвам в интернет законовия процес на освидетелстване. Оказва се, че след шейсет дни болницата трябва да получи ново съдебно решение, което позволява задържането ми. Според уебсайта, който намирам: Трябва да бъдете уведомени, когато бъде внесена подобна молба, и имате право да я оспорвате, както и да бъдете представлявани от Правните служби по душевно здраве или от ваш личен адвокат.

Само за миг си представям как представлявам сама себе си, как стоя пред съдията и изнасям дълга прочувствена реч, която ще промени всичко. От мен струи достойнство; говоря учтиво, но разпалено и непоколебимо. Като Шарлот Рамплинг в „Присъдата“.

АЗ

Ваша чест, днес сме се събрали тук, за да защитим не просто един човек, а един принцип. Принципът на изконната справедливост.

Отблъсквам тази мисъл. Ако нещо би могло да докаже, че състоянието ми не се е подобрило, би било точно това.

Параграф 22. Ако изглеждам по-добре, трябва да е благодарение на лекарствата, следователно трябва да остана тук. Ако не изглеждам по-добре, имам нужда от още лекарства, следователно трябва да остана тук. Иска ми се да изкрещя в лицето на цялата тази несправедливост.

Вместо това гледам втренчено екрана и отчаяно се опитвам да измисля нещо, което да ми помогне. Трябва да има някой, който може да се застъпи за мен. Някой, който може да каже на съдията за невъобразимото напрежение, на което бях подложена. Който може да се закълне, че дори да страдам от разстройството на личността, което доктор Банър е диагностицирал — защото нека бъдем честни, кой актьор не страда от него? — не то ме изкара от равновесие, а психологическите игрички на Катрин Лейтъм.

И тогава ме осенява.

Има такъв човек. Той не очаква да се свържа с него. Но няма какво да губя. Адресът на електронната му поща все още е запечатан в ума ми. Точно както всяка друга подробност, свързана с него.

А да не би именно чувствата ми към него да ме карат да вярвам, че е удачен избор в този случай?

Майната му. Не мисли.

Оттук не мога да си вляза в пощата, но от компютъра имам достъп до имейл клиента на самата клиника. Предполагам, че повечето хора биха отворили писмо, което изглежда изпратено от психиатрична болница. За всеки случай пиша: СПЕШНО ПАТРИК МОЛЯ ТЕ ПРОЧЕТИ ТОВА — НЕ Е СПАМ! в заглавието на съобщението.

Скъпи Патрик,

Моля те, не изтривай това. Поне не и преди да го прочетеш.

Затворена съм в една психиатрична клиника някъде на север от Ню Йорк. Не искат да ме пуснат — докторът ми, един тип на име Банър, е убеден, че съм луда, отчасти защото допуснах грешката да му разкажа за доктор Лейтъм и всичко останало, и отчасти защото, след като си тръгнах от апартамента ти онзи ден, направих някои неразумни неща.

Представям си какво са ти наговорили за мен, за да те накарат да участваш в машинациите на Катрин. (Между другото, съчиниха някои доста ужасни неща и за теб самия, но това не е важно сега.) Моля те, повярвай ми, почти нищо от това не е вярно.

Защо тогава пиша точно на теб? Защото все още съм убедена — въпреки всички лъжи и преструвки — че между теб и мен имаше връзка, истинска връзка. Доктор Банър би казал, че това е така, защото съм ненормалница, която има склонност да изкривява, пренебрегва или тълкува погрешно реалността. Но истината е, че съм актриса. И знам, че има моменти, в които човек не може да се преструва.

Скоро ще има преразглеждане на случая ми, на което ще се реши още колко време трябва да стоя тук. Докторът иска да ме задържи. Ако успее, не мисля, че бих издържала още дълго. Единствените други хора, които биха могли да се застъпят за мен и да разкажат какво наистина се е случило, са Катрин Лейтъм и детектив Дърбан, но от тях няма и следа. Патрик, ако си склонен да напишеш нещо — каквото и да е — в което да кажеш, че не съм чак толкова побъркана, колкото те си мислят, това наистина би ми помогнало. Всъщност това може да е единственият ми шанс.

Твоя стара съперница/любовница/сродна душа,

Клер

Отнема ми дълго време да го напиша — откакто съм тук, не съм правила нищо, което да изисква толкова умствени усилия. След името си добавям три целувки, но после ги изтривам. Изтощена съм. Когато се опитвам да прочета имейла, думите се кривят и танцуват по екрана.

Е, мисля си, или ще стане, или не. Натискам „Изпрати“ и веднага след това започвам да се тревожа дали не съм прозвучала жалка и безпомощна.

Докато излизам от програмата за електронна поща, ме обзема нов страх. Патрик няма да изтрие писмото. Много по-вероятно е да го препрати обратно на болницата. Доктор Банър на свой ред ще го използва по време на преразглеждането. И това ще бъде още едно доказателство, че съм точно толкова болна, колкото твърди той.

При мисълта как звучи всичко, което написах в подобен контекст, кръвта ми се смразява. Не мисля, че бих издържала още дълго. Това е равносилно на признание, че може да си навредя. Онова, което казвам за Банър — Докторът иска да ме задържи — може да бъде сметнато за параноично. А написаното за Патрик и нашата предполагаема връзка е класически случай на ХРЛ: придаване на прекомерна, но мнима важност на отношенията с хората.

Рязко започва да ми се повдига, когато осъзнавам, че вместо да си помогна, вероятно току-що съм утежнила положението си.

57

Патрик не отговаря. В момента е ваканцията между семестрите, така че може и да не проверява служебната си поща.

По-лесно ми е да си мисля това, отколкото да си представя как просто го е прочел и е натиснал „Изтрий“.

Връщам се отново пред компютъра и започвам да проучвам как може да се защитава човек на дело за освидетелстване. Отговорът е, че не може, освен ако няма пари. Съдиите обикновено вземат страната на лекарите от психиатричната болница. Единственият начин да обориш техните доказателства, е да наемеш частен психиатър, който да предостави второ мнение. Но дори да успея да си го позволя, как бих могла да го направя оттук, докато мозъкът ми е замъглен от хапчетата на доктор Банър?

Хрумва ми да потърся в търсачката името на Банър. Появява се страницата с персонала на самата болница. От нея научавам, че Андрю Банър, доктор по медицина, има „специален интерес към разстройствата на личността от група Б, включително гранично личностно разстройство, хистрионно личностно разстройство и нарцистично личностно разстройство, като е съавтор на няколко дисертации по темата“.

Копеле такова, мисля си. Значи затова толкова много иска да ме задържи тук. Той ме изучава.

Или това е поредната параноя?

Пускам ново търсене за „Катрин Лейтъм, съдебен психолог“. Не се учудвам, когато не се появяват никакви резултати. Трябва да е използвала фалшиво име. За да може после да отрече всичко. Поредната ѝ лъжа.

Замислям се за миг, после въвеждам адреса на Necropolis.com. Сред множеството неща, които все още не мога да разбера за операцията на Катрин, е защо настояваше да посещавам точно този уебсайт. Почти съм сигурна, че по някакъв начин е наблюдавала разговорите ми с другите потребители. Но защо? Дали се е надявала, че ще се увлека в приказки и ще разкрия някаква важна информация? Или сайтът е важен поради някаква друга причина, която ми е убягнала?

Некрополис. Градът на мъртвите. Като се замисля, името е доста странно като за уебсайт за БДСМ.

Пиша „Некрополис + Бодлер“. Появява се част от стихотворение.

Некрополис с много повече мъртви от братска могила.

Аз съм гробище — там, под луната унила,

мъртъвците ми скъпи остават без плът.

Разбира се. Стихотворението, което двамата с Патрик прочетохме заедно на глас още когато се запознахме. Сякаш оттогава е изминал цял един живот.

Връщам се отново в „Некрополис“, въвеждам старото си потребителско име, избирам „Форуми“ и пиша:

Някой интересува ли се от Бодлер?

Мълчанието е оглушително. Около мен хората продължават да си говорят за различни видове камшици, придружени със снимки.

— Клер?

Една сестра от нощната смяна е втренчила поглед надолу към мен, изумена.

— Какво правиш?

Набързо се опитвам да затворя прозореца, но движенията ми са твърде бавни. Тя го е видяла.

— Какво е това? — смъмря ме, като взема мишката от ръката ми и се вглежда в екрана. — Клер, това, което правиш, не е позволено. И може би в твоя случай би ти навредило допълнително. Ще трябва да съобщя на доктор Банър.

58

Седя в стаята с телевизора и чета или поне се опитвам. Единственият друг човек тук е Месото, който вече от няколко седмици се разхожда свободно. Но изглежда съвсем дружелюбно настроен и решавам, че щом вече не е завързан за леглото си, значи не е по-опасен от останалите пациенти.

Откакто ме хванаха на компютъра на санитарите, увеличиха дозата на хапчетата. Отказах се от опитите да се измъкна оттук. Едва успявам да държа очите си отворени.

Ровя се в един кашон с вехти книги и търся нещо, с което размътеният ми мозък би могъл да се справи. Има предимно уестърни и кунгфу истории. Както и няколко любовни романа, в които действието се развива в болница — при други условия би ми се сторило ирония на съдбата.

Месото вдига глава.

— Хей, Клер! Какво си намери?

Поглеждам вяло към романа, който току-що съм извадила.

— „Спешна грижа“. А ти?

Той оглежда корицата на комикса, който държи, и изръмжава.

— „Съдия Дред“.

— Да си ги разменим, като го прочетеш?

Месото ме поглежда презрително.

— Не чета книги без картинки.

Сядам и зяпвам първата страница. Думите се гърчат като ларви. След малко оставям книгата настрани и впервам поглед в телевизора. Петдесет и осем процента от зрителите смятат, че жената трябва да даде още един шанс на неверния си съпруг.

* * *

— Клер, имаш посетител.

Трябва да съм задрямала. Замаяно вдигам поглед, когато чувам гласа на санитаря. До мен Месото е зарязал „Съдия Дред“ и зяпа унесено в телевизора.

На прага на вратата с ужасено изражение на лицето и очи, приковани надолу към мен, стои Патрик.

59

Отиваме в една от стаите за свиждания. Патрик изглежда все така шокиран. Давам си сметка как изглеждам в неговите очи. Освен че съм наддала на тегло, кожата ми е осеяна с пъпки в резултат от лекарствата. Косата ми е мазна и провиснала.

— За бога — казва той. — За бога, Клер, изглеждаш ужасно.

— Знаеш какво да кажеш, за да очароваш едно момиче.

Мислех, че когато го видя, ще пърхам от радост, но сега, когато е тук, не съм сигурна какво точно изпитвам.

Докато издърпвам един стол, се препъвам. Освен всичко останало хапчетата влияят на равновесието ми.

— Толкова съжалявам… Клер, толкова съжалявам.

Предполагам, че не говори за коментара си относно външния ми вид. Искам да му кажа, че всичко това не е точно по негова вина, но думите не искат да излязат от устата ми.

— Ако това ще ти донесе някаква утеха — добавя той, — те излъгаха и мен. Доктор Лейтъм и детектив Дърбан. Сега си давам сметка какво са направили.

Поклащам глава.

— Не ми носи особена утеха, не.

— Но това може да ти донесе: ще дам под съд полицията в Ню Йорк. Онова, което направиха, е престъпно безотговорно. Затова съм тук — поне донякъде. Искам да добавя името ти към съдебния иск.

Не мога да осмисля всичко това.

— Защо?

— Ти имаш по-голямо основание да ги осъдиш дори от мен — ако не беше тяхната операция, никога нямаше да се опиташ да се самоубиеш. Никога нямаше да свършиш тук. Току-що разговарях с лекаря ти. Той е идиот. Имаш нужда от истинска помощ. Ще направя всичко по силите си, за да ти я осигуря. А полицията в Ню Йорк ще си плати. Ще започнем с обжалване на твоето освидетелстване.

— Патрик… ти… — Тази мисъл ми се струва толкова невероятна, толкова изумително грешна и в същото време толкова прекрасна, че започвам да се смея на глас. — Ти спасяваш ли ме?

— И какво, ако е така?

Той ме поглежда за момент. Засрамена от външния си вид, аз навеждам глава. Тогава той изведнъж казва:

— В имейла си каза, че между нас има връзка. Но предишния път стигна много по-далеч. Помниш ли?

Нещо проблясва в мъглата.

АЗ

Аз се влюбих в теб! Те ми казаха да не го правя, но аз бях твърде, твърде глупава. Патрик, не разбираш ли?

Аз те обичам.

Въпреки хапчетата, успявам да си спомня колко хубаво беше най-сетне да кажа тези думи на глас.

Стискам очи.

— Да. Помня.

— Истина ли беше? Или просто нещо, което ти казаха да кажеш?

— Не знам — признавам. — Тогава мислех, че е истина. Беше толкова истинско, че болеше. Но аз съм такава, Патрик. Актьорите постоянно го правят. Влюбват се в сценичния си партньор. Филмов романс, така го наричат. Златото на глупците. Аз явно го правя повече от другите.

— Разбирам. — Той оглежда мрачната бежова обстановка. — Така или иначе най-важното сега е да те измъкнем от тази дупка. Можеш да останеш при мен, докато решиш какво да правиш. След това си свободна.

Опитвам се да възразя, но той ме прекъсва:

— Имаш нужда някой да се погрижи за теб. Освен това имам скрити подбуди. Най-сетне написах моята пиеса. Бих искал да я прочетеш.

— Патрик — казвам безпомощно. — Аз дори един комикс не мога да прочета.

— Тогава трябва да сменим лекарствата ти. Ще говоря с лекарите. И с адвоката си, за да те изпишат оттук.

60

Тръгвам си от „Грийнридж“ две седмици по-късно.

Патрик приема за даденост, че ще живея при него, и аз нямам сили да възразя. Той ме настанява в самостоятелна стая, пълни ми ваната с благоуханни парижки масла, повива ме в огромни меки хавлиени кърпи и ми приготвя ястия с органични продукти от „Уестсайд маркет“ и „Цитарела“. В кооперацията му има фитнес и аз се заемам бавно да се освободя от натрупаните в болницата килограми, като междувременно избягвам отражението си в огледалните стени, от които ме гледат стотици дундести момичета на име Клер Райт.

Не мога да се отърся от спомена за думите на Катрин Лейтъм. Ако той е убиецът, нейната уязвимост ще го привлече като акула, привлечена от мириса на кръв.

Но Катрин грешеше, казвам си твърдо аз. Да не говорим, че беше и лъжкиня.

Всеки ден ме посещава частен психиатър, а Патрик тактично излиза, за да ни остави насаме. По време на първите няколко сеанса доктор Филикс ми взема кръв, за да провери за следи от лекарствата на Банър, но предимно разговаряме за случилото се. Когато описвам ролята на Катрин в операцията, той пребледнява от гняв. Според неговите познания по съдебна психология цялата схема, която е измислила, почти със сигурност е била незаконна. Веднъж имало опит да направят нещо подобно в Англия, като за примамка била използвана полицайка под прикритие. В крайна сметка жената получила нервен срив, съдията обявил доказателствата за несъстоятелни и ги отхвърлил, а на психолога били повдигнати обвинения в злоупотреба с професионални правомощия.

— Всъщност, Клер, ти си се измъкнала почти невредима. Поставен под подобно напрежение, всеки би изпитал разстройство на личността, какво остава за един обикновен човек без никаква подготовка.

Постепенно започваме да говорим за миналото ми — за демоните, от които си мислех, че ще избягам тук, в Америка, но те някак успяха да се промъкнат в страната с ръчния ми багаж. Доктор Филикс предлага различни механизми за преодоляване на травмата — начини, по които може да успея да пренастроя мисловните си процеси с помощта на техника, наречена „диалектическа поведенческа терапия“. Всеки от нас живее живота си по сценарий, казва ми той — сюжетни линии, които си измисляме още като деца. И ако не им бъде обърнато внимание по-късно, те продължават да оформят целия ни живот. Неговата терапия се занимавала именно с откриването на тези сюжетни линии и тяхното пренаписване.

— Има една теория — обяснява той, — според която причината за разстройства от клас Б може да бъде несъответствието между чувствата, които изпитва едно дете, и онези, на които грижещият се за него откликва и съответно признава за достоверни. Ако емоционалните ти нужди са били пренебрегвани или дори манипулирани от приемните ти родители, това би могло да доведе до някои характеристики на поведението ти, които доктор Банър е описал.

Замислям се за предупреждението на Пол. За някои хора това може да е много мрачно преживяване, Клер. Но въпреки това трябва да го направиш.

Вечерта, преди да си тръгна от болницата, доктор Банър дойде да ме види. Очаквах да е ядосан, че съм намерила начин да му се изплъзна, но дори да е било така, той успя добре да го прикрие.

— Не съм съвсем изненадан, че ни напускаш, Клер — казва той. — Повечето психиатри биха заявили, че ако един човек функционира добре, той е добре. А ти очевидно функционираш доста добре.

Подготвих се за задаващото се но.

— Причината да съм на друго мнение е, че съм специализирал в областта на тези конкретни разстройства. И аз мога да видя нещо, което повечето колеги не могат — а именно че ти изнасяш представление. Преструваш се на някого, който не си.

Навеждам се напред и му отговарям много тихо, така че той също трябва да се наведе към мен, за да ме чуе.

— Прав сте — казвам му. — Аз съм си точно толкова побъркана, колкото и преди. Но същото важи и за онзи тип с ябълковото дърво в стомаха.

* * *

Една седмица, след като отивам да живея при него, Патрик ме води на острова на Статуята на свободата с ферибота. Когато дойдох в Ню Йорк, така и не посетих никой от туристическите обекти, така че всичко това е напълно ново за мен.

Стоим под кухата статуя и наблюдаваме как светлините на Манхатън танцуват по сребристочерната вода.

— Клер — казва накрая той, — каква част от човека, в когото се влюбих, е истинска?

— Катрин беше много хитра. В цялата роля имаше точно толкова от истинската ми същност, че да изглежда достоверно — отговарям аз и го поглеждам. — Предупреждавам те, че истинската Клер може и да не ти хареса толкова много. Първо, аз обичам да театралнича много повече от нея. Когато говореше за мен, Катрин използваше думите отчаяно търсеща одобрение. Мога за секунди да променя мнението си за нещата, които ме вълнуват искрено, обичам да съм център на внимание и понякога мога да съм доста рязка. О, и далеч не съм кротка, не се правя на жертва и никога, никога не се подчинявам на никого. Онази Клер, която познаваш ти, беше доста по-олекотена моя версия, създадена от Катрин, за да привлича мъжкото одобрение.

— Звучиш впечатляващо — прошепва той. Очите му са приковани в някакви фойерверки, които озаряват небето над Батъри Парк. — Ще рискувам.

Въздъхвам.

— Също така съм наивна. Дори когато бях сигурна, че не си го извършил, тя ме убеди, че просто съм се вживяла в ролята си.

— Клер, не съм убил Стела.

— Знам. Мисля, че винаги съм го знаела. — Обръщам глава и оглеждам лицето му в профил. — Аз също не съм.

Той кимва.

— Ако искаш, мога да се подложа на детектор на лъжата — добавям.

Патрик се усмихва.

— Няма да е необходимо.

И двамата мълчим.

— Разбрах, че не си го извършила ти, когато отидохме на театър — добавя той. — След като онзи актьор дойде да говори с нас.

— Раул — казвам аз. — Раул, пеещият мишок. Онзи, на когото разби носа.

— Паникьосах се — признава си той с лека усмивка. — Мислех, че ще развали всичко. Но той се държа толкова злобно с теб… Хареса ми, че успях да те защитя. А после, в таксито, когато беше толкова разстроена… Още на следващия ден им казах, че съм убеден в твоята невинност.

— Аз доста те бях изпреварила. Повтарях им същото за теб до безкрай. Бедната Катрин. Цяло чудо е, че сама не сложи край на всичко.

Още докато го казвам, нещо просветва в ума ми. Да, защо не го направи? Защо продължи с цялата схема, след като трябва да е знаела, че е обречена на провал?

Може би има нещо общо с онзи уебсайт?

— О, и аз също съм сирак — добавям аз. — Това е едно от нещата, които ми беше най-трудно да пазя в тайна пред теб.

Патрик бавно кимва, докато осмисля новината.

— Все пак мисля, че винаги съм го знаел. Определено долавях, че си приличаме по нещо, по което се различаваме от останалите.

Той се протяга и хваща ръката ми.

— Клер, аз ти зададох един въпрос в болницата, а ти така и не ми отговори. Но мисля, че сега си по-добре, затова ще те попитам отново. Има ли някакъв шанс да започнем отначало? Или вече сме се отдалечили твърде много един от друг?

Впервам поглед в изящната желязна плетеница на Бруклинския мост. И внезапно, вълшебно, всичко ми се струва възможно.

— Стига да искат, двама души винаги могат да изградят мост помежду си.

61

Същата нощ правим любов за първи път, откакто ме изписаха. Или, както се съгласихме да гледаме на нещата, за първи път — точка. Той и аз, разголени един пред друг във всеки възможен смисъл. Без лъжовните си костюми.

Той целува белезите ми — трите тънки червени резки над лявата ми китка. Ще избледнеят с времето, беше ми казала сестрата от „Грийнридж“. Надявам се да не се случи. Не се срамувам от тях.

После прониква в мен безкрайно нежно, обгърнал с една ръка тила ми, за да може да ме гледа право в очите.

Мисълта за това, че ме наблюдава толкова изпитателно, ме плаши. Опитвам се да се скрия от него, да предотвратя размразяването на бурята. Спомням си всички онези пъти, когато съм си лягала с непознати и съм се преструвала на някой друг. Как понякога имитирах удоволствие, а понякога се преструвах пред себе си, че го имитирам. Но винаги, винаги изнасях представление.

Давам си сметка, че именно това е нещото, от което толкова се страхувах. Някой да види истинското ми аз.

Усещането, че съм на показ, само засилва преживяването. Когато върховният момент настъпва, ме залива като вълна, бушува и ме мята по своята пяна, а аз се изгубвам като корабокрушенец, скимтя и ридая, от гърлото ми се изтръгват неразбираеми звуци, краката ми треперят, гърбът ми се извива и всичките ми мускули се разтърсват от неконтролируеми спазми.

— Значи така изглеждаш, когато го правиш наистина — прошепва той.

62

Минават няколко дни, преди да се почувствам достатъчно добре, за да започна да чета пиесата на Патрик. Дори тогава думите отказват да застанат неподвижно. Но понеже той я е написал, упорито продължавам. Постепенно успявам да прочета по две страници наведнъж, после по три, а след това и цели сцени.

„Разголеното ми сърце“ започва през лятото на 1857 година в долнопробния апартамент, в който Бодлер живее заедно със своята любовница Жан Дювал. Тя се оплаква колко са бедни. Той винаги е твърдял, че след публикуването на Les Fleurs du mal ще забогатее. Вместо това книгата е конфискувана и той е даден под съд за сквернословие. Ако го осъдят, ще му бъде наложена глоба или ще го пратят в затвора.

Жан му дава избор. Да продаде бижутата, които ѝ е купил с аванса за книгата, или да излезе да проституира на улицата, както толкова много пъти преди това ѝ се е налагало да прави.

Бодлер се разкъсва. Знае, че трябва да избере бижутата, но не може да понесе мисълта тя да ги продаде, преди да си ги сложи за него един последен път. Жан се скрива в спалнята им и се връща гола, единствено с бижута. В този момент диалогът преминава в стихотворна форма:

— Любимата е гола, но тя — за мойта сласт! —

до края звънките си накити не снема…[13]

Прелиствам по-нататък и виждам, че цялата пиеса е структурирана по този начин: сцени от живота, преплетени със стихотворенията на Бодлер. Предизвикателство от гледна точка на режисурата, но вълнуващо и интересно.

След като са правили любов, Жан излиза, за да продаде бижутата, а на гости на Бодлер идва неговият приятел Флобер. Флобер — който сам наскоро е бил даден под съд за сквернословие заради „Мадам Бовари“, но е бил признат за невинен, казва на Бодлер, че този път властите са твърдо решени да успеят. Предупреждава го, че трябва спешно да открие влиятелни хора, които да се застъпят за него.

Бодлер е достигнал до същото отчайващо заключение. Успява да се сети само за един такъв човек: Аполони Сабатие, Бялата Венера: жената, на която е изпращал анонимно някои от най-свирепите и жестоки стихотворения от Les Fleurs du mal.

Действието в следващата сцена се развива в дома на Аполони. Двамата разговарят насаме за първи път от издаването на книгата; за първи път, откакто тя е узнала, че неизвестният обожател, който ѝ е пращал онези странни злокобни стихове, е същият беден писател, който често е посещавал нейния салон. Сцената е наелектризираща. Тя иска да знае защо. Той отказва да обясни. Когато тя го пита дали това е, което всъщност се върти в ума му — дали наистина иска да ѝ причини всички онези ужасни неща — той отговаря, че трябва да разпита стихотворенията му, а не него.

Направила го е, казва тя. И като не забравя, че го познава, е избрала да вярва, че жестокостта в стихотворенията е просто литературен похват, който цели да предизвика сензация, а не разкритие за истински покварен ум.

Но репликите са написани по начин, който създава впечатлението, че се опитва да убеди самата себе си.

Сцената завършва с думите на Аполони, че ще се опита да му помогне, но в замяна възнамерява след процеса да го помоли за услуга, която Бодлер трябва да изпълни, каквато и да е тя. Бодлер предполага, че ще го накара да обещае никога повече да не ѝ пише и да не я търси, но няма избор. Съгласява се да заплати цената.

В този момент спирам, за да помисля над онова, което току-що съм прочела. Сцената с Жан Дювал беше добра, но някак опростена. Сцената с Аполони е съвсем различна. Героинята ѝ изскача от страницата, сложна и разкъсана, едновременно привлечена и отблъсната от мрака, който долавя в сърцето на поета.

Точно както аз бях запленена от онова, което долових у Патрик, мисля си.

* * *

Второто действие на пиесата е самият съдебен процес. В своя защита Бодлер убедително говори за изкуството, което не цели да се занимава с моралните устои. Но когато прокурорът го пита как би се почувствал, ако някой се вдъхнови от неговите стихове и извърши злодеяние, той се поколебава. Твърди, че стихотворенията може да говорят за аморалността, но не я възхваляват. Прокурорът прочита на глас няколко куплета, които правят точно това, и повтаря въпроса: Как бихте се почувствали, ако някой се вдъхнови от вашите стихове и извърши злодеяние? Бодлер настоява, че всички имаме лоши мисли: той просто ги е казал на глас, нищо повече. Но става явно, че мисълта да се появят негови вдъхновени последователи не му е съвсем неприятна.

Процесът продължава по-малко от един ден. Шест от най-крайните стихотворения остават цензурирани, а на Бодлер е наложена огромна глоба от триста франка.

Той отива обратно при Аполони. Твърде късно се е досетил, че когато се е застъпила за него, тя е уредила най-зловещите стихотворения, написани за нея, да бъдат цензурирани.

Тя не отрича онова, в което я обвинява. Но му напомня за обещанието, което е дал.

Добре, казва той с горчива мъка. Какво желаеш?

Тя му казва, че иска да спи с него.

Решила е, че това е единственият начин да разбере какво изпитва към нея в действителност — дали зверствата, или нежността са истинският образ на Шарл Бодлер.

Кой ти се иска да бъде? — прошепва той.

И ни става ясно, че тя се разкъсва; че донякъде ѝ се иска той наистина да е злодеят, когото стихотворенията разкриват. Обичали са я нежни, скромни мъже. Никога не е била обожавана от мъж, който желае едновременно да я боготвори и да я оскверни.

Въпреки това настоява, че според нея той е човек с добро сърце.

Лягат си заедно. В кулминационния момент на сцената настъпва тъмнина. На следващия ден той ѝ изпраща вече прочутото писмо, с което я отхвърля.

63

Пиесата е добра. Като истински драматург, Патрик е балансирал съдържанието. Вместо да възхвалява покварата, пиесата я разобличава като своеобразен нарцисизъм, като себелюбието на твореца, който се стреми да създаде нещо оригинално на всяка цена.

Но преди всичко това е история за един мъж и една жена, които се опитват да отгатнат скритите си подбуди. Да разберат какво всъщност се крие в ума на другия.

Не е трудно да видя откъде е черпил вдъхновение Патрик. Това е нашата история — историята на полицейската операция, пренесена в Париж през деветнайсети век.

Но е и история с отворен край. Дали Аполони решава да спи с Бодлер заради причините, които изтъква? Или е била влюбена в него? Възможно ли е да се е надявала, че допирът до голото ѝ тяло някак ще го излекува от отровата на привличането, което изпитва към нея? Ако е така, може и да е подействало. След онази нощ той повече не ѝ е написал нито едно садистично стихотворение. Дори се разделил с Vénus Noire и отишъл да живее при овдовялата си майка в провинцията. В последната сцена от пиесата той откъсва едно цвете от градината и го поставя на ревера си.

Колкото до самия Бодлер, пиесата така и не разкрива отговора на въпроса, който Аполони първоначално му задава: Наистина ли изпитваш всичко това, или просто целиш да всяваш шок? Какво ще видя, ако мога да надзърна в сърцето ти?

Всички роли са добри. Но от актьорска гледна точка най-интересната е тази на Аполони.

64

— Пиесата ти — казвам на Патрик, когато се прибира. — Много ми харесва. Провокативна е, но в нея са засегнати много теми. Много нюанси дори.

— Това означава ли, че ще го направиш? — казва нетърпеливо той.

— Кое?

— Да изиграеш ролята на Аполони, разбира се.

Настроението ми се срива.

— Патрик, не мога — казвам тъжно. — Франк и Катрин не ти ли казаха? Нямам право да работя тук. Точно затова успяха да ме примамят да участвам в глупавите им машинации.

— Не си ли чувала за програмата за обмен на актьорския профсъюз? Когато английски актьор получава възможност да работи тук в замяна на ангажимент за американец във Великобритания?

— Да, но това е само за продуценти…

— Аз съм продуцентът.

— За какво говориш?

— Аз сам ще я поставя. На Бродуей.

— Бродуей?

— По-точно на Бродуей номер 2960. Съжалявам, че е толкова далече от Таймс Скуеър, но по-добро място не успях да намеря.

Когато продължавам да го гледам все така неразбиращо, той добавя:

— В университета има театър. Аз ще го наема за постановката. Не се заблуждавам, че ще успея да си върна разходите, но на кого му пука? Актьорският състав ще е малък, а критиците все пак ще дойдат. А и няма нищо друго на света, за което бих предпочел да използвам парите на Стела.

— Патрик… — възразявам вяло.

— Просто ми кажи, че ще участваш.

— Не разбираш ли? — вече започвам да се ядосвам. — Ти ми предлагаш това, за което копнея най-силно. Страхотна роля в нова пиеса с премиера в един от най-важните в театрално отношение градове в света. Но не мога. Дори да забравим за всичко останало, не съм във форма.

— Ще намерим някой страхотен режисьор — просто казва той. — И страхотни актьори, които да ти партнират, разбира се. Джобовете ми са дълбоки, Клер, а без теб не може да има пиеса.

— Не мога да приема.

— Това няма да те обвърже по никакъв начин — добавя той, все едно не съм казала нищо. — Надявам се, че се подразбира.

Стискам очи. Знам, че би трябвало да откажа. Но една друга част от мен си мисли, Защо не? Вече започвам да усещам как силите ми се възвръщат. Килограмите, които съм качила, започват да се топят. Кожата ми се оправя. И въпреки това, което казах току-що, знам, че съм повече от способна да изиграя тази роля.

Това би могло да е възможността, заради която дойдох в Америка. Не си представях, че ще се появи пред мен по този начин, но шансът си е шанс.

А има и нещо друго. Ако в тази пиеса се разказва нашата история, това, че я поставяме заедно, може да е възможност да пренапишем собствената си връзка. Истинското ми Аз и истинският Патрик да разголят сърцата си един пред друг. И този път ще бъда на своя територия. В стихията си. На сцената.

65

Връщам се в апартамента на Джес, за да си взема нещата. Чувам как ахва, когато ѝ казвам името си по домофона, и докато се кача до горе, тя вече е в коридора и ме гледа втренчено с отворена уста.

— За бога, Клер — възкликва тя. — Какво, по дяволите, стана с теб?

— Нещата малко се… усложниха.

— Минаха три месеца! От университета се свързаха с мен, за да питат защо си спряла да посещаваш лекциите. Трябваше да им кажа, че нямам представа. Агентът ти също дойде да те търси.

— Марси е идвала тук?

Джес кимва.

— Беше се разтревожила за теб. Каза, че имаш склонност да излизаш извън релси.

— Това е малко пресилено — промърморвам. — И все пак доста мило от нейна страна, че си е направила труда. Може ли да вляза?

— Ами да — казва неловко тя.

— Предполагам, че ти дължа доста наем за миналите месеци — казвам, като влизам след нея в апартамента. — Може да се наложи да измислим някаква схема.

Автоматично поглеждам към вратата на стаята си. На дръжката виси закачалка с мъжка риза в найлонов плик от химическо чистене.

— Клер, много съжалявам — казва жално тя. — Трябваше да я пусна под наем. Баща ми настоя.

— О! Да, вярно, разбирам те напълно — казвам, макар вътрешно да се надявах, че не би го направила. — Къде са ми нещата?

— На склад. За малко да ги дам на брат ти.

— На брат ми? — Сега е мой ред да я погледна с широко отворени очи. — Аз нямам брат.

— Твоят приемен брат Джон. Дойде преди няколко дни заедно с годеницата си да те търси, беше взел адреса от университета. Надяваше се да се видите, докато е в града. Ще останат само за седмица.

— О, този брат.

Няма смисъл да се опитвам да обясня на Джес, че когато живееш в приемни семейства, „братята“ са просто други хора, които по някаква случайност участват за кратко в живота ти. И все пак Джон беше един от по-добрите.

— Как ти се стори годеницата му?

— Мила. Много земна. За всеки случай му записах номера.

Тя се поколебава, после изстрелва:

— Виж, казах му за парите. Не знаех какво друго да направя — искам да кажа, че дадох на баща ми онова, което му дължеше, но докато разчиствах стаята, намерих останалите и не бях сигурна…

— О — казвам аз. — Открила си парите ми.

Тя кимва.

— Не знаех какво да си мисля.

— Може би си помислила, че съм ги откраднала от Стела Фоглър — казвам, защото знам, че всъщност точно това си мисли. — Парите, които изчезнаха след убийството ѝ.

— Не — казва тя. — Тоест да.

— Скъсвах се от работа, за да дам на баща ти парите за наема. Хиляда и сто долара за един месец, ако не се лъжа.

— Ти нямаше право да работиш. Така каза.

— Казах ти, че от полицията са ме предупредили, че не трябва повече да работя за Хенри. Затова изкарах парите сама.

— Не разбирам.

След това започва да се досеща.

— О! — казва тя. — За бога, Клер. За бога. Защо не каза нещо? Баща ми щеше да прояви разбиране…

— О, да — казвам ядно аз. — Баща ти прояви разбиране и още как. Баща ти прояви огромно разбиране.

— Какво искаш да кажеш? — пита тихо тя.

— Намина няколко пъти, докато ти беше на репетиции. Да провери бушоните, да поправи мивката, която по негови думи бяхме запушили с женските си щуротии, такива неща. Така че реших да се възползвам от възможността и да поговоря с него. Да си осигуря малко повече време може би. Оказа се, че той наистина ми влиза в положението.

— Чакай малко. — Джес ме гледа втренчено. — Чакай малко. Ако биеш натам, накъдето си мисля, аз не…

Кимвам.

— Специално намаление в замяна на извършени услуги. Изплащано на части, разбира се. Ако има някакво значение, аз отказах. Защото това би било леко смахнато дори за мен — да чукам бащата на съквартирантката си. Може би затова е искал толкова бързо да махнеш нещата ми оттук.

— За бога, Клер. Нямах никаква представа — казва тя.

Вече е пребледняла.

— И как би могла да имаш? Вината не е твоя.

Джес започва да плаче.

— Трябваше да ми кажеш.

— Надявах се да не прецакам семейните ви отношения. Нещо, в което очевидно се провалих — въздъхвам аз. — Виновна е терапията. Понякога си мисля, че истината е надценявана. Но в болницата ѝ бяха големи фенове.

Тя се приближава до хладилника и с разтреперена ръка изважда оттам бутилка вино.

— Мисля, че е най-добре да я отворим.

След това, разбира се, иска да ѝ разкажа всичко, което се е случило, след като онази сутрин си тръгнах от апартамента ѝ заедно с Франк Дърбан и един сак. Слуша ме невярващо, докато ѝ разказвам за операцията под прикритие, за нервния срив, за „Грийнридж“. Но когато стигам дотам, че сега живея с Патрик и ще участвам в пиесата му, наистина зяпва.

— И така — завършвам аз, — изглежда, вече съм си стъпила на краката. Влюбена съм, имам работа и все още живея в добрите стари Съединени американски щати. Троен джакпот.

Джес най-сетне успява да каже нещо.

— Влюбена си? В мъжа, който може би е убил последната жена, която се е опитала да го напусне?

— Това са просто тъпотиите на Катрин.

— Аз гледах пресконференцията — припомня ми тя. Гласът ѝ вече е доста рязък. — И двете я гледахме. Този човек беше заподозрян.

— Знам какво правя.

— Казва жената, чийто единствен досег с любовта е бил с един женен сваляч по време на снимки. Казва жената, която току-що се е измъкнала от психиатрична болница. За бога, Клер! Живееше по-безопасно, докато излизаше и се забиваше с напълно непознати по баровете.

Зяпнала ме е изумено.

— Или точно това правиш? Да не би тайничко да ти харесва мисълта, че може би спиш с психопат?

— Патрик не е убил Стела.

— Тогава кой го е направил? — настоява тя.

Нямам отговор на този въпрос, разбира се.

66

— Мисля, че пиесата е страхотна. С правилната сценография може да стане впечатляващ спектакъл. Но в същото време поставя сериозен въпрос: каква отговорност носим като творци за влиянието, което работата ни може да окаже върху света?

Патрик е уговорил среща с Ейдън Кийтинг — нашумял млад режисьор, прочул се със склонността да се захваща с опасни тематики. Миналата година спечели наградата „Тони“ за своя нов прочит на пиесата „Носорог“ от Йонеско. Давам всичко от себе си да не ми личи колко се вълнувам от срещата с такава знаменитост.

— При един толкова малък актьорски състав обаче изборът на актьори е ключов — добавя Ейдън.

Под къдравата руса коса погледът му се стрелва към мен. Знам какво си мисли. Ако оставя автора да даде главната роля на приятелката си, ще изглежда сякаш всичко се върти около нея.

Патрик спокойно казва:

— Разбира се. Точно затова веднага се сетих за Клер в ролята на Аполони. Тя е завършила „Актърс Студио“.

— Посещавам курсовете на „Актърс Студио“ в университета „Пейс“ — промърморвам аз. — Все още не съм завършила напълно…

— Знам — прекъсва ме Ейдън. — Не искам да те обидя, Клер, но за да постигнем истински успех с тази пиеса, ще ни трябват актьори, чиито имена ще привлекат публика. В момента е доста модерно филмови и телевизионни звезди да играят в театъра. Тази постановка може да им се стори привлекателна възможност.

— Така е. Разбирам — опитвам се да не издам колко съм разочарована. — Каквото е най-добре за пиесата.

— Ролята на Клер не подлежи на коментар — студено казва Патрик. — Мислех, че съм бил ясен. Ще имате пълна свобода за избора на останалите актьори, както и достатъчен бюджет, за да привлечете имената, от които имате нужда, но ако не можете да приемете предварителните ми условия, вие не сте човекът, който ми трябва.

За момент двамата мъже се поглеждат в очите. Макар никой от тях да не помръдва, и двамата сякаш придобиват по-застрашителен вид — някаква едва доловима подсъзнателна пренастройка на езика на тялото и дишането.

Ейдън го предизвиква:

— А текстът? Имам някои бележки, особено по второто действие. Този холивудски финал е отвратителен. На места диалогът куца. Жан, в частност, започва да говори с клишета всеки път, когато си съблече дрехите. Няма уважаваща себе си актриса, която да се заеме с тази роля в сегашния ѝ вид.

— Като автор на пиесата ще променя всичко, което пожелаете — казва Патрик.

— Искам в договора ми да бъде вписано, че не може да бъда уволнен. Не мога да си позволя да ме освободите, защото имате възражение относно творческата посока, която съм избрал за пиесата.

— Това е доста нестандартно изискване.

— Обстоятелствата са нестандартни. Ако ми осигурите пълен контрол над постановката, сценарий, с който мога да работя, и приличен бюджет, ще направя прослушване на Клер. Това е всичко, което мога да обещая.

— Първо направете прослушването — рязко казва Патрик. — Ако ви хареса това, което ще видите, ще се договорим.

67

Всъщност нямам никакво желание да се срещам с приемния си брат и неговата годеница, но когато преполовихме онази бутилка, Джес започна да настоява да му звънна, а след като ѝ бях разказала онези неща за баща ѝ, не исках да изглежда така, сякаш не ми пука за собственото ми семейство, макар това да е самата истина. Затова ѝ обещах, че ще се свържа с него.

Освен това се чувствах малко гузна заради цялата история с баща ѝ. В действителност вината може и да е била колкото негова, толкова и моя. Беше ми хрумнало, че ако баща ѝ започне да ме сваля и аз го отблъсна, може да ми е от полза при бъдещи преговори за наема. Разбира се, нямах никакво намерение да говоря за това с Джес. Просто се ядосах, когато чух, че е настоял да разкарат вещите ми от апартамента. В един момент думите просто се появиха в ума ми, а в следващия изхвърчаха от устата.

След „Грийнридж“ сякаш съм станала по-импулсивна. Както и по-гневна. Дори избухлива и манипулативна, ако мога да цитирам симптомите на доктор Банър.

Или може би просто е свързано с факта, че Джес поне има баща. Някой, който да ѝ купи апартамент, да се тревожи за нейната сигурност, да е загрижен за нея.

Така или иначе Джес си е Джес и ме накара още тогава да изпратя съобщение на Джон, затова в момента седя и чакам него и годеницата му в един грил ресторант близо до Таймс Скуеър. До мен седи Патрик. Не съм го молила да идва, но той каза, че иска да се запознае с малкото роднини, които имам. И аз си дадох сметка, че от своя страна искам да се изфукам с него. Да покажа на Джон, че не само той е имал успех в любовта.

— Клер!

Ето ги. Аз скачам на крака и прегръщам Джон с една идея по-въодушевено от необходимото, след което се здрависвам с приятелката му, която той ни представя като „нашата Алис“. Аз им представям Патрик, който ги поздравява за годежа. Джон гордо стисва рамото на Алис. Решавам, че тя изглежда прилично. Разбирам защо Джес използва израза „земна“. Облечена е като за разходка в гората — удобни туристически обувки, дънки, анорак „Нортфейс“, чантичка през кръста, а Джон носи раница и е по къси спортни панталони въпреки факта, че наближава краят на септември. Мигновено съжалявам, че съм се постарала толкова за външния си вид. Патрик ми беше казал да вземам назаем каквото поискам от дрехите на Стела, докато успея да прибера моите от мястото, където са складирани, но те са доста изискани за моя вкус.

— Ех, колко се радвам да те видя — казва Джон, след като сяда.

Все още говори с йоркширския си акцент, макар да разказва, че през последните три години е работил в Лондон.

— Но пък ти говориш като някое янки — добавя той. — Примесено с малко снобарски британски акцент.

— Повечето шофьори на таксита тук си мислят, че съм австралийка.

— Да, нали? Значи си истинска американка. И звучиш толкова снобарски. Вкъщи не казваме „таксита“, а „автобуси“ — казва той и се засмива на собствената си шега.

Патрик се опитва да включи Алис в разговора, но тя почти не откликва. Отначало решавам, че просто не обича да говори, но след това виждам как поглежда Джон и осъзнавам, че има нещо, което очаква да спомене.

В крайна сметка той го прави.

— Клер, всъщност Алис беше тази, която ми каза, че трябва да те открия. След като се сгодихме, тя доста се сближи с Рос и Джули, така че вече е част от семейството.

Опитвам се да си спомня кой е Рос. Тогава се сещам, че Джули, нашата приемна майка, се омъжи повторно.

— С останалите приемни деца на Джули си направихме група в „Уотсап“. Е, някои се поизгубиха като теб, но осем от нас поддържаме връзка помежду си, както и с родните ѝ деца, разбира се. След няколко месеца тя ще навърши шейсет години, затова организираме семейна сбирка. Тя е удивителна жена и искаме да направим нещо специално за нея. Ще има репортери и изобщо ще е много хубаво. Може би ще успееш да си дойдеш и да присъстваш.

Зяпвам го. Дори да можех да се върна у дома — да можех да си позволя самолетни билети и да знаех със сигурност, че ще ме пуснат обратно в Съединените щати — самата идея, че доброволно бих отишла да прекарам известно време в компанията на тази жена, ми се струва откровено налудничава.

Джон вижда изражението на лицето ми и ме разбира погрешно.

— Тя не таи лоши чувства към теб, Клер.

— Тя не таи лоши чувства към мен? — повтарям невярващо. — След онова, което нейният съпруг ми причини?

Джон поглежда Патрик, сякаш не е сигурен дали трябва да казва нещо повече. Но винаги е бил прям, още като тийнейджър.

— Имам предвид, че не таи лоши чувства към теб заради лъжите ти — казва тихо. — Децата в приемни семейства се справят с вътрешните си проблеми по този начин, винаги го е казвала. Особено когато преди това са били настанени в лоша среда. Тя обвинява социалните служби, задето повярваха на теб, а не на съпруга ѝ.

— Значи ти също мислиш, че съм излъгала — казвам горчиво. — Точно както тя е мислила винаги.

Патрик седи съвсем неподвижно до мен. Разпознавам предупредителните сигнали и слагам ръка върху неговата. Мога да се справя с това.

— Когато отправи онези обвинения срещу Гари — казва направо Джон, — ти си съчини всевъзможни неща, които не се бяха случили наистина. Знаеш това, Клер. Всичко беше част от плана ти да влезеш в онова училище по драматични изкуства.

Поглеждам го гневно.

— Наистина ли не си спомняш как живеехме? — казвам аз. — Как всяко лято ни изпращаха в друг приемен дом, за да може Джули и Гари да отидат на „семейна“ почивка със собствените си деца? Как ни караха да не си оставяме нещата в дневната, да не би случайно да ги забравим, когато излезем?

— Те имаха нужда от някакви граници — казва Джон. — Поне ни приеха в дома си.

— Ама разбира се — казвам горчиво. — С неизказаната заплаха, че ако не се държим добре, отново ще ни изхвърлят.

Свикваш да живееш с това чувство, спомням си, докато не стане част от теб. Колкото и гостоприемни да изглеждаха хората, те рано или късно изчезваха — или идваха да ти съобщят, че ще се местиш някъде другаде. Вътре в себе си всички ние очаквахме невидимите сирени да се включат и да започне официалната процедура по напускане на поредното приемно семейство.

Джон въздъхва.

— Значи не искаш да дойдеш на празненството на Джули?

— Няма сила на света, която да ме накара да отида.

— Еха — казва той и поклаща глава. — Променила си се. Винаги си имала склонност да преиграваш, но като цяло беше добър човек. Какво се е случило, Клер?

Аз дръзко хващам Патрик под ръка.

— Да, наистина съм се променила. Вече имам нов живот. Тук ми е добре. И що се отнася до мен, онези неща в миналото просто не са се случили.

— Съжалявам, че стана свидетел на това — казвам, когато си тръгваме.

— Благодаря ти, че ми позволи да дойда с теб — отвръща Патрик.

Поглеждам го, за да видя дали се шегува, но той изглежда сериозен.

— Очевидно с теб сме израснали при много различни обстоятелства — добавя той. — Но имаме нещо общо. Колкото и трудно да ни е било, поне можем да избираме. Можем да избираме семействата си, родния си град, произхода си… Можем да бъдем когото си поискаме. И макар за нас сигурно да е по-трудно да се доверим на някого, когато го направим, го правим докрай.

— Да — казвам аз и кимвам. — Това е една от причините да дойда в Ню Йорк. Това е градът, в който всеки е дошъл отнякъде другаде, нали така? Където хората преоткриват себе си. И аз определено избирам повече да не съм част от онова семейство.

Патрик стисва ръката ми. Не казва нищо, но аз знам какво си мисли.

Сега имаш мен.

68

Ейдън ми прави прослушване в едно малко кастинг студио в Челси. Седи с каменно изражение зад една маса, заедно с някакъв кастинг директор, когото не познавам — жена, която ми представи просто като Мо. Няма празни приказки, само едно учтиво: „Какво си ни подготвила днес, Клер?“ и „Когато си готова“.

Не обръщам внимание на факта, че ми се повдига от нерви, поемам си дъх, съсредоточавам се и започвам. Подготвила съм заключителния монолог на Джени от пиесата „Съдействие“ на Лесли Хедлънд. Силен, шумен монолог, в който има по малко от всичко — пиянство, танци, патос, хумор — затова решавам, че ще е добър начин да покажа способностите си.

Когато приключвам, следва дълго мълчание, после Ейдън казва:

— Благодаря ти.

Устоявам на порива да го залея с въпроси. Какво мислите? Какво мислите наистина? Да го изиграя ли отново? По-бързо? По-бавно? По-тъжно? Какво искате да ви покажа? Харесвате ли ме?

Връхлитат ме думите на Катрин Лейтъм. И макар изключително силно да се опитва да го прикрие, тя жадува за одобрение така, както наркоманът жадува да се надруса. Обзема ме отчаяние и осъзнавам, че липсата на самочувствие ме е накарала да избера за прослушването нещо, което крещи: Вижте ме!

Това преди малко не беше актьорска игра. Това беше фукане.

— Бих искала да изиграя още нещо, моля — казвам спокойно.

Ейдън поглежда Мо, която вдига рамене, сякаш иска да му отговори: Е, така и така сме тук, защо пък не?

— Добре — казва той с шумна въздишка. — Какво би искала да изиграеш, Клер?

Опитвам се да изровя от паметта си нещо, което би имало отношение към неговата пиеса — към ролята, която се опитвам да спечеля.

И, интуитивно, се досещам.

Прочетохте го добре…

Вместо монолог, избирам стихотворение. Стихотворението, което прочетох заедно с Патрик, когато се запознахме. Започвам с тих глас, потопена в ритъма.

АЗ

Колко спомени — сякаш вечност съм живял…

Като стигам до средата, виждам как Мо обръща глава и поглежда Ейдън. Изражението му не издава нищо. Но окуражена от нейния жест, аз се доверявам на инстинктите си и изричам последните няколко стиха толкова неподвижно и тихо, че почти не се чуват.

АЗ

… След ужасните вихри гранитът почива,

вдън мъгливата знойна Сахара смирен —

Сфинксът грохнал избяга от светския плен…

и — забравен на картата, горд, недоволен —

пее само в лъчите на залеза болен.

Приключвам и Ейдън се намръщва.

— Е — казва той, — много неща не ми харесаха изобщо, особено в първата част. Но мисля, че мога да работя с теб.

Той се изправя, здрависва се бързо и професионално с мен и си тръгва. Но не и преди да видя изражението в погледа му.

Ядосан е.

Давам си сметка, че се е надявал да съм ужасна. Тогава би имал възможност да се откаже. Вместо това сега ще му се наложи да работи с актриса, която не е избрал сам.

69

— Значи така — казва Марси и посяга към електронната си цигара. — В Ню Йорк се говори само за това. Е, или поне в онова малко самовлюбено кътче от този град, което се интересува от авангарден театър.

— Много е вълнуващо — казвам скромно.

— Много е самоцелно по-точно.

Марси издишва струя дим над главата ми.

— Но що се отнася до теб, това променя всичко. Ако режисьор като Ейдън Кийтинг види нещо в теб, всички други ще се втурнат да го последват. Има ли голи сцени?

— Няколко.

— Това е добре. Критиците ще вдигнат шум, а тълпата от по-непретенциозни зрители ще дойде заради критиците. Предостатъчно като за начало на кариерата ти.

Тя замахва към мен с върха на цигарата си.

— Само да не го прецакаш, Клер. Цяло чудо е да получиш втори шанс в този бизнес. Трети — невъзможно.

— Ще се опитам. Но дори ако пиесата има успех, не остава ли проблемът със зелената карта?

Тя се замисля.

— Реално погледнато, остава. Бихме могли да настояваме, че имаш право да се възползваш от програмата за обмен, но повечето продуценти няма да си направят труда за някой, който не е известен.

Тя ме оглежда изпитателно.

— Колко сериозна е работата с този Патрик?

— Доста сериозна.

— Сериозна като за сватбен марш?

Примигвам от изненада и тя продължава нетърпеливо:

— Да, хубаво, само не ми казвай, че не си мислила за това. Заможен американски гражданин поставя пиеса само за да може да види любимата си актриса в главната роля. Омъжи се за него и ще получиш не само зелена карта, а и златна кредитна карта.

— Последният му брак не завърши с голям успех.

— Между другото, цялата тази полемика също няма да се отрази никак зле на пиесата.

— Коя полемика?

— Говори се, че единият от вас двамата ѝ е видял сметката. На което аз винаги отговарям, че това са пълни глупости. Отговарям, че твоята разрушителност е насочена предимно към самата теб.

— Благодаря — казвам сухо.

Марси махва пренебрежително с електронната си цигара.

— Всеобщото мнение е, че сте го направили заедно.

— Това е абсурдно.

— На кого му пука, ако ги накара да гледат пиесата? — Тя ме поглежда многозначително. — Чула ли си на кого мислят да дадат другите роли?

Поклащам глава.

— Патрик не знае. Ейдън настоява да запази пълен контрол над постановката.

— Говори се, че иска Ниаша Ниъри да играе Жан Дювал.

Кимвам, впечатлена. С майка от Зимбабве и баща — ирландец, миналата година Ниаша беше номинирана за куп награди за ролята си в един сърцераздирателен биографичен телевизионен филм за робството. Има огромни очи, с които, без да мигне, може да премине от влюбен взор в смразяващо презрение, и толкова остри скули, че прилича на бюст на Нефертити. Тя е една от най-красивите жени на планетата.

— А Бодлер?

— Говори се за Лорънс Писано.

Гледам я втренчено. Безмълвна. Лорънс. Актьорът, в когото се влюбих по време на снимките на първия ми филм. Мъжът, заради когото вярвах, че искам да умра.

И мигновено разбирам какво се опитва да постигне Ейдън. Няма как да не е чул слуховете за мен и Лорънс. Господи, нищо чудно самата Марси да му е разказала. Нямаше как да откаже да ме вземе, без да загуби парите на Патрик. Но с избора на Лорънс се надява да ме принуди да се откажа сама. Тогава ще може да вдигне рамене и да каже: Е, тя така пожела.

— И кого мислят да вземат за ролята на Аполони? В смисъл, след като ме принудят да се откажа?

Марси свива рамене.

— Когото си пожелаят. Ако ти се откажеш.

— Няма да го направя.

Очите на Марси проблясват.

— Точно това им казах и аз, Клер.

70

И сред всичко това ето ни нас двамата с Патрик. Всеки ден се прибираме в неговия тих апартамент с гледка към катедралата. И се опознаваме един друг по най-добрия възможен начин — като работим заедно по пиеса.

— Сега, след като си поживял малко с нея, как би описал истинската Клер? — питам го една вечер, докато той ни приготвя вечеря.

Намирам фанатичната страст на Патрик по готвенето за забавна. Двете с Джес си мислехме, че спазваме рецепта, ако имаме повече от половината продукти от списъка със съставките в някой случаен готварски сайт, но Патрик гледа презрително дори на Джулия Чайлд и Елизабет Дейвид. Тази вечер беше повел дискусия за това до кой от двата древни тома по френска кухня да се допита — този на Ескофие или този на Карем. Освен това притежава комплект ножове, които никой друг няма право да докосва, изработени от остра като бръснач дамаска стомана и изковани като миниатюрни самурайски мечове, с които в момента реже скилидки чесън така, сякаш разцепва атома на части.

Но трябва да си призная, че един властен мъж в престилка е доста секси.

Патрик се замисля за момент.

— Непостоянна — решава той. — Разхвърляна. Шумна. И безкрайно впечатляваща. Точно когато реша, че те разбирам, осъзнавам, че това изобщо не е вярно.

— Може би защото няма нищо за разбиране. Или… — признавам си аз, — защото все още се опитвам да те впечатля. Не мога да се отърся от тревожната мисъл, че когато ме опознаеш, ще останеш разочарован.

— Дълбоко се съмнявам в това.

— Аз невинаги съм мила, Патрик. Или добра. Ти сам видя, като бяхме с Джон и Алис.

— Само слабаците се държат добре през цялото време.

Той ми подава една лъжица, за да опитам соса.

— Още черен пипер?

— Но ти се държиш добре — казвам аз. Преглъщам соса и кимвам одобрително.

Той поклаща глава и се усмихва.

— Само с теб.

Докато се храним, обсъждаме промените по текста на пиесата, които е поискал Ейдън. Някои от тях странят от фактите в живота на Бодлер и Патрик не е склонен да ги приеме; във всички останали аспекти той спазва обещанието си към Ейдън да му предостави пълен творчески контрол върху постановката. В настоящия вариант например, когато Жан узнава, че Бодлер е ходил да се среща с Аполони, тя побеснява от ревност. Гневно му казва, че възнамерява да отиде при прочутата гола статуя, за която е позирала Аполони, и да я наплюе. Но когато отива, с почуда открива, че е пленена от красотата на другата жена. Статуята оживява и двете жени правят любов. Едва по-късно разбираме, че сцената се разиграва в ума на Бодлер — точно както е било описано в едно от цензурираните му стихотворения с лесбийска тематика.

— Имаш ли нещо против? — иска да знае Патрик.

Вдигам рамене.

— И аз като теб съм в ръцете на Ейдън. Ами ти? Ще ти бъде ли трудно да ме гледаш на сцената по този начин?

Той поклаща глава.

— Аз не съм ревнив, Клер. Просто ще бъда горд с теб. Много горд.

С ясното съзнание, че ще изиграя тези сцени с жена, далеч по-красива от мен, ограничавам френската кухня и удвоявам времето, което прекарвам на уредите във фитнеса. Когато ми омръзва от тях, започвам да тичам из близките паркове. „Морнингсайд“, където тревата е осеяна с групички студенти, и „Ривърсайд“ с великолепната гледка към река Хъдсън. Някогашното чувство Еха, това е като на кино, е заменено от изумителната мисъл Еха, това се случва наистина.

Сериозна като за сватбен марш? Само не ми казвай, че не си мислила за това, както цинично се беше изразила Марси. Разбира се, че съм — и сега си го мислех. Кой не би? Но се опитвам да живея ден за ден, да дам на връзката ни времето, от което има нужда.

Доктор Филикс вече идва само веднъж седмично. Постепенно терапевтичните ни сесии са спрели да се въртят около полицейската операция и са концентрирани предимно върху връзката ми с Патрик.

— Винаги съм напускала хората в живота си — казвам му. — Или съм ги принуждавала да ме напуснат. Това е най-дългата връзка, която съм имала.

— Очакваш ли някой да дойде и да ти каже, че е време да си тръгваш? Да… — Той поглежда бележките си. — „Да се включат невидимите сирени и да започне официалната процедура по напускане на поредното приемно семейство“?

Разказала съм му за срещата с Джон и Алис. По време на онзи разговор доктор Филикс си водеше толкова подробни бележки, че едва успяваше да се справи.

Потръпвам при мисълта колко мелодраматично съм звучала.

— Разбира се, че не. Е, може би малко. Предполагам, че все още се чувствам като измамница. Сякаш играя роля.

— Което някой би сметнал за иронично — промърморва той.

— Най-странното е, че не се чувствам по този начин само докато играя. Но тук, в апартамента на Стела, където дори нося някои от нейните дрехи…

— Да, разкажи ми за това. Патрик ли го предложи, или ти?

— Той. Но само от практична гледна точка. Моите дрехи все още са на склад и някак покрай пиесата и всичко останало така и не ми остава време да отида да си ги взема.

Той си записва още нещо.

— Може би се чудя дали това означава да обичаш наистина — казвам аз. — Или продължавам да правя онова, в което ме обвини Катрин Лейтъм — да се вживявам твърде много в ролята.

— Това далеч не е учудващо, като се има предвид колко много години ти се е налагало едновременно да живееш като част от едно семейство и като външен човек. Дори е възможно тогава да се е зародило желанието ти да бъдеш актриса.

— В смисъл че винаги ще се чувствам по този начин?

— Не мисля, че някой би могъл да каже подобно нещо. Може би да си влюбена просто е ново и любопитно преживяване за теб, Клер. Опитай се да му се насладиш.

И въпреки това, ако трябва да съм честна, между мен и Патрик сега липсва нещо.

— Искам да ти призная нещо — казвам му една вечер.

Спомням си как някога тези думи щяха да накарат сърцата и на двама ни да ускорят своя ритъм. Да не споменаваме сърцата на публиката ни — невидимите наблюдатели и слушатели, приведени над своите устройства.

Но Патрик просто повдига вежда.

— Така ли?

— Липсват ми нашите игрички — казвам му. — Всъщност беше доста вълнуващо да се чудя дали си убиец, или не.

Устните му трепват.

— Би ли искала да убия някого заради теб?

— По-скоро не. Но може би аз съм като Аполони в твоята пиеса — не ми се иска да повярвам, че стихотворенията отразяват истинската ти същност. Но от друга страна, в същото време, донякъде ми се иска да е така. Което е налудничаво, знам. Ти не си по-зъл, отколкото е бил самият Бодлер.

Патрик се навежда и ме целува по главата.

— Все още не ме познаваш, Клер — казва безгрижно той. — Не знаеш всичко, което се върти в главата ми. Това отнема малко повече време.

71

Най-сетне идва денят на първата репетиция — четене на маса.

Умирам от ужас, разбира се. Умирам от ужас, че ще видя отново Лорънс. Умирам от ужас, че Ниаша ще ме засенчи. Умирам от ужас сценографът и ръководителите на всички останали отдели да не разберат, че съм получила ролята само заради Патрик.

Моята нервност сякаш почти развеселява Патрик. Никога преди не ме е виждал такава, дразни ме той и твърди, че всъщност няма причина. Трябвало просто да си спомня колко съм добра.

Двамата с него пристигаме първи в залата за репетиции. После идва Ейдън и ме поздравява с прегръдка, която изглежда почти искрена, но аз инстинктивно се усъмнявам в нея. Четиримата актьори с по-малки роли, трима от които ще бъдат и дубльори, пристигат заедно. Лорънс идва десет минути преди началния час и умишлено отива да размени няколко шегички с осветителите напълно небрежно. Хубавото му момчешко лице почти не се е променило, но аз с облекчение установявам, че не изпитвам нищо към него, абсолютно нищо.

— Лорънс, познаваш ли Клер? — казва накрая Ейдън.

Лорънс поглежда към мен.

— Да, познаваме се от снимките на „Врява“.

Той бавно доближава и небрежно ме целува по двете бузи.

— Как си, Клер? Много се радвам, че отново ще работим заедно, наистина.

Усмивката, която някога беше разтапяла сърцето ми, се появява и изчезва. И нищо повече. Никаква следа от факта, че някога бяхме любовници. Нито извинение, нито дума за онова, което направих. Просто една мила дума или едно „съжалявам“ щеше да ми е напълно достатъчно, но явно няма да получа дори това.

На снимачната площадка не се брои, мила.

Ниаша пристига точно навреме. Облечена е така, сякаш отива на тренировка във фитнеса — със сив спортен екип, под ципа на който едва се подава тъмночервена тениска, и черна бейзболна шапка, нахлупена над плитките ѝ. Облеклото сякаш приглушава красотата ѝ, но нищо не може да скрие перфектните ѝ скули, нито бляскавите очи. По-дребна е, отколкото изглежда по телевизията. Здрависва се с мен учтиво, почти срамежливо, със сериозно изражение на лицето.

Ейдън плясва с ръце и разговорът мигновено замира. Той започва, като ни приветства с добре дошли в онова, което по неговите думи вече е едно семейство, една общност. Разказва ни за думата „трупа“, една стара и благородна дума, която описва група пътуващи актьори, разчитащи един на друг, за да могат да преживяват. Разказва накратко за продукцията — как трябва да въплъти суровата мощ на поезията на Бодлер, как трябва да предизвиква и провокира съвременната публика, точно както Les Fleurs du mal е предизвикала един век, потънал в сантименталността на романтизма. И най-сетне започва да говори за предстоящото четене.

— Днес не е ден за представления. Нито за прослушвания. Съсредоточете се върху яснотата, опитайте се да разкриете същината на думите върху листа. По-нататък ще има предостатъчно време за актьорска игра. Това е само за нас като група, за да погледнем заедно проекта за пръв път. Никой тук няма нужда да впечатлява никого.

Всички кимаме. Питам се дали последното изречение не беше насочено към мен. Ниаша сваля бейзболната си шапка.

До първата сцена с мое участие има известно време, затова отначало само слушам. Скоро става ясно, че докато Ниаша е чула какво е казал Ейдън и просто чете думите на глас, Лорънс е дошъл с някои собствени идеи. Най-очевидната от тях е да чете ролята на Бодлер с френски акцент. Патрик вдига поглед още на първото изречение, но Ейдън не казва нищо в продължение на няколко страници.

— Това е чудесно, Лорънс — намесва се накрая той. — Според мен засега да го четем така, както си е, и по-късно да обсъдим възможността за акценти.

— Добре — казва Лорънс. — Чудесно.

После продължава да чете с абсолютно същия акцент.

Ейдън отново го спира.

— Нека оставим акцента засега.

Лорънс се намръщва. Давам си сметка, че вече се е режисирал в ума си и сега ще му е трудно да започне отначало. Когато продължаваме да четем, той успява да изчисти по-голямата част от френското произношение, но от време на време някое и друго ударение се промъква в речта му. Докато чете, неспирно отмята косата от очите си с нетърпеливо движение. Някога си мислех, че този жест е неустоимо очарователен. Сега просто се чудя защо не се подстриже.

Ниаша седи съвсем неподвижно, почти без да помръдва, но гласът ѝ е безкрайно красив. Не успявам да разбера каква е причината да звучи точно по този начин, но бих могла да седя и да я слушам с часове.

Когато идва ред на моите реплики, се опитвам да следвам нейния пример и оставям думите да говорят сами за себе си. Но още в първата ми сцена Бодлер признава, че той е авторът на зловещите анонимни писма, които съм получавала през последните пет години, и аз си позволявам да вмъкна в начина, по който Аполони говори на Бодлер, мъничко от неприязънта, която вече изпитвам към Лорънс. Виждам как Ейдън замислено вдига поглед от сценария, но не казва нищо.

В крайна сметка стигаме до финала и се аплодираме един друг. Ейдън ни казва, че сме били страхотни. Но всъщност, мисля си аз, самата пиеса е добра.

Това би могло да е нещо невероятно, осъзнавам. Това би могъл да е моят пробив. Почти не мога да повярвам на късмета си.

Всички ставаме на крака и се протягаме. Лорънс веднага се устремява към Ейдън — чувам го да споменава за някакви идеи, които искал да обсъдят. Ейдън му отговаря нещо учтиво, но неангажиращо.

Ниаша се приближава към мен и ме поздравява колко добре съм се справила с четенето.

— Ще бъде много забавно — казва тя със своя премерен сериозен глас.

Свалила е горнището на спортния си екип: ръцете, които се показват от ръкавите на тениската, са като тънки черни кабели, изтъкани от преплетени мускули. Отблизо съм запленена от неземната ѝ красота.

Тя отпуска ръка на китката ми.

— Разбрах за теб и Патрик — казва тихо. — Той изглежда наистина чудесен човек.

После тя оставя погледа си да се премести от Патрик върху Лорънс, който все така разпалено разговаря с Ейдън, и не казва нищо повече.

Но това е достатъчно. Вече сме съюзнички. Може би дори приятелки.

72

На другия ден следобед излизам да потичам в парка „Морнингсайд“, замислена за вчерашната репетиция, когато усещам познато чувство. Чувство, което всеки актьор изпитва, когато е на сцената — че някой те наблюдава.

Което е странно, защото тук във всеки един момент сигурно ме гледат поне десет чифта очи, а обикновено не се чувствам по този начин. Разтърсвам глава и продължавам.

Правя още една обиколка и отново изпитвам същото чувство. Точно в същата част на парка. Неволно косъмчетата по врата ми настръхват.

Спирам и поглеждам нагоре. Високо над мен, на стъпалата, които водят надолу от страната на Харлем, стои една фигура.

Франк Дърбан.

Или поне съм почти сигурна, че е той. Твърде далеч е, за да го видя достатъчно ясно — по-скоро различавам начина, по който е застанал, начина, по който винаги застава: с облегнато на перилата тяло и рамо, издадено напред, сякаш изпитва болка.

Известно време оставам неподвижна. После се затичвам право към него, като спринтирам безразсъдно между дърветата и прескачам каишката на едно куче, която за малко да се заплете в краката ми. Има четири етажа стъпала, които стръмно се изкачват на зигзаг, и аз се втурвам бясно нагоре по тях, краката и дробовете ми вече горят…

Но там няма никого. Спирам задъхана и се оглеждам.

Може би съм си въобразила.

* * *

По целия път обратно до апартамента постоянно се обръщам рязко без предупреждение. Но никой не прикляква на едно коляно, за да си завърже връзката на обувката, нито хлътва в някой вход, нито прави което и да било от другите неща, които правят по филмите.

Докато стигна до вкъщи, вече съм убедила сама себе си, че наистина съм си го въобразила. В края на краищата защо Франк Дърбан би се интересувал от мен точно сега? Той е в отпуск по болест, Катрин е изчезнала, а Патрик съди Нюйоркската полиция…

Спирам, потресена от мисълта, която току-що ме е връхлетяла.

Ами ако нищо от това не е вярно?

По въпроса с делото срещу полицията имам само думата на Патрик. Отпускът по болест на Франк би могъл да е начин да оправдае отсъствието си от операцията. А Катрин… Тя може и да е изчезнала, но все пак е някъде там. Усещам го. Как ме манипулира. Как играе своите игрички.

Внезапно ми се повдига, когато си давам сметка какво всъщност се е случило. Паднала съм обратно в капана им. Като изпратих онова отчаяно писмо до Патрик от „Грийнридж“. Представям си как Катрин го чете и замислено потупва с химикалка по устните си.

КАТРИН

Изглежда, операцията може и да не е приключила напълно.

ФРАНК

Нали не предлагаш пак да използваме Фоглър?

Няма начин Клер отново да му се довери.

КАТРИН

Защо не? Очевидно тя все още е обсебена от мисълта за него. Ами ако той се появи в „Грийнридж“ като нейния принц на бял кон?

ФРАНК

Никога няма да мине. Параноята е нормално състояние за нея.

КАТРИН

Значи ни трябва нещо, с което да ѝ отвлечем вниманието. Нещо толкова изкушаващо, заради което би рискувала всичко. За какво копнее Клер Райт повече от всичко на света?

ФРАНК

Ти си психоложката.

КАТРИН

Публика, Франк.

Пиесата.

Как така Патрик изведнъж реши, че е толкова важно да напише пиесата си? От любов към мен? Или просто защото това е била най-голямата и лъскава примамка, за която Катрин е успяла да се сети?

Една великолепна провокативна роля, написана специално за мен. И една изключителна, почти невероятна възможност: да играя на нюйоркска сцена с истински професионални актьори.

Не е за вярване… Но като истинска глупачка, аз си бях позволила да повярвам.

Отключвам вратата на апартамента и влизам вътре.

— Патрик?

Няма отговор. Но сега тишината ми се струва някак различна. Може и да е само в главата ми, но имам чувството, че апартаментът ме подслушва.

Влизам в банята и клякам до умивалника, като опипвам задната страна на порцелана като полицай краката на заподозрян. Търся жички.

Нищо.

Трескаво започвам да ровя из шкафа за чисти хавлии. Изваждам грижливо подредените кърпи, хвърлям ги на пода, но и там няма нищо. Няма разпределителна кутия, притаена като отмъстителен паяк, свързан чрез паяжината си със своите многобройни зли бебета, пръснати из целия апартамент.

Осъзнавам, че не биха допуснали грешката да я сложат на същото място като предишния път.

Развивам едно по едно винтчетата на аплиците. Нищо. В кухнята също не успявам да открия нищо. Нито в спалнята. Или в коридора.

Поглеждам телефона си, който стои върху масичката за кафе. Разбира се. В днешно време биха могли да ме подслушват през микрофона в телефона ми. Нищо работа — все едно сваляш някакво приложение, и няма никакъв начин да разбереш, че го правят.

73

Когато Патрик се прибира, вече съм подредила всичко. Хавлиените кърпи и чаршафите са обратно в шкафа, грижливо сгънати, аплиците са на местата си по стените, а аз седя на дивана и си уча репликите.

— Хей — казва той и се приближава да ме целуне. — Как мина репетицията днес?

— Доста добре — казвам непринудено. — Ейдън ни разказа за някои евентуални източници на вдъхновение. Гледахме стари записи от „Пролетно тайнство“ на Стравински.

— Постановката, която предизвикала безредици?

Кимвам.

— И обсъждахме дали изкуството е длъжно да се самоцензурира, или не. Като например дали е редно да покажеш самоубийство на сцената, ако така може да подтикнеш някого в публиката да направи същото.

По време на повечето от тези дискусии Лорънс и Ниаша бяха на противоположни мнения — според Ниаша всички носим отговорност за действията си, докато Лорънс твърдеше, че не може да носим вина за поведението на останалите хора.

— Това ми звучи точно като моите семинари в първи курс — с въздишка казва Патрик.

Наблюдавам го, докато отива в кухненския кът и започва да изважда разни продукти от шкафовете.

— Много режисьори действат така в началото. След това ще преминем към игри на доверие.

— Игри на доверие — повтаря той, като ме поглежда с усмивка. — Доколкото си спомням, двамата с теб изиграхме няколко такива.

— Така беше. Всичките предложени от Катрин, предполагам?

Той кимва.

— Днес видях Франк Дърбан — казвам небрежно.

— Франк ли? Къде? — Патрик изглежда шокиран.

— В парка „Морнингсайд“. Наблюдаваше ме, докато тичах.

Патрик се намръщва.

— Това ми звучи много малко вероятно.

— Е, аз несъмнено го видях.

— Колко близо до теб се намираше?

— Достатъчно близо — отговарям, като го наблюдавам внимателно.

Ако са го обсъждали, Франк сигурно се е опитал да го представи по-безобидно.

ФРАНК

Тя не беше достатъчно близо, за да ме види добре.

Просто ѝ кажи, че сигурно се е объркала.

— Колко странно — казва Патрик, като отново се обръща към хладилника. — Вероятно не може да се отърси от мисълта за операцията. Като се има предвид делото и всичко останало.

Той изважда малко естрагон и започва да го реже на ситно.

— Да, как върви там? — отговарям аз, също толкова небрежно.

— Както всичко останало, свързано със съда — бавно.

Той спира, стиснал ножа в ръка.

— Между другото, Клер, адвокатът ми иска доктор Филикс да състави доклад за психическото ти състояние. Имаш ли нещо против?

— Не, разбира се.

— Явно е важно да наблегнем на факта колко негативно ти е повлиял стресът, на който те е подложила полицията. Но сигурно трябва да се опитаме да отхвърлим всеки намек за параноя.

— О, много хитро — отвръщам.

— Какво искаш да кажеш?

— Адвокатът ти — обяснявам. — Много хитро от страна на адвоката ти да се сети за това.

— Е, нали затова му плащам.

Патрик се намръщва.

— Клер, всичко наред ли е?

— Знам, че още работиш с полицията — казвам рязко аз.

— Моля? — Той изглежда искрено озадачен.

— Пиесата. Написал си я, за да ме примамиш.

Само за миг ми се струва напрегнат и предпазлив.

— Идеята беше на Катрин, нали? — продължавам да настоявам. — Мислела си е, че бих направила всичко за роля като тази. И трябва да призная, че е била права.

Вземам телефона си в ръка и казвам:

— Чуваш ли, Катрин? Ти беше права.

— Клер — казва Патрик загрижено, оставя ножа и се приближава до мен. — Клер. Какво става? Преди време каза, че ти липсват нашите игрички. Това ли се случва сега — поредната игричка? Дали не си съчиняваш нещо, което не съществува, само за да вкараш малко вълнение в живота си? Или е възможно наистина да вярваш в тези глупости? Защото, честно казано, ме плашиш.

Той си поема дъх.

— Да, написах пиесата като примамка — поне в известен смисъл. Написах я, защото исках теб. Да се върнеш тук, при мен. Това беше единственият начин, който ми хрумна, за да те впечатля. Това е всичко.

О, Патрик, Патрик, мисля си аз. Дори хубавото ти име е лъжовно. Патрик пак със своя трик. Пакостникът Патрик. А аз съм Клер, крехка и нежна, като цветето в твоя ревер.

— Докажи ми, че не работиш за тях — казвам аз.

— По дяволите, Клер. Как бих могъл да докажа отрицателно твърдение? — Лицето му е почервеняло от гняв.

— Не знам — казвам. — И точно в това е проблемът, нали? Как бихме могли отново да си имаме доверие, когато и двамата знаем колко изкусни лъжци сме?

74

На репетициите преминаваме към игри на сближаване. „Играта на стената“, в която тичаш със завързани очи към стената и разчиташ на партньора си да те спре навреме. „Очи в очи“, където се разделяте по двойки и се гледате втренчено с поглед, който трябва да се сменя между приятелство, похот и омраза.

Докато гледам втренчено Лорънс, си мисля колко невероятно е, че той няма ни най-малка представа какво си мисля за него в момента.

„Играта на глина“, в която един актьор се прави на статуя, а останалите трябва да го изваят — да движат крайниците му, да нагласят изражението му, за да изобразят дадена емоция, без статуята да знае каква е тя. Докато вая Ниаша така, че да пасне на думата ленива, се удивявам от начина, по който мога да променя баланса в цялото ѝ тяло само като побутна леко рамото ѝ. Тя е като някаква прецизно изработена машина, в която всичко е в перфектен противовес.

С Лорънс, когото ми казаха да моделирам спрямо думата гордост, не ми хрумва нищо друго, освен да наглася раменете му да стоят по-изправени и да повдигна брадичката му, за да изглежда по-надуто. Виждам как Ниаша се усмихва на абсурдния му вид.

Лорънс също ѝ отвръща с усмивка, помислил си е, че тя флиртува с него. Пробожда ме гняв. Не заради него, а заради нея.

Само това ми липсва, казвам си. Да хлътна по партньорката си. Сякаш нещата и бездруго не са достатъчно сложни.

Най-сетне стигаме до текста и изучаването на образите ни. Едно от нещата, които първоначално ме привлякоха в ролята на Аполони, е нейната тайнственост — в пиесата никога не се казва какво точно си мисли тя. Но това не работи по време на репетициите. Аз трябва да знам какво си мисли тя, иначе няма да мога да я изиграя убедително.

В същото време тя може би се самозалъгва. Това винаги са най-интересните образи — онези, които лъжат себе си. Защото рано или късно лъжата винаги излиза наяве.

— Казвам си, че искам да вярвам в неговата доброта, но междувременно истински ме привлича тъмната му страна — споделям с Ейдън. — Аз съм като нощна пеперуда, привлечена от неговия пламък, която убеждава сама себе си, че няма да изгори, защото алтернативата — да се отдръпна — би била такова разочарование.

Той кимва.

— Струва ми се, че това ще свърши работа.

По-късно разказвам за това на Патрик, а той отговаря:

— Все още ли говорим за пиесата? Или за нас?

— Пиесата е за нас. И за да я изиграя достоверно, трябва да изиграя истината между нас. А всъщност няма нищо по-секси от това, нали? Да знаеш истината за някого. — Поколебавам се, преди да продължа. — Точно затова трябва да ми кажеш, ако все още работиш за полицията.

— Клер — казва той уморено и взема ръката ми в своята. — Аз съм виновен. Твърде рано те накарах да започнеш да работиш. Ти все още си толкова крехка. Не е късно да се откажеш. Все пак имаш дубльорка. Можеш да се оттеглиш и да я оставиш тя да поеме твоята роля.

— Не съм крехка — отвръщам. — Аз съм точно обратното на крехка. И със сигурност няма да се оттегля.

По време на седмичната ми сесия с доктор Филикс той повдига темата.

— Патрик ми се обади. Тревожи се за теб.

— Знам — свивам рамене.

— Смята подозрителността ти към него за признак, че състоянието ти се влошава.

— Така твърди той.

— Какво мислиш ти, Клер?

— Аз мисля, че надписът на онези стари тениски е верен: Не е параноя, ако наистина те преследват. Просто се опитвам да преценя дали е така. Тоест дали ме преследват. Ако се окаже, че не е вярно, всичко ще е наред.

Той изчаква да му обясня по-подробно мислите си. Когато не го правя, решава да изпробва друга тактика.

— Доколкото разбирам, в момента си изправена пред сериозно предизвикателство в професионален план.

— Пиесата? Така е, да.

— Възможно е да си прекъснала медикаментозния курс на лечение на доктор Банър малко по-рано, отколкото трябва. Разбира се, към този момент аз нямах представа, че ще се подложиш на толкова голямо напрежение… Може би трябва да обмислим възможността да възобновим приема на някои от лекарствата. В много по-малки дози, разбира се.

Въпросът неволно просветва в ума ми.

Дали и доктор Филикс не участва в цялата схема?

Поклащам глава.

— В момента имам нужда от всичките си умствени възможности. И определено не мога да рискувам да ми излязат пъпки.

— Добре тогава — казва неловко той. — В такъв случай защо не изговорим отново едно по едно нещата, които те тревожат, за да видим дали няма да успеем да ги разнищим?

75

Същата вечер казвам на Патрик, че съжалявам.

— Просто малко се увлякох по идеята, че може и да ме лъжеш. Но след като говорих с доктор Филикс, осъзнах, че съм се държала твърде емоционално.

— Значи всичко е наред? Вече не се чувстваш по този начин.

— Не.

— Е, слава богу, Клер. За малко наистина се бях разтревожил.

Патрик вече е видимо по-спокоен, след като се изяснихме. Лягаме си рано и започваме да правим любов. Не казвам на глас Ще ти се реванширам, но правя всички неща, които знам, че харесва. Които всички мъже харесват всъщност, предпочитанията на Патрик са, меко казано, традиционни. Целувам го по цялото тяло, доставям му малко наслада, после го бутам по гръб и се качвам върху него. Но след това спирам.

— Патрик — казвам тихо, — трябва да ти кажа нещо.

— Какво? — пита той с усмивка.

— Уморих се да го пазя в тайна — казвам му. — Аз я убих. Аз убих Стела.

76

В продължение на един безкраен миг той ме гледа като зашеметен.

— Какво става? — казва накрая с прегракнал от шока глас. — Какви ги говориш, Клер?

— Трябваха ми пари. Бях разорена. Джес щеше да ме изхвърли от апартамента си и трябваше да платя за актьорските курсове… Спорихме, Стела и аз, за това, че се опитва да те изнудва. И тогава, по-късно същата вечер, реших, че ако наистина това е била целта ѝ, би трябвало да ми плати много повече от четиристотин долара.

ИНТЕРИОР. ХОТЕЛ „ЛЕКСИНГТЪН“ КОРИДОР — НОЩ

Стела отваря вратата на хотелския си апартамент с чаша в ръка. Олюлява се.

СТЕЛА

О, ти ли си? Момичето, което не успя да свали съпруга ми. Какво искаш?

АЗ

По-добре да влезем вътре.

ИНТЕРИОР. ХОТЕЛ „ЛЕКСИНГТЪН“, АПАРТАМЕНТ „ТЕРАСАТА“ — НОЩ

АЗ

… Ти ме използва, за да изнудваш съпруга си. И ако той не беше толкова честен човек, щеше да успееш.

Така или иначе ти ме направи съучастничка в престъпление. Искам още две хиляди долара.

СТЕЛА

Или?

АЗ

Или ще му разкажа какво точно направи.

СТЕЛА

Малка глупачка! Нямаш никаква представа в какво се забъркваш. По-добре изчезвай оттук или ще се обадя на управителя.

Тя пристъпва към телефона до леглото.

АЗ

Не се доближавай до телефона.

Тя се обръща и вижда, че съм насочила към нея пистолета на Джес.

СТЕЛА

Какво, по…

АЗ

Обърни се с лице към стената. Чакай — първо ми подай онзи сак.

— Нямах намерение да я убивам — казвам накрая. — Стана случайно. Когато вземах сака от ръката ѝ, тя грабна пистолета и трябваше да я ударя с нещо, за да го пусне. Но когато умря, нямаше как да си тръгна, без да взема парите ѝ.

Поглеждам го.

— Патрик, съжалявам. Съжалявам за всичко. Но не съжалявам, че се случи, защото така срещнах теб. Можеш ли да ми простиш?

Той продължава да ме гледа невярващо с широко отворени очи. Никой от двамата не помръдва, сякаш сме нарисувани. После поглеждам към телефона си върху нощното шкафче.

Виждам в погледа му как осъзнава всичко.

— Господи! — казва невярващо. — Изигра всичко това само за да провериш дали казвам истината, нали? Да видиш дали полицаите няма да нахлуят тук и да те отведат. Е, това няма да се случи, Клер. Няма никакви полицаи. Защото аз вече нямам нищо общо с тях.

— Не бих излъгала за подобно нещо…

— Престани — казва той. — Веднага престани.

Лицето му пламти от гняв.

— Прекали.

— Трябваше да знам — казвам тихо. — Трябваше да знам със сигурност. Моля те, Патрик, разбери ме. Това беше единственият начин да докажа веднъж завинаги, че вече не работиш за тях…

— Добре, ще ти го докажа и още как.

Сега вече е ядосан — толкова ядосан, колкото когато бяхме в театъра. Протяга ръце и обгръща с тях гърлото ми.

— Ако ни слушаха, нямаше да ме оставят да те удуша — процежда той през зъби. — Нямаше да ме оставят да направя това.

Усещам как пръстите му се забиват все по-дълбоко и се стягат. Не мога да дишам. Вдигам собствените си ръце и се опитвам да ги отместя, но той е твърде силен, а хватката му става все по-мощна. Кръвта започва да пулсира в ушите ми. Драскам с нокти по ръцете му. Пред очите ми избухват фойерверки. За момент главата ми се замайва и след това падам, пропадам в тунел.

Свестявам се в прегръдките му. Ръцете му нежно ме обгръщат. Гърлото ме боли.

— Съжалявам — прошепвам аз.

— Не. Аз съжалявам — казва тихо той. Прегръща ме още по-силно. Трепери.

— Недей. Нарочно те провокирах, любов моя. Беше игра на доверие. И свърши работа.

77

Събуждам се преди зазоряване. До мен Патрик спи като котка и диша толкова тихо, сякаш е умрял. Дори докато си почива, тялото му изглежда напрегнато и бдително — плетеница от сухожилия и мускули, готова да скочи във всеки един момент.

Тихо, за да не го събудя, аз се измъквам изпод завивките и отивам в кухнята, за да си налея сок. Гърлото още ме боли, а утре започваме репетициите без сценарий — всъщност днес. Не мога да рискувам да си изгубя гласа.

Докато отпивам, поглеждам навън към града. Харесват ми големите прозорци, заради които тези апартаменти приличат на сценичен декор. Сякаш участваме в представление или живеем в някаква куклена къща, в която всеки може да надникне, макар че всъщност в този квартал е тихо през нощта и улицата отдолу изглежда почти безлюдна.

Замислям се за Стела.

Веднъж в клас Пол ни накара да изиграем една игра, в която на трима души им раздават по една черна или червена шапка. Те не могат да видят собствената си шапка, само тези на другите, но първият, който каже каква шапка има на главата си, печели. Това е упражнение, което ти помага да видиш сцената през погледа на другия.

Това се опитвам да направя и аз сега.

Когато направих фалшивото си признание, Патрик изглеждаше потресен от изненада. После озадачен. После ядосан. Но дори за момент не изглеждаше така, сякаш ми е повярвал.

Защото ме обича и ми има доверие?

Защото не съм толкова добра актриса, колкото си мисля?

Или защото знае, че няма как да съм направила онова, което твърдя, че съм… Защото самият той е бил там, когато е загинала Стела?

По пустата улица профучава полицейска кола с мигащи светлини и съобразително изключена сирена, за да не събуди спящите граждани. На път към поредното убийство може би. Поредните разтърсени човешки съдби.

Чувам гласа на доктор Банър, неканен в главата ми.

ДОКТОР БАНЪР

Не е учудващо, че изпитваш подобни мелодраматични заблуди, Клер. Те са симптом на твоето разстройство. Утре ще се окаже, че си напълно убедена тъкмо в обратното.

Трябва да знам, мисля си. Трябва да знам кой наистина я е убил. Не защото, ако разбера, че Патрик е убиец, това ще ми попречи да го обичам. А защото, ако той е убиец, не искам да го крие от мен.

Това е моята тъмна тайна: любовта ми към него всъщност е толкова силна, че дори той да е убиецът на Стела, това не би променило чувствата ми към него. Но не бих могла да понеса да е направил нещо толкова значимо и да не го сподели с мен.

Като Аполони и аз трябва да се изправя пред мрака. Да тръгна към него.

Не мога да отида в полицията, разбира се. Но мога да опитам нещо друго.

78

Виктор?

Клер. Надявах се някой ден да се върнеш в „Некрополис“.

Виктор, имам нужда от услуга.

Каквото пожелаеш, ангел мой.

Няма да ти хареса.

Дай ми шанс. Аз съм учудващо широко скроен за перверзник.

Искам да се видим. Наистина, имам предвид.

На живо.

Следва дълго мълчание. Почти чувам жуженето на телефонните жици, пращенето на смущенията, щракането и цъкането по мрежата, докато нашето мълчание се прехвърля между сателитите, прескача от компютър на компютър, пропълзява надолу по безкрайни оптични кабели…

Клер, това среща ли е?

Замислям се колко много мъже съм подвела, пред колко много съм играла, превръщала съм се в измама, в плод на въображението им.

Не. Съжалявам. Просто като приятели. Но повярвай ми — важно е. Ти си единственият човек, на когото мога да се доверя.

Къде си?

Ню Йорк. Ти?

Достатъчно близо.

Къде ще ти е удобно?

В Ийст Вилидж има едно интернет кафе, на „Сейнт Маркс плейс“. Може да се видим там на обяд.

Как ще те позная?

Влез в сайта. Тогава ще ти кажа.

Благодаря ти, Виктор. Нямаше да те моля, ако не беше важно.

79

Пристигам в кафенето петнайсет минути по-рано и избирам един компютър в ъгъла. До мен някакъв японски студент води задълбочен чат с приятелката си. Малко по-натам набита бизнес дама пише доклад, като енергично блъска по клавиатурата с два пръста. Тийнейджър играе на компютърна игра. Двама италианци, мъж и жена, не спират да се кикотят, докато качват в интернет снимки от медения си месец.

Има и един мъж на средна възраст, облечен с шлифер, който върти в ръцете си празна чаша от „Старбъкс“.

Влизам в профила си в „Некрополис“.

Виктор, тук ли си?

Тук съм, Клер.

Тук — в уебсайта? Или тук — в кафенето?

И на двете места. Кажи ми как изглеждаш.

На двайсет и пет години. С тъмна коса. Облечена съм с кашмирен пуловер и жилетка, които някога бяха на друг. Седя пред компютъра в ъгъла.

Не спомена, че си красива.

Вдигам поглед. Бизнес дамата унило ми се усмихва.

80

— Но никога не би наранила човек? Имам предвид, наистина?

Виктор, чието истинско име е Корин, поклаща глава.

— Във фантазиите си мечтая за сексуална доминация. Но също така мечтая за световен мир, да живея със супермодел и да се занимавам професионално с музика. Осъзнавам задълженията си към обществото, Клер, и това означава, че точно както всички останали и аз трябва да контролирам желанията си. — Тя вдига рамене. — Трудно е да си намериш добър роб, особено ако си дебела стара лесбийка. Но май и на хетеросексуалните ми приятели не им е много по-лесно.

— Така е. Разбирам те.

— Кажи ми за какво става въпрос — предлага Корин.

Разказвам ѝ за полицейската операция и за моята теория, че може би по някакъв начин е била свързана с „Некрополис“. Налага се да внимавам, за да не започна да звуча като някаква ненормалница.

— Психоложката от полицията предложи да започна да влизам в този сайт — казвам накрая. — Ако не беше тя, никога нямаше да ми хрумне да развия героинята си в тази посока. Разбира се, отначало изглеждаше, че и Патрик си пада по тези смахнати неща, макар да не беше точно така.

— Като човек, който си пада по тези смахнати неща, бих казала, че това е доста великодушно от негова страна.

— Извинявай, не исках да…

Тя махва небрежно с ръка и се усмихва.

— Затова се чудя защо „Некрополис“? — казвам. — Защо една специалистка по психологически портрети би се интересувала толкова силно от някакъв напълно законен сайт за БДСМ?

Корин се поколебава.

— Може би в „Некрополис“ има неща, които не се виждат на пръв поглед. Поне така твърдят някои потребители. Говори се, че хостингът на една част се намира в Тъмната мрежа — някаква част, недостъпна дори за членовете на сайта, освен ако не са били поканени. Там се случват сериозните неща.

— Какво имаш предвид под сериозните неща?

— Обмен. На снимки и клипове, доколкото разбирам.

— Незаконни снимки?

Корин кимва.

— Така се говори. Никога не съм питала за подробности. Това не е по моята част.

Не съм изненадана, че уебсайтът, към който ме насочи Катрин Лейтъм, е част от нещо незаконно. Но как се вписва Патрик във всичко това?

И огромният шкаф — в чекмеджета побрал непотребни билети, писма, мадригали, тежки къдри, в квитанции стари заспали — крие повече тайни от мойта глава, беше ми казал Патрик, когато се запознахме, с плътен непоколебим глас. Дали беше намек? Дали това беше тайната, за която загатваше, като използваше думите на Бодлер, за да прикрие истинското значение?

Ако е купувал снимки през „Некрополис“ и ако Стела ги е намерила, може би това е била причината да поиска да го напусне; вероятно и причината да е толкова разтревожена онази нощ.

И точно това, осъзнавам, е разликата между нас двете. Онова, което е плашело нея, мен ме вълнува. Ако Патрик е правил нещо подобно, аз не бих се шокирала. Тъкмо обратното — бих прегърнала възможността да му покажа, че приемам тази част от него. Да задълбоча интимността между нас. Като нощна пеперуда, привлечена от пламъка.

81

Когато пристигам в бара, в който сме се уговорили да се срещнем, Хенри вече си поръчва втора бира. Дошъл е рано, казва ми. След убийството на Стела адвокатската кантора спряла да се занимава със семейни въпроси и го прехвърлили да събира забавени плащания.

— Предимно ровя в интернет. Скучна работа. Предполагам, че скоро ще ме изритат. Вече нямат нужда от специфичните ми умения.

— Ами ако ти кажа, че мога да ти предложа една задача на свободна практика?

Той повдига вежди.

— Искаш да проверя приятеля ти?

За миг почти се изкушавам да го направя, но поклащам глава.

— Не става дума за човек. По-скоро за нещо друго.

Накратко му обяснявам какво съм научила за „Некрополис“.

— Имам нужда да проучиш какво се случва там. Опитай се някак да се промъкнеш в тайната част.

— Знаеш ли — казва замислено Хенри, — имаше няколко неща около убийството на Стела, които винаги са ми се стрували странни. Спомняш ли си колко изнервена беше онази нощ?

Спомням си и кимвам. Когато влязох, тя крачеше нервно напред-назад покрай прозореца.

СТЕЛА

Ще внимаваш, нали? Обещай ми, че ще внимаваш.

— Държеше една флашка — малка и метална, закачена на ключодържател — продължава Хенри. — Постоянно я премяташе през пръстите си, помниш ли?

Замислям се, като се опитвам да си го представя. Как кършеше ръце. Стискаше нещо, което първо помислих за молитвена броеница, но после ми се мярна металната верижка на ключодържател. И как, когато ме предупреждаваше да внимавам със съпруга ѝ — не прилича на никой мъж, когото си срещала — беше свела поглед надолу. Сякаш флашката бе доказателството за думите ѝ.

— Не е много вероятно, но ако става дума за незаконни снимки, може би това е имало на флашката — добавя Хенри и посяга към питието си.

— Каза ли го на полицията?

— Разбира се. Но те отговориха, че когато са претърсили хотелския апартамент, не са намерили нищо подобно. Решиха, че или аз съм се объркал, или убиецът го е взел.

Облягам се на стола, потънала в мисли.

— Стела каза, че цялата идея да се опитам да съблазня Патрик е да изкопчи нещо, което да използва срещу него. В такъв случай може би флашката също е била нещо, което да използва срещу него. Но ако не са я намерили, как така Катрин Лейтъм вече знаеше за „Некрополис“, когато ме запознаваше с операцията?

— Може да е работила за ФБР.

Поглеждам го.

— Защо казваш това?

— Първо, защото това би обяснило защо използваше фалшиво име — това е стандартна процедура за агенти на ФБР по време на операция. Второ, защото именно те се занимават с контрол на незаконните уебсайтове. Ако вече са знаели за този „Некрополис“ — ако дори са го наблюдавали — това би могло да обясни нейното участие в операцията. След всяко убийство полицаите са длъжни да попълнят един електронен въпросник на име ПРПНХ — Програма за разследване на престъпления с насилствен характер. В повечето случаи е ужасна скука — трийсет страници с въпроси само за да разбереш дали твоето престъпление прилича на друго, което още не е разкрито. Но понякога, когато натиснеш „Изпрати“, получаваш автоматично съобщение, в което пише да се обадиш на един телефонен номер в централата на ФБР в Куонтико. Ако компютърът е преценил, че има някаква връзка между убийството на Стела и нещо на този сайт…

— Има — кимвам аз. — Бодлер. Затова се нарича „Некрополис“. Хората в този сайт си падат по Бодлер. И то по не особено приятен начин.

82

— Днес се видях с Хенри — казвам аз.

— С кого? — Патрик не вдига поглед от книгата си.

— Онова бивше ченге, за което работех. Исках да го попитам някои неща за полицейското разследване.

Това го кара да вдигне глава.

— Мислех, че се съгласихме да не ровичкаме отново в тази тема.

— Не. Ти се съгласи. Аз не съм се съгласявала с нищо. Важното е, че Хенри ми каза нещо любопитно. Стела е имала някаква флашка. Убиецът я е взел, но има вероятност на нея да е имало снимки от уебсайт на име „Некрополис“. — Замълчавам за миг, преди да продължа: — Трябва да знам дали това име ти говори нещо.

Патрик ме поглежда непоколебимо с безизразно лице.

— Да — казва накрая той. — Говори ми.

Въздъхвам.

— Бил си в този сайт. Купувал си снимки оттам.

— Не. — Той поклаща глава. — Един ден в пощата ми просто се получиха няколко снимки. Това е домейнът, откъдето бяха изпратени — „Некрополис“.

— Но защо са ги пратили точно на теб?

— Бяха дигитални фотографии на картини, свързани с Les Fleurs du mal — казва тихо той. — Възстановки, така да се каже.

— Защо? — учудвам се аз.

— Едно време в изданията за ценители понякога е имало литографии — илюстрации на стихотворения от известни автори. Ако тематиката била еротична или извратена, изданията били отпечатвани в много малък тираж, само за частни колекционери.

Той посочва към библиотеката, която запълва цяла една стена в апартамента.

— Аз самият имам някои редки илюстрирани копия на Les Fleurs du mal.

— И тези ли бяха такива? Илюстрации към стихотворения? Но снимки, а не рисунки?

Той кимва.

— Сториха ми се смехотворни — толкова очевидно бяха направени на „Фотошоп“, че целият ефект от стиховете на Бодлер се беше изгубил. Точно с тези думи отговорих на писмото. Повече никой не ми прати нищо от „Некрополис“.

— Пазиш ли още снимките?

— Не. — Той поглежда към библиотеката. — Е…

— Патрик, моля те. Може да се окаже важно.

Той въздъхва.

— Запазих една. Само една. Корицата. Най-малко неприятната.

Той се приближава до библиотеката. Посяга между две книги и изважда една снимка, после ми я подава.

Неволно ахвам.

На снимката се вижда плосък женски корем, а цветът на кожата е нещо средно между кафяв и черен. Мъхеста розетка от косъмчета огражда пъпа, в който се отразява някаква светлина, без да се вижда откъде идва. Друга мъхеста ивичка се спуска надолу. Заради начина, по който е оформен кадърът, пъпът и ивичката наподобяват цвете. Една фина нежна снимка — като изключим начина, по който думите LES FLEURS DU MAL са издълбани над пъпа, дълбоко в самата кожа. На мен не ми изглежда направена на „Фотошоп“.

— За бога — прошепвам аз.

Той кимва.

— Знам. Останалите бяха в същия стил.

— Всичките ли бяха… — спирам, осъзнала колко неуместна е тази дума във връзка с нещо толкова ужасяващо. — Всичките ли бяха толкова красиви?

— Предполагам, че да, в известен смисъл — казва тихо той.

Гледам втренчено снимката, без да мога да откъсна поглед от нея.

— Красота в злото.

— Красота в злото — съгласява се той.

— В имейла пишеше ли нещо друго?

— Само кратка бележка. Нещо от рода на: „Още едно цвете от същото семе. Още една метаморфоза. От почитател“.

— Какво означава това?

— Препратка към нещо, което съм написал във въведението. „Работата на преводача, бях написал, не е просто да препише текста от един език на друг, а да го преобрази — да накара стихотворенията да оживеят отново в нов век, в нова среда.“

— И ето, той прави точно това. Но не с думи, а със снимки. Той го прави наистина.

Патрик се намръщва.

— Може би.

— Каза ли на полицията?

— Казах им, че съм получавал някои имейли, да. Не проявиха интерес.

— Обикновените полицаи не биха направили връзката. Но Катрин Лейтъм я е направила, много след това.

Погледът ми непрестанно се връща към снимката.

— Още едно цвете от същото семе, все едно си представя как цветята на злото поникват и се множат. Злото се разпростира. И ти си човекът, който го е вдъхновил.

Хрумва ми още нещо.

— За това се разказва във второто действие на пиесата, нали? Когато прокурорът пита Бодлер как би се почувствал, ако някой се вдъхнови от стихотворенията му и стори нещо зло. Това е положението, в което се намираш ти. Ти имаш почитатели. Последователи, дори. И когато си обидил творбата му, един от тях е убил Стела.

— Това е една от възможностите — казва смутено Патрик. — Нека не си вадим прибързани заключения.

— Но, Патрик… не разбираш ли какво означава това? Тази пиеса — с нея нахлуваме право в най-съкровените фантазии на някакъв ненормалник. Как ще се почувства, след като гледа пиесата, която правим?

— Защо изобщо да се чувства по какъвто и да е начин?

Отново поглеждам снимката, едновременно отблъскваща и странно неустоима.

— Не смятам, че този човек гледа на себе си като на извратен любител на порнографията. Смятам, че той се мисли за творец. Ако пиесата не му хареса, той няма просто да напише лоша рецензия във вестник „Таймс“. Ще го приеме много по-лично.

— Не разбирам защо би го направил. Но ако се тревожиш… Искаш ли да се оттеглиш?

За миг почти се изкушавам да го направя. Но както каза Патрик, това може да е просто налудничава теория. И нямам никакво намерение да загърбя тази огромна възможност само заради нещо, което се е случило още преди да изляза на сцената.

— Не, разбира се — казвам. — Но може би трябва да сме по-внимателни.

83

И тогава, два дни по-късно, докато тичам в парка „Морнингсайд“, забелязвам нещо на една пейка. Някой е забравил книга с меки корици.

Приближавам се и виждам, че е Les Fleurs du mal.

Отивам и я вдигам. В този момент от нея изпада снимка. Моя снимка. Портретът, който Марси ми направи за техния уебсайт, принтиран на евтина тънка хартия.

Стихотворението, на което беше сложена, се нарича „Призракът“.

Като ангел с грейнали чудовищни очи

ще дойда там, където спиш,

към теб беззвучно ще се рея

сред сенките и мрака на нощта.

Усещам как започва да ми се повдига. Но продължавам да чета.

И ще ти дам, красавице сумрачна,

целувки хладни като лунен лъч,

и ласки нежни като допир на змии,

пълзящи покрай гроб.

Там, дето някой би примамил с нежност

на младостта ти грейналия чар,

чрез страх ще стана твоя господар.[14]

84

— И не видя никого?

— Не. Всъщност наоколо имаше разни хора. Но никой от тях не изглеждаше необичайно. И отново изпитах онова чувство — сякаш ме наблюдават.

Патрик разглежда книгата в ръцете си. Съвсем обикновена книга, в стандартно издание — същото, което той е превел.

— Университетската книжарница е само на две пресечки оттам. Може би някой от моите студенти…

— С моя снимка вътре? — прекъсвам го. Чувам колко напрегнато звучи гласът ми. — Защо?

— Ще участваш в пиеса за Бодлер. Може би някой те е потърсил в Гугъл. Може би просто е искал да си отбележи да си купи билет…

— Не вярвам, че е толкова просто.

— Точно както не вярваше, че не съдействам на полицията — казва внимателно той. — Точно както вярваше, че си видяла Франк Дърбан.

— Тогава може и да реагирах пресилено — признавам. — Но сега не реагирам пресилено. Книгата беше оставена там, за да я намеря аз. Ясно е като бял ден — чрез страх ще стана твоя господар. Той иска да се страхувам.

Вземам книгата от ръцете на Патрик и я мятам в другия край на стаята.

— Той е. Трябва да е той. Мъжът, който е направил онези снимки. Той ме следи. Изпраща ми съобщения.

— Искаш ли да отидем в полицията?

— Едва ли ще ме вземат на сериозно, не мислиш ли? Ти сам го каза, това е просто една книга. А и точно сега ти не си най-добрият им приятел.

— Тогава какво?

Замислям се.

— Защо не помоля Хенри да започне да ме охранява? Може да ме придружава, когато отивам или се връщам от репетиции.

Патрик кимва.

— Това е добра идея. Ще направим всичко, което е нужно, за да се чувстваш в безопасност, Клер.

Но не пропускам да забележа как не казва нищо за това, че имам право.

85

По време на следващата репетиция Ейдън обявява на всички:

— Може би сте забелязали, че охранителните ни мерки са засилени и на всички вас са издадени пропуски. Това е така, защото Клер може би има преследвач. Също така ще забележите, че когато излиза от сградата, тя ще бъде придружавана от бодигард. Моля ви да съдействате на новите разпореждания. Те се налагат заради безопасността на всички нас.

Виждам как Лорънс се мръщи в другия край на стаята, докато си рисува нещо по сценария. Представям си какво си мисли. Хайде пак. Кралицата на драмите отново е сред нас.

Майната ти, отговарям му безмълвно.

Дори Хенри е скептичен.

— Преследвачите обикновено правят по-откачени простотии от това да оставят книги наоколо — казва ми той. — По принцип започват с любовни писма. После се ядосват, като не им отговаряш, и увлечението се превръща в гняв.

— Не мисля, че този тип е преследвач в класическия смисъл на думата — казвам аз. — Той е по-скоро ловец, който дебне плячката си.

— Ако е така, защо би рискувал да те подплаши?

— Не знам. Но мисля, че по някакъв начин това е част от плана му. Да ме обърка. Да играе психологически игрички.

— Ако това е всичко, което цели, може би няма от какво да се тревожим.

— Ти не си виждал снимките. Той е убивал и преди. Няма да спре с изпращането на стихотворения. В даден момент ще поиска да ги разиграе на живо.

— Ако това е същият тип. Като стана дума, снощи прекарах малко време в „Некрополис“. Доста красноречиво показах, че нещата в обикновения сайт са твърде леки за мен. Никой не клъвна.

— И това ще се случи — казвам. — „Некрополис“ е ключът към всичко. Сигурна съм.

86

Всички сексуални сцени са обмислени до най-малката подробност, точно както се прави със сценичния бой. Отначало ги репетираме напълно облечени, първо на половин темпо, после на три четвърти, докато не се превърнат в нещо като танцово упражнение или тренировка по гимнастика: по-скоро прецизно, отколкото страстно.

— Ако в някакъв момент изпитате неудобство, просто кажете — обяснява ни Ейдън. — Уважавайте колегите си актьори, както и самите себе си. Няма нищо лошо човек да има лични граници.

Разбира се, аз никога не казвам нищо. Отчасти защото не искам да съм тази, която бави репетициите със задръжките си, и отчасти защото така и не се изправих пред някоя граница, която не бих искала да премина.

— Това са единствените сцени, в които никога, никога не импровизирате — подчертава Ейдън. — Нищо неочаквано в деня на постановката. Доверието е всичко.

Аз имам три такива сцени: онази, в която статуята ми оживява и двете с Жан правим любов; онази, в която Бодлер и аз прекарваме една-единствена нощ заедно; и последната сцена от пиесата — кулминационният финал, който Ейдън накара Патрик да напише допълнително. В тази сцена Ниаша, Лорънс и аз танцуваме валс с три човешки скелета — един танц на смъртта, който постепенно се превръща в нещо като оргия. Скелетите ще бъдат управлявани от кукловоди, скрити в съоръженията над сцената. Първия път, когато опитваме да го изиграем, така се оплитаме, че в крайна сметка това е сцената, върху която работим най-дълго. Едва когато успяваме да се справим с нея, започваме да репетираме останалите.

Сцената ми с Ниаша е сравнително лесна. Първоначално от мен се иска да бъда пасивна — една статуя, полегнала върху постамент, после постепенно се надигам от възбуда и накрая замръзвам неподвижно в същата екзалтирана поза, в която съм била изваяна. Сцената с Лорънс е малко по-проблематична. Никой не е съвсем сигурен как точно трябва да бъде изиграна, дори Ейдън. В известен смисъл това е най-важната сцена в цялата пиеса — голямата тайна, сцената, от която обожанието на Бодлер към Аполони преминава в отхвърляне. Обсъждаме редица възможности. Дали е бил импотентен? Екзалтиран? Ужасен? Печален? В сценария на Патрик не пише нищо за това. Всички смятат, че просто не е знаел какво да напише на това място, но не успяваме да измислим с какво да запълним липсата.

По молба на Ейдън, Патрик идва, за да обсъдим някои идеи. Пробваме няколко варианта, но все не се получава.

Патрик неуверено пита:

— Може ли да предложа нещо?

— Разбира се — казва Ейдън.

— Ако тя е върху него — казва Патрик. — Ако е върху него и после нарочно вземе двете му ръце и ги сложи на шията си?

— С каква цел?

— Двусмислено е. Или го подканва да докаже, че той не е човекът, който стихотворенията му описват… или го подканва да докаже, че е. Идеята е той да се ядоса. И ние да не знаем дали се гневи на това, че тя все още не му вярва, или защото не може повече да се сдържа.

— Двусмислеността върши работа за пред публиката. Но какво означава това за Аполони? Какво иска тя в този момент?

Ейдън се обръща към мен.

— Клер? Това е твоята роля.

— Мисля, че тя иска той да остане верен на стихотворенията — казвам бавно. — В крайна сметка тя иска той да е истински. И е уплашена, защото не знае докъде ще стигне — докъде ще стигнат заедно. Знае, че така прекрачва едно табу. Но точно за това копнее, поне в този момент — за интимността, която произтича от споделянето на неговите най-съкровени, най-мрачни тайни. И той се оставя на мига. Затова я отхвърля. Има го написано — в писмото, което ѝ е изпратил на следващия ден: Страстта ме ужасява, защото твърде добре осъзнавам отвратителните постъпки, които тя би могла да ме подмами да извърша. Бодлер се е уплашил от онова, което е разкрил.

Обръщам се към Патрик. Той ме поглежда в очите. Миг по-късно кимва.

— Добре, това ще свърши работа — решава Ейдън. — Да го оставим така.

87

В крайна сметка стигаме до голата репетиция, както сме започнали да я наричаме помежду си: първият път, в който ще репетираме сексуалните сцени без дрехи. Играе се при затворени врати, като само Ейдън и хореографът могат да присъстват на репетицията. Трудно ми е да преценя как да подходя в емоционално отношение — сериозно и тържествено или с хумор и шегички? Но в мига, в който Ниаша се съблича, и двата варианта се изпаряват от ума ми. Колкото и километра да бях изтичала, нямаше да има никакво значение: никога не бих могла да се сравнявам с твърдото ѝ като камшик тяло, с перфектните ѝ гърди, с корема ѝ, плосък и стегнат като ракета за тенис. Мълчаливо събличам собствения си халат.

Чувствам се неудобно около две минути; след това напълно забравям, че съм гола.

Когато приключваме и пускаме другите да влязат, един от асистентите идва при мен.

— Цветя за теб, Клер. Сложих ги ето там.

В умивалника стои огромен букет черни лилии. От Патрик, досещам се веднага. Той знае, че бях притеснена как ще мине днешният ден.

На картичката няма име, само няколко напечатани изречения.

Един ли стон в гръдта ти млада

И вик! Пламти сърцето, страда.

И перли — в твоите очи![15]

Обаждам му се.

— Ти ли ми изпрати цветя?

— Не — казва той. — По дяволите, трябваше да го направя.

— Не е заради това — получих още едно стихотворение.

Прочитам му го.

— От Les Fleurs du mal е, нали?

— Да, от едно стихотворение на име „Тъжен мадригал“ — бавно казва Патрик. — Адресирано е до Бялата Венера. Казва, че много мъже са я карали да се усмихва, но той иска да бъде един от малцината привилегировани, които да я накарат да плаче.

— Пламти сърцето, страда… Отново е той. — Треперя. — Онзи с книгата. Трябва да е той.

Патрик замълчава за миг.

— Но един букет трудно може да се приеме като заплаха, Клер. Може би просто някой иска да те поздрави, може би талантът ти най-сетне е забелязан.

— Това са цветя, Патрик. Черни цветя. Цветя на Злото. Той прави точно онова, което каза, че ще направи — опитва се да ме уплаши.

И успява.

Но дори докато си мисля това, вътрешно донякъде съм благодарна. Използвай това. Когато Аполони е получила същото това стихотворение анонимно, когато е отворила написаното на ръка писмо, което един ден просто пристигнало в дома ѝ, преди мастилото да е изсъхнало напълно върху листовете, тя също не е можела да разбере от кого е, нито каква е причината вниманието на този мъж да е насочено точно към нея. Дали е било от обожател, от преследвач или — както се е оказало — от един човек, който по някакъв странен начин е бил по малко и от двете. Винаги съм знаела, че сигурно е била уплашена, но сега наистина мога да го почувствам.

— Смяташ ли, че е възможно да придаваш твърде голямо значение на написаното? — казва тихо Патрик.

Така разбирам, че той също е проучвал симптомите на хистрионното разстройство на личността.

88

Вече си тръгвам, когато Лорънс се приближава към мен.

— Преди малко беше доста диво — казва той с хлапашка усмивка. — Ти наистина даде всичко от себе си.

— Благодаря — отвръщам.

Разсеяна съм и все още си мисля за цветята. Искам просто да се прибера у дома.

Той заговорнически снишава глас:

— Знаеш ли, бях забравил колко невероятна си в леглото.

— Ще приема това като комплимент. Виж, трябва да тръгвам…

— Почакай… — Той слага ръка на рамото ми. — Как си, Клер? — пита ме тихо. — Беше ми дяволски трудно да се опитвам да се преструвам, че между нас никога не е имало нищо. Но не мисли, че само защото мога да се правя пред тях, значи, че не изпитвам нищо към теб.

Поглеждам го втренчено.

— Честно казано, Лорънс, точно това си мислех.

Той пренебрегва саркастичния ми тон.

— Актьори, нали? Никога не знаем кое е истина и кое — не. Слушай, искаш ли да пием по нещо? Отседнал съм в хотел „Мандарин Ориентал“.

— Добре — казвам бавно. — Разбира се. Ще дойда в осем. Само да пийнем по нещо и да си поговорим, нали? Да си изясним нещата помежду си.

— Разбира се. Само по питие. Би било чудесно.

Поглеждам нетърпеливото му красиво лице и осъзнавам, че случилото се между нас не е приключило.

89

Същата вечер, по средата на второто си „Мартини“, Лорънс си признава колко се е възбудил по-рано, докато репетирахме сексуалната сцена.

— Не съм сигурен как ще успея да правя това с теб всяка вечер на сцената — добавя той с хлапашка усмивка. — Само така ми се стори или ти също се вживя малко повече от обичайното?

— Може би мъничко — казвам и се изчервявам.

По средата на третото „Мартини“, след като сме пофлиртували малко, той ме кани да се кача в стаята му.

Флиртуваме още малко и после казвам: „Добре, нека се качим горе“. Апартаментът му е на последния етаж, с гледка към парка. Сигурно струва на Патрик цяло състояние.

Той отваря бутилка шампанско. Докато пълни първата чаша, му казвам, че няма да спя с него.

— Така ли? — небрежно подхвърля той.

Очевидно не ми вярва. Представям си, че не са много жените, които отказват на Лорънс.

— Да — отговарям аз.

Той продължава да се усмихва.

— Тогава, ако нямаш против, може ли да попитам защо се съгласи да се качиш в стаята ми, Клер?

— Просто исках да видя гледката.

Тръгвам си и се прибирам вкъщи. Връщам се при Патрик и му показвам видеозаписа, който направих със скритата камера в дамската си чанта. Онзи, който ще изпратя на съпругата на Лорънс веднага след края на представлението.

— Ти си една луда зла жена — казва Патрик, вперил поглед в мен.

— Не знаеш колко съм луда — казвам го като обещание. — Още нищо не си видял.

90

На следващата сутрин Хенри ме взема както обикновено и ме придружава до студиото за репетиции. Все още съм заредена с адреналин от подмамването на Лорънс. Но когато влизам в репетиционната, всички стоят прави и видимо шокирани. Луиз, дубльорката ми, плаче. Лорънс си е лепнал сериозното, но чувствително изражение. Избягва погледа ми.

— Клер — казва Ейдън с печален глас. — Току-що научихме нещо ужасно. За Ниаша. Няма лесен начин да го кажа… Тя е мъртва.

За момент отказвам да разбера смисъла на думите му.

— Какво?

— От полицията ми съобщиха преди двайсет минути. Била е в апартамент под наем в Манхатън. Когато не е слязла при колата си сутринта, портиерът се качил да провери дали всичко е наред.

Той оглежда всички ни.

— От полицията не казаха много, но доколкото разбирам, става въпрос за убийство. Искат всички да останем тук, за да може да ни разпитат.

91

Седим в потресено мълчание. Никой не иска да пита как ще се отрази това на постановката. Някой пита нещо за семейството на Ниаша, но не знаем почти нищо. Давам си сметка, че е била изключително затворен човек.

Идват трима детективи, за да ни разпитат. Пада ми се жена, която се представя като детектив Ферели.

Трябва да ѝ разкажа всичко, решавам аз. Заради Ниаша. Затова ѝ казвам за преследвача, за цветята, за предположението ми, че онези съобщения са предназначени за мен.

— Първия път той отбеляза едно стихотворение на име „Призракът“. В него се разказва как влиза с взлом в спалнята на една жена и я изнасилва. Мислех, че е насочено към мен, но той всъщност е направил същото като Бодлер. Изпратил е стихотворението на мен, но е причинил нещата, които описва, на Vénus Noire.

Детектив Ферели неразбиращо примигва насреща ми. Нетърпеливо отивам и изваждам книгата от дамската си чанта.

— Като ангел с грейнали чудовищни очи ще дойда там, където спиш — прочитам аз. — С други думи, апартаментът на Ниаша. — Към теб беззвучно ще се рея сред сенките и мрака на нощта — е, това е достатъчно красноречиво. И ще ти дам, красавице сумрачна, целувки хладни като лунен лъч — сега разбирам, че това трябваше да ми подскаже истината. Той говори за „красавица сумрачна“. Има предвид Vénus Noire. Ниаша е била неговата цел. А не аз.

— Твърдите, че обстоятелствата около смъртта на госпожица Ниъри може би наподобяват описаното в това стихотворение? — бавно казва детектив Ферели.

— Точно това твърдя.

Едва се сдържам да не ѝ кажа, че убиецът сигурно е направил и снимки, но това означава, че ще трябва да ѝ разкажа за „Некрополис“, а ако започна да говоря за тези неща, наистина ще прозвуча налудничаво.

Устните ѝ се присвиват скептично, но тя записва нещо в бележника си.

— Как е умряла Ниаша? — настоявам аз. — Било е като в стихотворението, нали? Докато е спяла? И е имало нож или счупено стъкло и по някакъв начин е я обезобразил?

Детектив Ферели ме поглежда с погнуса.

— Госпожице Райт, към момента няма да разкриваме никакви подробности. По оперативни причини.

Произнася оперативни причини така, сякаш иска да каже: Не и пред извратеняци като теб.

— Сега можете ли да ми разкажете какво точно направихте, след като излязохте от тази сграда снощи?

— Отидох да изпия едно питие с Лорънс Писано — ето го там — в неговия хотел, „Мандарин Ориентал“, между осем и девет вечерта.

Тя ме поглежда многозначително.

— В бара?

— Да… и след това в стаята му. За кратко.

Тя си записва това, без да коментира. Нещо ме кара да добавя:

— Не спахме заедно.

— Е, това не ми влиза в работата, госпожице Райт. Само часовете, в които се е случило. А след това?

— Прибрах се вкъщи — живея с Патрик Фоглър, автора на пиесата. В жилищна сграда „Анклав“, на Сто и тринайсета улица.

— Добре. — Тя шумно затваря бележника си. — Към момента няма причина да смятаме, че смъртта на госпожица Ниъри е свързана по какъвто и да било начин с професионалния ѝ живот. Затова се опитайте да запазите спокойствие.

Отнема ми няколко секунди да разбера какво има предвид.

— Вие не ми вярвате? Не мислите, че преследвачът ми има нещо общо с всичко това?

— Все още няма да се ангажираме с окончателно мнение по този въпрос — казва безстрастно тя. — Но фактът, че някой ви е оставил стихотворение и ви е изпратил цветя, не съвпада с никоя от работните версии на разследването.

92

Ейдън ни казва да останем колкото пожелаем, а след това да си починем до края на деня. Луиз, дубльорката, най-сетне спира да плаче. Тръгва си с Лорънс, който я е прегърнал с една ръка. Останалите се разотиваме мълчаливо, всеки потънал в собствените си мисли.

Обаждам се на Хенри, за да ме придружи обратно до апартамента. Когато пристигаме, Ейдън вече е там с Патрик и двамата обсъждат как всичко това ще се отрази на постановката. Явно новината вече е нашумяла в социалните мрежи. Отивам в кухнята, но без да искам, чувам какво си говорят.

— Говорих с Фейт — казва Ейдън. Фейт е дубльорката на Ниаша. — Тя е готова да поеме ролята. Ще трябва да пренапишем съвсем малко текста на пиесата, за да отпадне нейната собствена героиня.

— Хората няма ли да очакват да отменим постановката? — пита Патрик.

— Не мисля. Рядко се случва актьор да умре по време на репетиции, но не е нечувано. Всички знаят, че шоуто трябва да продължи.

А ти знаеш, че подобна реклама ще увеличи продажбата на билети — мисля си цинично аз.

— Ще направим изявление — добавя Ейдън. — Скърбим за една скъпа приятелка и един великолепен талант. Внезапната загуба на Ниаша е ужасна трагедия и тя горчиво ще ни липсва. И още утре ще съберем всички, за да подновим репетициите. Фейт ще има нужда от усилена подготовка.

— Той изглежда забележително спокоен в цялата тази ситуация — казва Патрик, след като Ейдън си тръгва.

— Това му е работата. Сега трупата ще има нужда от човек, на когото да разчита.

— А ти? Ти добре ли си?

Поколебавам се.

— Може ли да ти кажа нещо ужасно?

— Разбира се.

— Когато чух новината — казвам бавно аз, — когато Ейдън ни каза… първата ми реакция беше шок. Бях ужасена. И ми стана толкова тъжно за бедната Ниаша. Но след това се почувствах…

— Продължавай — казва Патрик.

— Една съвсем, съвсем мъничка част в мен се почувства разочарована. Защото това е окончателното доказателство, нали? Доказателството, че Катрин е грешала през цялото време. Най-вероятно Стела също е станала жертва на този убиец, точно като всички онези момичета. Макар една част от мен да се надяваше… — замлъквам. — Все още донякъде се надявах, че си бил ти. Че пазиш тази ужасна тайна, която някой ден ще споделиш с мен.

Той ме поглежда втрещено.

— Не говориш сериозно!?

— Искаше да опознаеш истинската ми същност. Шокиран ли си?

— Но това не е твоята истинска същност, нали? — бавно казва той. — Това е тя — Аполони. Твоята героиня. Отново си се потопила твърде много в…

Поклащам глава.

— Аз създадох образа ѝ спрямо собствения си характер — знаеш това. Винаги съм била такава, Патрик. Просто ми отне дълго време да ти се доверя достатъчно, за да се разкрия пред теб. Може и да ми се иска да изпитвам повече емпатия или съчувствие, или разни такива неща, но истината е, че просто не съм такава. Отдай го на факта, че като малка никой не ме е искал, или на склонността ми да изпадам в крайности, или на каквото решиш, но аз не съм като останалите хора. Просто не съм.

93

Подновяваме репетициите на следващия ден. Фейт се отнася достатъчно професионално и не променя образа, който Ниаша е създала: запазва всичко както си е, дори прави същите паузи, същите движения и застава на същите места, така че на останалите да не ни се налага да започваме отначало. Ниаша едва ли не отново е сред нас. Това само показва колко талантлива е Фейт, мисля си аз. Точно както винаги казват: днешните дубльори са утрешните звезди.

На няколко пъти дори се улавям, че погрешка я наричам Ниаша. Лорънс остро ме поправя.

От всички в трупата само Лорънс дава интервюта за медиите, като им разказва колко много се е възхищавал на Ниаша. Замислям се дали да не издам на някой блогър, че самата тя го е смятала за палячо, но не го правя. Умът ми е зает с достатъчно неща, а така или иначе интернет вече гъмжи от теории за смъртта ѝ.

След усилени двудневни репетиции само пет дни преди премиерата цялата продукция се премества от студиото за репетиции в самия театър. Декорите, които до този момент са представлявали цветни лепенки по пода на студиото, изведнъж се превръщат в реалност. Освен репетиции на самите сцени, сега правим проби на костюмите, технически проверки и сверяване на осветлението. Предварителната продажба на билети явно върви отлично. Първите две седмици вече са разпродадени. Но все пак кой би могъл да устои на представление за живота на Бодлер, в което вече е било извършено убийство?

Дали са ми собствена гримьорна — тясна прашна стаичка в лабиринта зад сцената, която щеше да е за Ниаша, ако не беше мъртва. Вътре има тоалетка, умивалник, огледала и дори една мъничка кушетка. Страшно ми харесва. Всеки път, щом вляза вътре, спирам и вдишвам миризмата. Боя за декори, сценичен прах и проядено от молци кадифе. Ароматът на приказното кралство.

Гримьорната ми скоро започва да се изпълва с цветя. От Патрик, от Ейдън, от Джес, от Марси.

Но не и от Лорънс, отбелязвам си аз.

И тогава пристига букет, който мигновено приковава вниманието ми. Черни рози с дълги дръжки, увити в конус от хартия, върху която е отпечатана емблемата на един от най-скъпите цветарски магазини в Манхатън. Когато я развивам с разтуптяно сърце, букетът се разпада. Цветовете са унищожени; отрязани от стъблата, които са разкъсани на парчета.

На картичката е напечатано:

Понякога наказвам цветята,

задето се осмеляват да цъфтят.

Мигновено разпознавам цитата. От „На оная, що е твърде весела“. Едно от стихотворенията, които Бодлер е изпратил на Аполони Сабатие. Стихотворението, което по-късно е било забранено заради сквернословие; онова, в което той описва как иска да я убие.

94

— Вече не можеш да мислиш, че си въобразявам — казвам на Патрик. — Той ми показва, че все още не е приключило. Че Ниаша не е била последната му цел.

Патрик се намръщва.

— Ще се обадя в цветарския магазин.

Когато прекъсва връзката, на лицето му е изписана тревога.

— Казват, че когато са излезли от магазина, цветята са били цели. Но са ги доставили до анонимна пощенска кутия, а не в театъра. Онзи, който ти ги е донесъл, трябва да ги е нарязал, преди да ги остави.

— В цветарския магазин разполагаха ли с някакво име?

Той поклаща глава.

— Поръчката е била онлайн. Платена чрез „Пейпал“.

— Значи не съм се държала параноично.

Патрик се заема да отвори бутилка червено вино. Докато ми подава чашата, внимателно казва:

— Не си се държала параноично, не. Но има и други възможни обяснения, освен някой преследвач, нали?

— Например? — казвам изумено аз.

— Някой да си е направил шега.

— Моля…? — започвам, но той ме прекъсва.

— Лорънс например. Сигурно е видял колко си се изплашила, след като получи предишния букет. Може би това е неговото отмъщение заради номера, който му спретна.

— Което напълно пренебрегва факта, че не той ми изпрати първия букет. И все още не знае, че съм направила онзи видеозапис.

— Тогава Ейдън. Режисьорите са известни с това, че обичат да стряскат актрисите, с които работят, нали? — Той се поколебава. — Особено актриси, които според тях не могат да се справят с ролята. Хичкок е правил такива неща с Типи Хедрен…

— Не е Ейдън, Патрик. Не е той. Той не искаше да ми даде ролята, но от мига, в който го направи, се държи изключително професионално.

Избутвам чашата настрани, без да отпия от виното.

— Клер… — колебливо казва Патрик.

— Да?

— Трябва да те попитам — казва тихо той. — Ти сама ли си изпрати тези цветя?

— Сигурно се шегуваш — казвам невярващо аз.

— Бих го разбрал. — Той поглежда в чашата си. — Ако това е бил начин да се вживееш в ролята. Да почувстваш онова, което Аполони сигурно е изпитвала, когато Бодлер ѝ е изпращал онези стихотворения. Но ако си била ти, трябва да ми кажеш.

— Не може наистина да си мислиш, че бих направила подобно нещо.

— Знам, че си способна на невероятни неща. Знам как се вживяваш в ролите си. Това е едно от нещата, които обичам в теб. Просто искам да знам колко далеч би стигнала.

— Не съм си изпращала цветята сама, Патрик.

Все пак посягам към чашата си и отпивам голяма глътка.

— Той е. Той го прави.

Същата вечер се обаждам на Джес, за да я помоля за една услуга.

95

— Най-сетне успях да вляза в сайта — казва ми Хенри, докато вървим към театъра на следващата сутрин. — Скритата част на „Некрополис“.

— И? Откри ли нещо?

На ъгъла на Сто и шестнайсета улица, точно преди да стане „Колидж Уок“, има вестникарски павилион. Спирам и купувам новия брой на „Таймс“, за да видя дали има някакви новини около Ниаша. Прелиствам го набързо. Изглежда, няма. Само още спекулации. Пиесата също се споменава на няколко места. Госпожица Ниъри си е партнирала на сцената с актьора Лорънс Писано, както и с една многообещаваща британска актриса на име Клер Райт. Това е първият път, в който някой ме описва с думата „многообещаваща“.

Хенри поклаща глава.

— Сайтът работи на взаимен принцип — ако не качиш нещо, нямаш право да видиш снимките, които можеш да свалиш.

— О! — казвам разочаровано. Бях толкова сигурна, че там се крие отговорът на всичко.

— Но успях да прочета наименованията на снимките, налични в списъка.

Нещо в начина, по който казва това, ме кара да го погледна.

— И как ни помага?

— Най-скорошната се казваше „Призракът“.

— Това е Ниаша — казвам мигновено. — Трябва да е тя.

Почти ми се завива свят при мисълта, че съм се оказала права.

— Клер, има още нещо.

Той се поколебава.

— Имаше още едно име, но снимката все още не беше качена. Там пишеше: „Очаквайте скоро: Разголеното ми сърце“.

— Това е името на нашата пиеса.

Той кимва.

— Хенри, трябва да уведомиш полицията.

— На теория съм съгласен с теб. Но реално погледнато, какво ще направят? Тези сайтове са анонимни — това е единствената причина хората да ги използват. И двамата знаем, че на полицаите може им да отнеме месеци, докато разберат кои са въпросните потребители.

Той протяга ръка и неловко стисва рамото ми.

— Клер, чуй ме. Не се тревожи, моля те. Аз съм до теб. С мен си в безопасност.

96

Влизам в гримьорната си и затварям вратата. Техническата проверка е минала добре. Сега остава само генералната репетиция довечера. Утре е премиерата.

Пристигнали са още цветя. Вече всеки ден получавам цветя, така че в това няма нищо необичайно. Но въпреки всичко сърцето ми се разтуптява, преди да прочета картичката.

На нея пише:

Разголеното ми сърце.

Нищо друго, няма подпис или име. Плахо развивам букета. Но цветята са прекрасни и непокътнати. Цветовете им не са наранени по никакъв начин.

Вероятно, казвам си аз, всички са получили подобен букет и в цветарския магазин просто са написали името на пиесата, вместо на онзи, който ги е изпратил.

Лягам на кушетката и правя наум няколко от упражненията за сензорна памет, като се опитвам да презаредя батериите си преди генералната репетиция. Но ми е трудно да се съсредоточа. Думите на Хенри не спират да се въртят в ума ми. С мен си в безопасност.

И още нещо. Начинът, по който ме докосна. Как стисна леко рамото ми. Може да реагирам твърде чувствително на мъжкото внимание, но в това имаше нещо странно.

И внезапно всичко се пренарежда — като сценичен декор, който се носи по невидими релси в главата ми.

Хенри.

Сега си спомням как още първия път, когато ме разпитваха от полицията, аз ги попитах дали са говорили с Хенри. Франк каза, че са го направили. Но като бивше ченге Хенри би знаел точно как да се държи в подобна ситуация.

Как да прехвърли вниманието от себе си… върху мен.

Той сам каза, че вероятно скоро ще остане без работа. Той също се нуждае от пари. И като човек, който е работил под прикритие, би бил способен да запази достатъчно самообладание, за да нагласи местопрестъплението така, сякаш не е било просто обир.

Аз ли бях изкупителната жертва, която Хенри е набелязал за убийството на Стела?

В края на краищата аз бях идеална за целта. Адвокатската кантора се канеше да прекрати работата си с мен заради предполагаемите ми криминални деяния. Той би могъл да използва обвиненията на онзи боклук, адвоката Рик, за да ме изкара изкусна лъжкиня и крадла.

Дори ме накара да отида и да се срещна предварително със Стела, за да изглежда така, сякаш съм имала време да го планирам. Какво точно му каза Стела онази нощ? Знаех си, че това е грешка. Сякаш се е наложило да я убеждава да го направи.

Някои хора потъват толкова дълбоко в сивото, че то ги поглъща завинаги…

Поклащам глава, за да се отърся от тези мисли. От полицията провериха Хенри, точно както казаха, че ще направят. Онова непохватно стисване на рамото ми беше само защото почувства, че трябва да ме предпази, нищо повече.

И може би защото, ако трябва да съм честна, Хенри малко си падаше по мен още от първия път, когато се явих на прослушване, като се преструвах, че флиртувам с него в онзи бар.

С Хенри ще съм в безопасност. Трябва да спра с параноичните мисли.

На вратата се почуква.

— Кой е? — извиквам аз.

— Коса и грим.

Отварям вратата. Там стои млад мъж. Има къса, добре оформена коса, голяма усмивка и съвсем дискретни сенки за очи. През рамото му е преметнато едно от онези повсеместни сгъваеми куфарчета, в които гримьорите държат нещата си. На врата му виси издаден от театъра пропуск, точно както е наредено на всички служители.

— Здравейте — казва ведро той, — госпожице Райт! Аз съм Глен. Как сте днес?

— О, здравей!

Знам, че Лорънс и Ниаша настояваха в договора им да бъде включен гримьор и фризьор, но аз бях останала с впечатление, че сама ще се погрижа за тези неща.

— Влез. И моля те, наричай ме Клер.

— Радвам се да се запознаем, Клер.

Той сваля куфарчето от рамото си и го отваря. Капакът се разгръща в няколко реда, препълнени с четки и моливи за гримиране.

— Да се залавяме за работа? Ще трябва да си сложиш халат.

— Разбира се.

Ейдън иска кожата по цялото ми тяло да е бледа за сцената със статуята. Обръщам се с гръб към Глен, свалям си блузата и си обличам халат. Докато го правя, поглеждам към него в огледалото.

Той ме наблюдава.

Което, на пръв поглед, ми се струва непрофесионално. Но може би просто иска да види как изглеждам, за да прецени как да ме гримира. Не бива да се поддавам на параноята.

Сядам. Заедно оглеждаме критично лицето ми в огледалото.

— Ако можеш да направиш нещо за това… — казвам аз, като посочвам една пъпка високо на челото си.

Макар да са минали десет седмици, откакто спрях да пия хапчетата на доктор Банър, по кожата ми продължават да избиват пъпки.

— Няма проблем — казва той, като хваща главата ми с ръце и започва да я върти наляво и надясно. Под тънките бели гумени ръкавици пръстите му са студени. — Когато приключа с теб, ще си най-красивият труп, който някога са виждали в този театър.

Трепвам. Не мога да се отърся от спомена за Ниаша.

— Реално погледнато, аз съм статуя. И то само в една сцена.

Глен посяга надолу към куфарчето си и отваря нов ред с отделения, от които избира подходящ фондьотен.

— Пиесата страшно ми хареса, между другото. Точно хванах техническата проверка. Всички бяха добри, но ти беше жестока.

— Благодаря — казвам скромно.

Той умело нанася фондьотена по челото ми и с малки кръгови движения закрива пъпката.

— Честно казано, доста си падам по Шарл Бодлер.

Произнася името му по същия начин като Патрик, с френски акцент. Бодлеър.

Глен спира да ме гримира и като ме поглежда в огледалото, замечтано цитира:

Да си отдъхнем, душо моя скръбна.

Ти искаш здрач — той вече е на път

и мракът спуска своята прегръдка,

едни я любят, други се боят.

Поглеждам надолу към ръката си. Кожата ми е настръхнала.

— Каза го много добре.

— Благодаря ти… Знаеш ли как завършва?

Поклащам глава.

— Патрик е експертът по Бодлер, не аз. По-добре да си поговориш с него.

Макар да подозирам, че дори на Патрик не би му се понравил интересът на този супер фен.

— О, Патрик. Преводачът. — Глен размахва фондьотена към отражението ми в огледалото, сякаш се заканва с пръст. — За истинските познавачи неговите преводи понякога изглеждат твърде свободни. Но си признавам, че този не е такъв. По-скоро прилича на приспивна песен, нали? Приспивна песен за смъртта.

Без да откъсва поглед от моя, той продължава:

Безсилно слънце чезне, отминава,

откъм морето триумфално пак пълзи смъртта,

чуй, мила, нежна нощ се приближава.[16]

Всичко е в погледа.

Онази нотка на задоволство, когато Глен произнесе думата триумфално. Защо? Каква причина има той за триумф?

Протяга ръка надолу, за да остави фондьотена в куфарчето си. Тогава виждам, че на дъното е пълно със стоманени инструменти: скалпели, игли и грозни разкривени куки, които щяха да изглеждат повече на мястото си в зъболекарски кабинет.

Внезапно мозайката се подрежда в главата ми.

Снимките. Цветята. Стихотворенията.

Разголеното ми сърце.

Не Хенри. Не Патрик. Все пак не е някой, когото познавам. А този миловиден непознат с грижливо подстриганата коса и грейналата усмивка.

— Може ли да ми подадеш сценария? — казвам аз. — Ето го там.

— Разбира се.

Той се обръща, за да го вземе. В този миг скачам на крака. Но столът се преобръща на пода и главата на гримьора рязко се завърта обратно към мен. Той посяга към нещо в куфарчето си и изважда скалпел.

Отскачам назад, но гримьорната е тясна и аз се препъвам в кушетката. Зад гърба ми е стената. Няма къде да отида.

Докато се хвърля към мен, на лицето му е изписано истинско щастие. Като на дете в увеселителен парк.

Посягам надолу и се опитвам да напипам пистолета на Джес под матрака на кушетката. Решавам, че когато го види, той ще спре. Но той не го прави. И сега имам само част от секундата, за да взема решение. Част от секундата, която продължава цяла вечност.

Не мисли. Действай.

И аз го правя.

97

Затвориха театъра. Дори онези, които винаги казват, че шоуто трябва да продължи, не могат да пренебрегнат практическите обстоятелства около присъствието на екип от полицейски следователи и съдебни експерти на място, на което е извършено убийство. Освен това последваха и многобройните въпроси на органите на реда.

Бях нарушила няколко закона, разбира се. Дори в Америка чужденците нямат право да носят пистолет без разрешително. Но фактът, че бях стреляла при самоотбрана, даде на адвоката на Патрик някакъв аргумент в полза на защитата ми.

Пълното име на нападателя ми беше Глен Фърман. Беше стажант в погребално бюро и по тази причина знаеше достатъчно за грима, че да успее да се представи за гримьор и фризьор. Освен това беше обсебен на тема Les Fleurs du mal. В апартамента му откриха десетина екземпляра от книгата, плътно осеяни с бележки.

В гримьорското му куфарче имаше дигитален фотоапарат, настроен да качва снимки директно в „Некрополис“.

Когато от полицията приключиха с разпитите си, вече бе започнал новият ден. Изтощена, отидох в студиото за репетиции, при останалите от екипа, които решаваха как да процедираме от тук нататък: дали да се опитаме да поставим пиесата някъде другаде, или да я отменим.

Според Лорънс трябваше да я отменим.

— Ако се замислите — изтъкна той, — основният въпрос, който се задава в пиесата, е по време на делото на Бодлер, когато прокурорът го пита: ами ако дори един човек се вдъхнови от вашите стихотворения и извърши злодеяние? Каква отговорност носите тогава? — Той огледа всички присъстващи. — Ами ако постановката доведе до появата на още някой психопат като Фърман? Ще успеем ли да живеем в мир със себе си след това?

— Клер? — каза тихо Ейдън и се обърна към мен. Изглеждаше изморен. — Ти как мислиш? Всичко това се отрази най-много на теб.

За момент не отговорих. По някаква причина внезапно ме връхлетя ярък спомен от деня, в който за пръв път пристигнах в дома на Гари и Джули. Бяха ме изхвърлили от предишния приемен дом само след няколко седмици и всичко, което притежавах, беше в чували за боклук. Защото, макар социалните служби винаги да имаха пари, за да ме закарат с такси от един приемен дом в друг, никога нямаха достатъчно пари за куфари. Въпреки че като дете правех предимно това — да пътувам и да се местя.

Помня как вдигнах един от чувалите за боклук и си дадох сметка, че ако можеха, социалните служби щяха да сложат и мен в такъв чувал и да ме изхвърлят на бунището. Защото за тях бях точно това. Боклук.

— Мисля, че трябва да я поставим — отвърнах на Ейдън. — Никога повече няма да ни се удаде подобна възможност. Поне не и на мен.

Виждах как ме гледат. Сякаш съм някакво чудовище. Но истината бе, че бях права. А Лорънс просто беше наговорил някакви изтъркани фрази, които сигурно беше прочел в Туитър.

Ейдън реши да гласуваме. Аз бях единствената, която искаше да продължим.

Патрик ме заведе вкъщи. И тогава се сринах, започна да ми се повдига, започнах да плача и да преживявам убийството отново и отново в ума си. Защото, както се оказа, единственото, което не показват истински във филмите, е смъртта. Едно човешко същество не спира дотам да се хване за улученото място и да застине неподвижно, докато действието се развива около него. Тялото не иска да умре. То не се отказва дълго, много дълго, след като осъзнаеш, че ще се наложи. Тялото кърви и се гърчи, и се опитва да си поеме дъх. Тялото се бори — дори по-усилено от медицинския екип от линейката, който бърза към него, за да го спаси. Тялото отказва да приеме неизбежното.

Но кой да помисли, че старикът имал в себе си толкоз кръв![17]

Веднъж казах тези думи на сцената, когато бях на шестнайсет. Тогава нямах представа какво означават в действителност, макар хората да казваха, че съм изиграла ролята си блестящо.

От всички образи, които се въртят безспирно в ума ми, има един, от който не мога да се отърся. И това не е първият път, когато стрелях по Глен, защото това почти не го забави. А вторият път, когато натиснах спусъка и той се свлече на колене пред мен. Устните му помръднаха — опитваше се да каже нещо, но моят куршум беше пробил дробовете му и гласът му нямаше достатъчно налягане, за да изрече думите: излезе просто едно празно съскане, като въздух, който излиза от балон.

Така се чувствам и аз сега — празна, куха, сякаш в мен не е останало нищо.

98

— Ще отидем в Европа. Бих искал да ти покажа Париж.

Всичко, което искам сега, е да спя, но не мога.

— Забравяш, че аз съм от Европа. Когато бях на четиринайсет, ходих на училищна екскурзия в Париж. Двете с едно момиче избягахме от групата, за да търсим травестити в Булонския лес.

— Това е различно. — Патрик нежно гали косите ми. — Ще ти покажа къде ходех аз като студент. Когато за първи път открих Бодлер. Ще ни се отрази добре да заминем. Там ще можем да си поговорим наистина. Има нещо, което искам да те попитам. Но не искам да го правя тук.

Нещо в начина, по който го казва, ме кара да мисля, че няма просто да си бъбрим. Но това е хубаво. Една от последиците от смъртта на Глен Фърман е тази, че двамата с Патрик най-сетне не таим подозрения един към друг.

Освен това мисля, че се досещам какво иска да ме попита Патрик в Града на любовта.

— Ами… това наистина звучи добре.

Ръката му продължава да гали косите ми.

— Как се почувства, Клер?

Не се преструвам, че не разбирам какво има предвид.

— Честно ли?

— Честно.

— Първо се почувствах горда. Горда, че реагирах толкова бързо. Това е заради игрите на импровизации на Пол, предполагам — да действаш тук и сега, вместо да спреш и да обмислиш ситуацията. Казах си… — Поглеждам нагоре към лицето на Патрик и сякаш се срамувам да му кажа това, но вече знам, че той ме обича заради мен самата, че мога да му доверя най-ужасните неща, които минават през ума ми. — Натиснах спусъка и си казах: Изиграх го добре.

— А след това?

— След това бях ужасена — едновременно от стореното и от собствената си реакция. Но това не продължи дълго. После се почувствах… — Отново спирам и се чудя дали наистина мога да кажа това на друг човек.

— Да? — подканя ме нежно той.

— Почувствах се истинска — казвам аз. — След като убих Глен Фърман, се почувствах толкова истинска, колкото не съм се чувствала никога преди.

Да бъдеш искрен с човек, на когото имаш доверие. Няма друго подобно чувство на света.

99

Пет дни по-късно летим за Париж.

— Има нещо, което искам да ти кажа — започва Патрик, докато шофира към летището.

Нещо в сдържаността му, в начина, по който не откъсва очи от пътя, ми подсказва, че това нещо сигурно е важно.

— Да? — казвам аз, когато той не продължава веднага.

— Преди много време, когато бях в университета, имах приятелка. Беше красива и интелигентна и аз боготворях земята под краката ѝ. Или поне си мислех, че е така.

Той спира, за да събере мислите си.

— Тогава, една вечер, видях едно момиче. Стоеше там, край пътя. Проститутка. Нещо ме накара да я повикам… Получих прозрение. Изведнъж можех да направя всички неща, които се спотайваха в ума ми. И тя откликна. Всичко, за което си бях мечтал… успяваше да ме накара да копнея дори за повече. Бях обсебен от нея.

Минаваме през някакъв тунел и натриевите прожектори отгоре шарят по лицето му. Той сякаш не ги забелязва, вперил поглед някъде много назад в миналото.

— Продължавай — казвам тихо.

— Една вечер нещата отидоха твърде далеч. Стана случайно. Тя знаеше какъв риск поемаме. Просто… извади лош късмет.

Ръцете му са приковани към волана и поддържа скоростта непроменлива, но виждам как напрежението стяга раменете му.

— Тя умря — казва той.

Не мога да говоря. Свържи се с чувствата си, обичаше да казва Пол. Но ако не знаеш какво чувстваш? Ако всичко това е просто непосилно?

— Казвам ти това сега — добавя Патрик, — защото, когато стигнем там, не искам да има тайни между нас. И защото имаш избор. В куфара ми, при двата билета за Париж има и еднопосочен билет за Лондон. Ако искаш, може да се качиш на самолета и да се върнеш обратно към предишния си живот. Или можеш да останеш с мен. Ти решаваш, Клер. Но преди да решиш, помни, че те обичам.

Излизаме от тунела. Дълго време гледам навън през прозореца, към безкрайния градски пейзаж, който препуска край нас.

АЗ

Искам да остана с теб.

И му се усмихвам, щастлива. Защото се оказва, че единственото по-хубаво от това да споделиш най-мрачните си тайни е човекът, когото обичаш, да сподели своите с теб.

100

Патрик ни е запазил стая в мъничък хотел, недалеч от Триумфалната арка — закътано местенце, потънало в елегантността на осемнайсети век. Разопаковам багажа и след това се отпускам в голямата бяла вана, докато той е навън.

Когато се връща, отказва да ми каже къде е бил.

— Подготвях някои неща — казва тайнствено той, когато се опитвам да го накарам да ми отговори.

Струва ми се, че в джоба му има нещо издуто, което прилича на кутийка за пръстен, и не задавам повече въпроси.

На следващия ден той ме завежда на обиколка по неговия личен маршрут из живота на Бодлер. Хотел „Дьо Лозен“, където поетът е живял заедно с Жан. Голата статуя на Аполони на Клезинже в музея „Д’Орсе“. „Ле Ду Маго“ — прочутият бар, в който Бодлер и другите бохеми се събирали, за да пият и да спорят помежду си.

Следобед посещаваме свърталищата на Патрик от студентския му живот — левия бряг на Сена, „Кафе дьо Фльор“ и най-хубавото от всички места — калдъръмените улички в Малката Африка, където ядем кускус и пием домашно червено вино от гарафи без надпис. По витрините на кафенетата има наргилета с увити във фолио мундщуци, и в едно от тях той ми показва как да всмуквам нагорещения тютюн, минаващ през бълбукащия арак, от което ми се завива свят и ми се замайва главата.

— Чакай тук — заповядва ми той и отива в дъното на заведението.

Когато се връща, носи със себе си бутилка без етикет.

— Абсент — обяснява, докато налива отровнозелената течност в две чашки. — Просто за да е цялостно преживяването. Съдържа лек халюциноген.

Той гребва една лъжичка захар от купичката, потапя я в течността, после я задържа над свещта. Когато започва да бълбука, я изсипва в абсента и разбърква.

— Утре ще имаме ли махмурлук?

— Разбира се. Но за разлика от Бодлер, ние имаме достъп до ибупрофен. Salut!

— Salut! — повтарям аз.

Не помня ясно остатъка от следобеда; мимолетни образи в пулсиращи цветове, трескав световъртеж, Патрик, който рецитира любимите си стихотворения, и сърцето ми, което се разширява до безкрай, като хелий.

Същата нощ той ми казва да се облека топло.

— Защо?

Вечерта е слънчева и навън е много по-топло от хладната есен, която оставихме в Америка.

— Там, където отиваме, ще бъде студено.

Той взема една раница.

Казва на таксиметровия шофьор да ни откара до гробището „Монпарнас“. След като таксито ни оставя, преминаваме през двойка масивни каменни порти и влизаме в един парк с прави алеи, опасани с дървета. Гробовете между дърветата — повече от трийсет и пет хиляди на брой, казва ми Патрик — са пищна смесица от различни стилове, от готически до ар нуво.

Патрик ме повежда към едно тихо местенце, близо до центъра.

— Бодлер има тук както гроб, така и кенотаф — надгробен паметник — обяснява той. — Това е кенотафът.

Представлява мраморна скулптура, висока два метра и половина. Една неопределена фигура — наполовина ангел, наполовина дявол — е вперила поглед надолу към статуята на поета, легнал на смъртния си одър. Каменната плоча е осеяна с дузина или повече билетчета за метро, всяко затиснато с камъче.

— Така хората тук почитат паметта му. Като показват, че са дошли специално при него.

Патрик изважда бордовите ни карти за самолета от джоба си и прикляква, за да ги сложи при останалите.

След това посещаваме семплия гроб, където са погребани тленните останки на поета, до тези на неговата майка, и си тръгваме от гробището. Продължаваме по Рю Фроадво и спираме пред една стена с малка порта с ръждясали метални решетки. Зад нея се виждат стъпала, които, изглежда, водят към нещо като изба.

Патрик изважда един ключ и отваря.

— Имаме късмет. Тревожех се, че може да са сменили ключалката.

Той изважда фенерче от раницата.

— Къде отиваме? — питам аз, докато влизаме вътре.

— В катакомбите.

Той старателно заключва портата зад нас, после включва фенерчето и ми прави знак с ръка да вървя напред.

— Има дузина входове като този. Държат ги заключени, но на черния пазар могат да се намерят ключове. Студентите понякога си правят купони тук, долу.

Слизам по стъпалата. От мрака леко лъха хлад и носи мирис на засъхнала, разложена плесен. Както и абсолютна, потайна тишина.

— Не чувам никакви купони.

— Малко е вероятно да чуеш. Тези тунели са дълги над двеста километра.

На светлината на фенерчето виждам каменния таван над главите ни. Под краката ни има някакъв сивкав варовит чакъл. Единствените звуци идват от хрущенето на стъпките ни и от капещата вода.

— Първоначално това са били каменоломни, някои от които датират още от римско време — казва гласът на Патрик зад мен. Няма ехо, обстановката някак попива звука. — Чак през осемнайсети век им хрумнала чудесната идея да преместят гробищата тук, долу.

Той осветява с фенерчето помещението, през което минаваме. Отначало ми се вижда доста тясно. След това подскачам. Онова, което бях взела за стени, всъщност са купчини човешки черепи, почернели с времето.

— В тази част на тунелите са костите на шест милиона парижани — добавя той. — Това е било едно от любимите места на Бодлер.

Минаваме през няколко подземни зали, подобни на пещери, високи и широки колкото църква. Постепенно гробницата остава зад гърба ни.

— Оттук — казва той, като посочва с ръка.

Достигнали сме още стъпала, издълбани в скалата. Под нас има езеро с кристалночиста вода, напълно неподвижна. Патрик ни повежда надолу, после гребва една шепа и оставя водата да се процеди между пръстите му.

— Когато копачите искали да се измият, те просто копаели надолу, докато стигнат до подпочвените води. По-чиста е от „Евиан“. И двойно по-древна.

Той изважда един малък сребърен свещник, хавлиена кърпа и бутилка шампанско от раницата.

— Ще се къпем ли? — питам аз, докато пали свещите.

— Да. Но не още. Първо има нещо друго, което искам да ти покажа.

Долавям напрежението в гласа му. Осъзнавам, че това не е просто поредната забележителност. Това е някакъв вид представление, а аз съм публиката. Оставям се да се потопя в мига, да изпразня ума си от всичко друго освен от ритуала, който извършва Патрик.

Оставяме нещата си и тръгваме надолу по все по-тесни коридори, а после стигаме до още стъпала. Продължаваме да слизаме. Вече се намираме в нещо като задънена улица — някаква пещера, голяма колкото параклис, изсечена в скалата, от която се влиза в няколко по-малки помещения. Съвършено тихо е. На светлината на фенерчето виждам още две раници, подпрени на стената.

— Тези за нас ли са? — питам аз.

Той кимва.

— Провизии.

— Това ли подготвяше снощи?

— В известен смисъл.

Той осветява с фенерчето сводестия каменист таван.

— Сега се намираме точно под гроба му. Много се радвам, че си тук, Клер. Това е едно много специално за мен място.

Той влиза в едно странично помещение. Запалва газова лампа и то се изпълва с топла жълта светлина.

— Е, мисля, че е чудесно — казвам, като оглеждам голите стени. — Много хюга.

Няма отговор. След това чувам нещо. Звук, който озадачаващо прилича на стон.

— Патрик?

Няма отговор. Приближавам се до най-отдалеченото помещение.

— Ехо? — казвам предпазливо. — Ехо?

Внезапно, без предупреждение, две ръце изникват от мрака и посягат към краката ми. Ахвам и отскачам назад. Ръцете изчезват обратно в сенките. Но не и преди да видя, че са завързани една за друга с парче плат.

Патрик се появява безшумно зад мен, с газовата лампа в ръка.

— Патрик, какво става?

Той вдига лампата. Осветява жена, млада и тъмнокожа, свита на пода. Краката ѝ са завързани с въже, краят на което е закачен за една желязна халка в стената. Устата ѝ е завързана с друго парче плат.

— За бога — прошепвам аз.

Главата ми се върти. Има само едно възможно обяснение за случващото се в момента, но мозъкът ми отказва да го осмисли и да приеме, че всичко, което вярвах, че знам до този момент, се оказва лъжа.

— Не само Глен Фърман се е запознал с хора със сродни интереси в „Некрополис“ — спокойно казва Патрик. — Това е една учудващо процъфтяваща общност. Интересите ни може да са споделяни от тесен кръг хора, но благодарение на интернет успяхме да се намерим. И понякога си помагаме. Имам приятели в Париж, които с огромно удоволствие приеха да уредят всичко това за мен.

— Коя е тя? — казвам аз, обзета от ужас.

Патрик дори не поглежда към треперещото момиче.

— Казва се Роуз, доколкото ми е известно. Тя не е от значение. Освен за теб.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя ще ти е първата — просто казва той. — Точно както онова момиче край пътя беше моето.

— О, не — казвам аз, ужасено. — Не може да мислиш…

— Стела се провали на едно подобно изпитание. Разбираш ли, аз я обичах толкова силно. Но щом разбра, тя не успя да ме приеме. Не беше толкова силна, колкото си ти.

— Ти си я убил — прошепвам аз. — Ти си я убил, защото е разбрала.

— Да, аз я убих. Но не заради това — знаех, че е твърде уплашена, за да отиде в полицията. Убих я заради някого, когото срещнах онази нощ. Едно момиче, в един бар. То прочете заедно с мен едно от стихотворенията. А гласът му… Беше съвършен момент — така изпълнен с обещание, с възможности. Тогава разбрах, че Стела трябва да умре.

Той прави крачка напред към мен, приковал светлите си очи в моите.

— Още щом те видях, разбрах, че си необикновена, Клер. Онази, с която бих могъл да споделя всичко. Но сега трябва да го докажеш. Да ми покажеш, че си способна да го направиш.

— Не мога. Патрик, не мога…

— Но ти вече го направи — казва спокойно той. — Уби онова бедно заблудено момче. Ти сама каза — това те е накарало да се почувстваш истинска. Аз ти предлагам отново да изпиташ това чувство. Не можеш да си представиш колко по-завладяващо ще бъде този път.

— Патрик, моля те…

— Сега ще изиграем най-важната игра на доверие — продължава той, сякаш не съм казала нищо. — Ти трябва да я убиеш. И ако не го направиш… Виждаш ли какъв риск поемам, Клер? Може да се наложи да те загубя. Точно както се наложи да загубя Стела.

101

Призлява ми. Била съм толкова глупава. Мислех, че Патрик ме е довел тук, за да ми предложи да се омъжа за него. Но през цялото това време той ме е водил да убия някого.

— Патрик, не мога — повтарям.

Но една мъничка ужасна част в мен вече си мисли: Мога ли?

— Можеш, любов моя. Можеш. Знам на какво си способна. — Гласът му е нисък и спокоен, хипнотизиращ. — Наблюдавал съм те. Изпробвал съм те.

— Патрик… Имам нужда от време да го обмисля. Моля те!

Той се замисля за миг. След това се обръща към момичето и ѝ казва нещо на френски. Ужасените ѝ очи се разширяват. Отчаяно, тя кима с глава.

— Добре.

Той изважда нож, срязва въжето и я освобождава от стената, като оставя ръцете ѝ завързани. След това слага ножа на няколко крачки от нея.

— Току-що ѝ казах, че ако иска да се измъкне жива оттук, единственият начин е да те убие — заявява той. — Сега, Клер, наистина нямаш избор.

Роуз започва да се промъква към ножа.

— Знаеш ли, има едно стихотворение на Бодлер за точно същата главоблъсканица.

Патрик изважда пистолет от една от раниците и ми го подава.

— Той описва една менажерия, зоопарк, в който живеят всевъзможни грехове. И задава гатанка: кое е чудовището, по-ужасно дори от всички тези тук? Отговорът е ти, читателят, който може да се наслаждава на ужасите в това стихотворение, без дори да се налага да цапа ръцете си с кръв.

— Не вземай ножа, Роуз — казвам отчаяно.

Тя сякаш не ме чува. Дори не знам дали разбира английски.

— Е, сега ще трябва да изцапаш ръцете си с кръв — казва ми Патрик.

Роуз се поколебава, после се спуска към ножа, като драска с нокти по пода, докато се опитва да го вдигне със завързаните си ръце.

Неохотно вземам пистолета.

— Добре — поема си дъх Патрик. — Сега, любов моя. Направи го сега.

Да убиеш или да бъдеш убит. Всичко става нереално ясно, като в сън. Дори не мога да започна да осмислям чувствата — отвращение, ужас, отричане — които бушуват в мен.

Има и нещо друго: едно страховито прозрение, че винаги съм чакала този миг да настъпи. Някъде дълбоко в себе си винаги съм знаела.

Аз исках това.

102

Всяко дете в системата за приемна грижа е там по различна причина. На някои родителите са алкохолици или наркомани. Някои са сираци. Други са били пренебрегвани или малтретирани.

Преди казвах на хората, че съм сирак. Но не беше вярно. Родителите ми бяха преминавали през нещо, което хората наричат „труден период“. Някои скандали продължаваха по цяла нощ. Веднъж баща ми просто влезе в моята стая и ме събуди, за да ми крещи някакви неща за майка ми — искаше да знам, че е курва, искаше да знам истината за тази така наречена светица, която си мисли, че е толкова по-добра от мен. Помня как я видях зад него, докато се опитваше да го издърпа от мен; как той се извъртя с протегната ръка, така безгрижно, сякаш разпръсва семена. Как ръката му улучи лицето ѝ и тя полетя към пода. Като малка това движение ми се стори леко като танц.

Веднъж той изпочупи всички мебели в дневната и я преби до безсъзнание с един от краката на масата. Тя отново и отново го изхвърляше на улицата, но той всеки път се връщаше и винаги опяваше едно и също: това е моята къща, моята дъщеря и ти няма да ме лишиш от тях.

Докато се караха, се криех под леглото.

И точно там ме намери той, онази нощ.

— Излез, Клер — каза. — Мама се е ударила.

— Сега трябва да тръгвам — каза, когато седнах на леглото. — Остави мама да си почине, чу ли? Мама има нужда от сън, за да оздравее. А на сутринта ще можеш ли да се облечеш и да отидеш на училище? Ако някой те попита, не им казвай, че мама лежи в леглото. Просто кажи, че е добре. Можеш ли да го направиш? Можеш ли да се престориш? Заради мен?

Аз кимнах.

— Да, татко.

— Добро момиче. Обичам те. Ти обичаш ли ме?

— Обичам те от тук до небето — казах.

По време на процеса ми обясниха, че може да свидетелствам чрез видеозапис или зад параван, но аз не пожелах. Исках да ме види как разказвам пред всички нещата, които дотогава трябваше да пазя в тайна.

Съдията ми каза, че съм една от най-смелите свидетелки, които някога са говорили в съдебната му зала.

След това осъди баща ми на доживотен затвор за убийство. Никога не отидох да го видя в затвора, нито веднъж.

103

ИНТЕРИОР. КАТАКОМБИ, ПАРИЖ — НОЩ

Патрик ми говори спокойно, утешително.

ПАТРИК

Вече си го правила, Клер. Тогава натисна спусъка.

Помниш ли колко лесно беше? Довери ми се.

Сега също ще е лесно.

Сякаш просто участвам в сцена, която сме репетирали. Обръщам се. Насочвам пистолета. И стрелям. Стрелям в Патрик. Чудовището, което обичам.

104

Натискам спусъка. Пистолетът щраква. Патрик въздъхва.

— Когато казах, че ти се доверявам с пистолета… говорех метафорично. Не беше зареден.

Той взема пистолета от ръката ми и го зарежда с куршуми. После го насочва към Роуз и изтръгва ножа от ръцете ѝ. Тя ридае отчаяно изпод превръзката на устата си, докато той завързва въжето обратно за халката в стената.

— Ела — казва ми той, без да ѝ обръща внимание.

— Къде отиваме?

— Не знам. Никъде. Навсякъде. Не исках това да се случи, Клер. Исках да го направиш. Да ме разбереш. Да споделиш моя свят.

Връщаме се обратно по същия път до езерото. Свещите, които Патрик запали на идване, вече са почти догорели и восъкът се стича по тях, докато мъждукат от лекия полъх на застоялия въздух, а пламъците им дълбаят сенки в скалата.

Той изважда една бутилка от раницата.

— Изпий това. Ще притъпи болката.

Отпивам голяма глътка. Абсент.

— И ми почети — казва тихо той. — Почети ми на глас. Както онзи първи път.

Вземам книгата, която ми подава, и започвам да чета с равен безизразен глас.

Колко спомени — сякаш вечност съм живял…

По лицето на Патрик се стичат сълзи. Оставям книгата да падне от ръцете ми и рецитирам останалото по памет.

И огромният шкаф — в чекмеджета побрал

непотребни билети, писма, мадригали,

тежки къдри, в квитанции стари заспали —

крие повече тайни от мойта глава…

Той обхваща гърлото ми с ръце.

— Константинопол — казвам аз.

— Моля? — пита Патрик намръщено.

— Кодовата ми дума. Онази, която не можех да си спомня. Означаваше ела и ме спаси. Сега. Константинопол.

— Наистина ли, Клер? — казва невярващо той.

Нещо пада на пода в помещението. Някакъв кръгъл, метален предмет. С крайчето на окото си виждам как се търкаля по земята. Удря се в стената и спира.

За част от секундата не се случва нищо. Сетне изригва експлозия от бяла светлина. Миг по-късно идва и звукът: толкова мощен взрив, че поваля и двама ни на земята. Ушите ми се изпълват с пронизително пищене. Лъчите на фенерите прорязват задимения мрак, докато сенчестите фигури в черни униформи нахлуват в пещерата от всички страни.

Една от тях коленичи до мен и вдига маската си.

КОМАНДИР НА СПЕЦИАЛЕН ОТРЯД

Клер! Клер — добре ли си?

Усещам как ръцете му нежно се пъхват под раменете ми, за да ме вдигне от земята.

— Франк — казвам. — Ти дойде.

105

„Ла Мартин“ в покрайнините на град Лион има дълга и пъстра история. Първоначално комплексът бил болница за душевноболни, по-късно бил използван от Гестапо за провеждане на разпити. Сега там се помещава един от най-строго охраняваните затвори в Европа. Заради близостта му до централата на Интерпол се е превърнал в нещо като затвор на целия свят.

Катрин Лейтъм пристига тук в една мразовита сутрин през декември, както много други преди нея, за да проведе разпит. Въвеждат я в малка стая в пастелен цвят, където някога разпитващите са използвали гумени маркучи, вани с изпражнения, палки и менгемета.

Донесла е със себе си химикал и хартия, малко записващо устройство и пакет френски цигари.

Водят Патрик Фоглър. Облечен е със стандартната затворническа униформа: широки дънки и яке от деним. На китките му има белезници.

— Донесох ти цигари — казва тя, докато той сяда. — Чух, че вече пушиш.

— Тук всички пушат. Не е като в Америка.

— Добре ли се отнасят с теб?

Той вдига рамене.

— Какво те е грижа? Търпи се.

Тя плъзва цигарите по масата.

— Патрик, имам предложение за теб.

— А, да — отвръща подигравателно той. — Безстрашният учен в търсене на истината. Да не споменаваме издигането в кариерата. В днешно време има толкова силен натиск да публикуваш поредния научен доклад, нали? Не се съмнявам, че се надяваш да измъкнеш някоя тлъста монография от мен?

— Отношенията ти с другите потребители на „Некрополис“ — казва спокойно тя. — Искам да науча повече за това как са протичали. Кой на кого е давал информация? Двамата с Фърман като съперници ли се отнасяхте един към друг, или като колеги творци, които си сътрудничат с различни изразни средства? Щяха ли някои от твоите копнежи да останат нереализирани, ако той не беше създал своите снимки? Или винаги си се надявал, че преводите ти ще привлекат последователи като него? Тук има много информация, Патрик, и всичко това е непозната територия за мен. Ако съдействаш, може на свой ред да успея да направя нещо за теб.

— По някаква причина си мисля, че в моя случай няма да има споразумение за намаляване на присъдата, доктор Лейтъм.

— Не ти предлагам това. По-скоро нещо като замяна. Ти отговаряш на моите въпроси… а аз на твоите.

— Какво те кара да мислиш, че аз имам въпроси към теб? — казва презрително той.

— О, мисля, че имаш. Поне един въпрос.

Хванала го е натясно и той признава този факт с ядосано кимване.

— Искаш да знаеш каква част е била истина — добавя тя. — Дали Клер е вярвала дори в една дума, която някога ти е казвала. Или през цялото време го е правила заради нас.

Той се обляга на стола си.

— Кажи ми тогава.

— Тя е забележителна личност, Патрик. И забележителна актриса. Когато я открихме, изучаваше вид актьорско майсторство, който изисква да се потопиш в образа си с безкрайна отдаденост. Сама предложи да подходим по този начин към ролята, която искахме да изиграе.

ИНТЕРИОР. КАБИНЕТЪТ НА КАТРИН ЛЕЙТЪМ — НОЩ

Катрин ме инструктира.

КАТРИН

Трябва да се превърнеш в една по-крайна версия на себе си. И трябва да живееш в кожата на тази героиня по двайсет и четири часа на ден, седмица след седмица — дори когато изглежда, че хората, на които си имала най-голямо доверие, са те предали по най-лошия начин.

АЗ

Мога да го направя.

КАТРИН

Има и нещо друго… Нещо, което ще трябва да направиш, за да изглежда всичко съвсем правдоподобно.

АЗ

Знам.

— Казах ѝ, че трябва да се влюби в теб — казва просто Катрин. — И ѝ казах, че ще трябва да последва това чувство, където и да я отведе. Без значение колко предателско или налудничаво, или опасно ѝ се струва.

Патрик за миг затваря очи.

— Значи е било лъжа. Всичко.

— Убягва ти целият смисъл. За нея нямаше разлика. Тя те обичаше. Тя се накара да те обича. Това искахме от нея.

— О, не това е маска — тихо декламира Патрик, — измамен параван.[18]

Той поглежда остро Катрин.

— А „Некрополис“?

— Какво за него?

— Някак бяхте успели да се инфилтрирате там, нали? Вие от ФБР. Но вместо да ни затворите, вие просто седяхте и наблюдавахте. Изучавахте ни. Сякаш пълзяхме в някакъв мравуняк със стъклени стени, в нечия лаборатория. Склонен съм дори да се обзаложа, че точно ти ми изпрати снимките на Фърман.

Той се навежда напред.

— Нали знаеш, че си съучастничка във всяко едно от убийствата, които се случиха след това? Включително и на Стела. Бедната Стела. Аз може и да съм я убил, но ти си тази, която задвижи цялата поредица от събития.

Катрин натиска едно копче на диктофона.

— Разпит на Патрик Фоглър — казва тя. — Запис едно.

106

ИНТЕРИОР. БАРЪТ НА ХОТЕЛ „ДЕЛТЪН“

ЧЕТИРЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА УЛИЦА,

НЮ ЙОРК — РАННА ВЕЧЕР

Седя в един тих ъгъл в бара с питие в ръка и се опитвам да го пия така, че да ми стигне за най-дълго време. Сигурно ще решите, че съм излязла на среща и очаквам приятеля си.

Но след това ще забележите широкоплещестия мъж на средна възраст, който сяда на стола срещу мен, и ще си промените мнението.

Усмихвам се насреща му.

— Защо се забави, Франк?

— Бумащина. В днешно време, за да си детектив, трябва да си като машинописка.

Той махва с ръка на сервитьорката и си поръчва бира, после се обръща към мен.

— Имаш ли нужда от нещо?

— Не — казвам аз. — Благодаря, че попита.

— Имам предвид от бара — казва троснато той.

— Знам. И не, нямам нужда от нищо.

Франк кимва. Бърка в джоба на сакото си, вади един плик и го плъзва по масата.

— Ето. Трябва само да се подпишеш и да го изпратиш по пощата. Зелената ти карта ще пристигне до седмица.

Поглеждам плика. Но не го вземам.

— Франк, може би ще се върна обратно в Англия.

Той повдига вежди.

— Така ли?

— Ще има празненство по случай рождения ден на приемната ми майка. Трябва да отида. А и всички онези неща, от които се опитвах да избягам… Сега не ми се струват толкова страшни. Не и в сравнение с… — оставям изречението недоизказано.

— Предполагам, че е така — казва тихо той. — Е, ако някога имаш нужда от нещо…

Усмихвам се.

— Просто да кажа Константинопол?

Той също отвръща с усмивка.

— Точно така. И аз ще дотичам. Заедно със специалния отряд и няколко зашеметяващи гранати.

Поглеждам го с обич. Този мъж, с когото съм преживяла толкова много. Моят ангел хранител. Приведен над своите монитори със слушалки, притиснати към ушите, заслушан в пукането на статичния шум в очакване да чуе вълшебната думичка. Онази, която ще накара цялата илюзия да се срине върху ни.

Дори когато седмиците се превърнаха в месеци, нито веднъж не се усъмних, че когато ми потрябва, той ще е там.

От самото начало знаех, че ще имат нужда от някакъв неочакван обрат — нещо, което да ми помогне да проникна през потайността и параноята на Патрик и да го накара да ми се довери. Бяха предложили да ми кажат какъв ще е, но аз не пожелах да разбера. За да реагирам спонтанно, казах им. Да използвам онова, което ми предоставите. Така ще бъде по-реалистично.

Дори самата аз никога не си бях представяла, че ще стигна толкова далеч. Но се осланях на емоционалната си памет да ми подскаже как да действам — точно както и предишния път, когато бях влюбена и инстинктите ми ме водеха към едно-единствено решение. Три относително плитки странични прореза по лявата кубитална ямка. Щяло е да отнеме цели часове, за да умреш от загуба на кръв.

Беше същото и в деня, когато видях Франк в парка. Не реагирах, сякаш съм аз, не се усмихнах, нито му помахах, а се запитах: Какво би си помислила героинята ми сега? И го използвах, за да накарам Патрик да вярва, че все още го подозирам. И следователно той няма причина да подозира мен.

Позволявах му да надниква за малко в ума на един почти толкова извратен социопат, колкото него самия. Но винаги, винаги следвах своята линия в сюжета, онази дълбока истина, която караше героинята да се хвърля все по-надълбоко в обятията му.

— Още го обичам — казвам тихо.

— Кого? — мръщи се Франк неразбиращо. После: — Онзи ненормалник? Защо?

— Оказа се, че Катрин е била права — не можеш просто да го махнеш заедно с грима. Накарах се да проникна в ума му. И на една част от мен ѝ е трудно да се измъкне оттам.

Той ме поглежда за момент.

— Кажи ми нещо, Клер. Колко далеч щеше да стигнеш? Имам предвид, ако не бяхме там. Щеше ли да натиснеш спусъка и да застреляш онова момиче?

— Предполагам, че точно това е въпросът, нали? Къде свършва театърът? — Поклащам глава. — Не. Не, разбира се, че нямаше да мога.

Казвам го с толкова спокоен глас, че дори аз бих се учудила, ако се окаже лъжа.

Защото това не е правилният въпрос. Това далеч не е правилният въпрос.

Франк трябваше да ме попита какво щях да направя, ако Патрик я беше убил. Дали щях да изляза от образа на героинята си — и в резултат на това да умра от неговата ръка? Или двамата щяхме да правим любов край все още топлия труп.

Франк е сантиментален като всички американци. Холивудският финал, който му предоставям, отговаря на очакванията му — като пакет пуканки с масло.

Коя е истинската Клер Райт? Тази, която седи тук със скъпоценната зелена карта пред себе си и разменя любезности с мъжа, който я е снабдил с нея? Или онази, която се влюби в мрака в душата на единствения мъж, когото не успя да съблазни?

Коя е актрисата? Онази, която бях? Или тази, която съм сега?

Някои хора потъват толкова дълбоко в сивото, че то ги поглъща завинаги.

Франк ме гледа някак особено.

— Може би трябва да си припомниш онова, което казват по време на филмовите снимки, Клер.

— Така ли? — питам. — Кое по-точно?

— На снимачната площадка не се брои.

— Вярно — казвам с усмивка аз. — На снимачната площадка не се брои.

Вдигам чашата си и я чуквам в неговата за наздравица. Странният начин, по който ме погледна — загриженост, примесена със страх — вече е прибран дълбоко в архива.

Ще използвам това, някой ден.

И невидимата камера в главата ми бавно се отдръпва назад, все по-далеч от нас, гласовете ни се сливат с общата глъчка в този нюйоркски бар през нощта, докато думата КРАЙ бавно изчезва от екрана и започват да текат финалните надписи.

Благодарности

Преди седемнайсет години, с друго заглавие и под друго име, написах роман за актриса, която получава роля в операция под прикритие. Книгата получи благосклонни рецензии, беше публикувана в няколко държави и след това — както толкова много книги — не успя да се продаде добре. В мен се загнезди едно тягостно чувство на раздразнение — не спрямо издателите, които бяха направили всичко по силите си, а към мен. Чувствах, че една интересна идея е отишла на боклука само защото не е била написана достатъчно добре.

Превъртаме две десетилетия напред — до момента след успеха на романа ми „Момичето преди“, който ми предостави възможност да издам отново предишната си книга. Но не исках да представя на читателите същата онази несъвършена история. Исках да започна отначало и да я пренапиша.

Така и направих. Тази книга, макар да е построена около някогашната ми идея и да съдържа някои от същите сцени, има напълно различен сюжет, характеризация на героите и структура.

Преводът на стихотворенията на Бодлер е мой. В много случаи си позволих да пропусна някои строфи или да съкратя стиховете, за да ги напасна към нуждите на един трилър. В нито един случай обаче не си позволих значително да променя техния смисъл.

В оригиналния ми послеслов благодарих за помощта на професор Жао Зиченг, Майкъл Уард, Кларк Морган, Антия Уайли, Манди Уийлър, Иън Уайли, Сиан Грифитс, Брайън Инс, Сам Норт и на моя агент Карадок Кинг.

Към тези имена сега бих искал да прибавя Кейт Мисиък, Дениз Кронин, Кара Уелш и целия екип на „Пенгуин Рандъм Хаус“, както и Мили Хоскинс и Кат Ейткин от „Юнайтед Ейджънтс“. И Карадок Кинг — за втори път.

Благодаря също така на Тина Седерхолм и доктор Ема Фергюсън за безценните съвети по една ранна чернова.

В оригинала дадох името Дърбан на най-честния, предан и непоколебим мъж, с когото се среща Клер, и посветих книгата на моя приятел и колега Майкъл Дърбан. Седемнайсет години по-късно — по същите причини — отново я посвещавам на него.

Бележки под линия

1

Превод Стоянка Ангелова. — Бел.пр.

2

Цитат от филма „Казабланка“, с който героят на Хъмфри Богарт — Рик Блейн, скърби за любимата жена. — Бел.пр.

3

Hell’s Kitchen — „Кухнята на ада“ (англ. ез.) — нюйоркски квартал в близост до театралния район. — Бел.р.

4

Всички цитати от „Сън в лятна нощ“ на Шекспир в книгата са в превод на Валери Петров. — Бел.пр.

5

Препратка към реплика на героя на Клинт Истууд от филма „Мръсният Хари“. — Бел.пр.

6

Откъси от „Сплин II“ на Бодлер. Превод от френски език Кирил Кадийски, „Цветя на злото“, София, 2018 г. Съобразно авторовата цел (виж — Благодарности, на стр. 389) в една от строфите на превода е нанесена промяна. — Бел.р.

7

Откъси от „Мъченица (Картина от неизвестен майстор)“ на Бодлер. Превод от френски език — Кирил Кадийски, „Цветя на злото“, София, 2018 г. — Бел.р.

8

Откъс от „Към читателя“. Превод от френски език — Кирил Кадийски, „Цветя на злото“, София, 2018 г. — Бел.р.

9

Spleen (англ. ез.) — далак. На български стихотворението е познато като „Сплин“. — Бел.пр.

10

Превод на стиховете от английски език — Любомир Николов. — Бел.р.

11

ТН — Телесно наказание (CP — Corporal Punishment), ИЧТ — Изтезание на член и тестиси (СВТ — Cock and Ball Torture). — Бел.пр.

12

Откъс от „Сплин“ на Бодлер. Превод от френски език — Кирил Кадийски, „Цветя на злото“, София, 2018 г. — Бел.р.

13

Откъс от „Украшения“ на Бодлер. Превод от френски език — Кирил Кадийски, „Цветя на злото“, София, 2018 г. — Бел.р.

14

Превод на стиховете от английски език — Любомир Николов. — Бел.р.

15

Откъс от „Тъжен мадригал“ на Бодлер. Превод от френски език — Кирил Кадийски, „Цветя на злото“, София, 2018 г. — Бел.р.

16

Превод на стиховете от англ. ез. Любомир Николов. — Бел.р.

17

Думи на лейди Макбет от едноименната пиеса на Шекспир в превод на Валери Петров. — Бел.р.

18

Откъс от „Маската“ на Бодлер. Превод от френски език — Кирил Кадийски, „Цветя на злото“, София, 2018 г. — Бел.р.

Content

Дж. П. Дилейни
Повярвай ми

Пролог

Част първа Пет дни по-рано

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Част втора

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

Част трета

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

Благодарности

Бележки под линия