Маргарет Атууд

Заветите

Разказът на прислужницата: #2

От жената се очаква да има същите подбуди като всяка друга, иначе я смятат за чудовище.

Джордж Елиът, „Даниел Деронда“

Когато се гледаме един друг, и двамата виждаме не само омразно лице, а се гледаме в огледало. … Нима не разпознавате себе си… в нас?[1]

Оберщурмбанфюрер Лис към възрастния болшевик Мостовской, Василий Гросман,

„Живот и съдба“

Свободата е тежък товар, огромно и странно бреме, което духът не може да схване… Не е дар, който получаваш, а избор, който правиш, и изборът може да се окаже суров.[2]

Урсула К. Ле Гуин, „Гробниците на Атуан“

I.

Статуя

Ръкописът от Ардуа Хол

Първа глава

Само на мъртви хора се правят статуи, на мен обаче ми направиха приживе. Вече съм вкаменена.

Статуята била дребна проява на признателност за многостранния ми принос, гласеше почетната грамота, прочетена на глас от Леля Видала. Задачата ѝ беше възложена от нашето началство и тя я изпълняваше неохотно. Благодарих ѝ с цялата скромност, на която бях способна, после дръпнах шнура, който освободи покривалото, то се отпусна издуто на земята и ето ме и мен. В Ардуа Хол не аплодираме шумно, но все пак се разнесе сдържано ръкопляскане. Сведох леко глава.

Моето подобие е по-голямо от естествената големина, каквито обикновено са статуите, и ме показва като по-млада, по-слаба и в по-хубава форма, отколкото съм от известно време. Стоя права, с изпънати рамене, а устните ми са извити във волева, но добронамерена усмивка. Очите ми са вперени някъде в пространството, което се приема за символ на моя идеализъм, на непоклатимата ми всеотдайност към изпълнението на дълга, на решимостта ми да продължавам напред въпреки пречките. Не че статуята ми вижда нещо в небето, защото е поставена сред неприветлив гъсталак от храсти и дървета край пътеката пред Ардуа Хол. Ние, Лелите, дори каменни не бива да проявяваме прекалена придирчивост.

Седем-осемгодишно момиченце ме е стиснало за лявата ръка, вдигнало е поглед и ме гледа доверчиво. Дясната ми длан е положена върху главата на приклекнала до мен жена със забулена глава, извила нагоре очи с изражение, което може да се тълкува или като страх, или като признателност — една от нашите Прислужници, а зад фигурата ми е едно от моите Перлени момичета, готово да се отправи на проповедническата си мисия. От колана на кръста ми виси моят тейзър. Електрошоковото оръжие ми напомня за собствените ми недостатъци: нямаше да се нуждая от него, ако работех по-ефективно. Щях да убеждавам само със слово.

Скулптурната група не е много успешна — фигурите са твърде много. Бих предпочела акцентът да е върху мен. Но поне изглеждам с ума си. Можеше да бъде и иначе, тъй като възрастната скулпторка — ревностна привърженичка на каузата, вече покойница — беше склонна да изобразява хората с изпъкнали очи като признак на тяхното пламенно благочестие. На изваяния от нея бюст на Леля Хелена тя изглежда като болна от бяс, на своя Леля Видала сякаш страда от хипертиреоидизъм, а на този на Леля Елизабет изображението като че ли всеки момент ще се пръсне.

На откриването авторката беше напрегната. Притесняваше се дали ме е изобразила достатъчно ласкателно. Дали ще одобря. Дали всички ще видят, че одобрявам. Позачудих се да се намръщя ли, когато падне покривалото, но се отказах — не съм напълно лишена от състрадание.

— Чудесна прилика — отбелязах.

Това се случи преди девет години. Оттогава статуята е изложена на действието на природните стихии: гълъбите са ме поукрасили, във влажните ми пукнатини е поникнал мъх. Поклоннички поднасят дарове в нозете ми: яйца за плодовитост, портокали като намек за заоблеността на бременната жена, кроасани като символ на луната. Портокалите са много освежаващи.

Пиша тези думи от личния си кабинет в библиотеката на Ардуа Хол — едно от малкото книгохранилища, оцелели след въодушевеното изгаряне на книги, което се провежда из цялата страна. Покварените и кървави отпечатъци на миналото трябва да бъдат заличени, за да се разчисти място за нравствено чистото поколение, което непременно ще се появи. Такава е теорията.

Сред кървавите отпечатъци обаче са и онези, които сме оставили самите ние, а тях не е толкова лесно да заличиш. През годините съм заровила много кости, но вече съм склонна да ги изкопая отново — дори и само за твое назидание, непознати мой читателю. Ако четеш, значи поне този ръкопис е оцелял. Макар че сигурно си фантазирам, може би никога няма да имам читатели. Може би говоря на стената — и буквално, и преносно.

Достатъчно писане за днес. Ръката ме боли, гърбът ме боли, чашата топло мляко преди лягане ме очаква. Ще пъхна този ферман в скривалището му, без да ме запишат охранителните камери — знам къде са, сама съм ги поставяла. Въпреки предпазните мерки съзнавам на каква опасност се излагам — писането крие заплаха. Какви ли предателства, какви ли изобличения ми е приготвила съдбата? В Ардуа Хол има няколко души, на които страшно ще им хареса да докопат тези страници.

Почакайте, съветвам ги безмълвно, ще стане още по-зле.

II.

Безценно цвете

Свидетелски разказ 369А

Втора глава

Искате да ви разкажа какво беше детството ми в Галаад. Твърдите, че ще бъде от полза, и аз много искам да ви съдействам. Сигурно очаквате само ужасии, обаче всъщност много деца бяха обичани и обграждани с нежни грижи — в Галаад, както и другаде, и много възрастни бяха добри въпреки грешките си — в Галаад, както и другаде.

Надявам се не забравяте също, че всички изпитваме известна носталгия към добрината, с която са се отнасяли към нас като деца, колкото и странно да изглежда детството ни в очите на другите. Съгласна съм с вас, че Галаад трябва да изчезне — твърде много злини, твърде много вероломство, твърде много неща, несъмнено противни на Божия замисъл — но ми позволете да потъгувам за доброто, което също ще изчезне с него.

В нашето училище розовото беше цветът за пролетта и лятото, лилавото — за есента и зимата, бялото — за специални поводи: неделите и празниците. Ръцете — покрити, косата — покрита, полата — до коляното, преди да навършиш пет, и не повече от пет сантиметра над глезена след това, защото мъжките пориви са нещо ужасно и трябва да бъдат обуздавани. Мъжките погледи, които не спират да блуждаят като очите на тигър, като прожектори, мъжките погледи, които трябва да бъдат предпазвани от нашата ослепителна съблазън: от нашите красиви — слаби или пълни — крака, от нашите грациозни — тънки или прищипани като наденички — ръце, от румената или осеяна с пъпки кожа, от буйните ни лъскави къдрици, от грубата ни и непокорна козина или от тънките като слама плитчици, все едно. Каквито и да бяха формите и чертите ни, ние неволно ставахме уловки и примамки, невинни и неохотни причини, които само по силата на собствената ни природа опияняваха мъжете с похот и те се олюляваха, катурваха се от ръба… — от ръба на какво, питахме се, нещо като скала ли? — и падаха сред пламъците като топки възпламенена сяра, запратени от гневната ръка на Бог. Бяхме пазителки на неоценимо съкровище, което съществуваше невидимо вътре в нас, бяхме безценни цветя, които трябва да бъдат пазени в стъклени оранжерии, иначе ще ни устроят засада, ще ни оберат венчелистчетата, ще ни ограбят съкровищата, ще ни разкъсат и стъпчат ненаситни мъже, дебнещи зад всеки ъгъл на греховния и зловреден свят.

На това ни учеше в училище Леля Видала със сополивия нос, докато ние усвоявахме фината бродерия за кърпички, за табуретки за крака и гоблени: предпочитаните мотиви бяха цветя във вази и купи с плодове. Леля Ести обаче, най-любимата ни учителка, твърдеше, че Леля Видала се престарава и че напразно ни плаши толкова, тъй като насаждането на такава ненавист може да помрачи щастието на бъдещия ни брачен живот.

— Не всички мъже са такива, момичета — успокояваше ни тя. — По-свестните са с извисен нрав. Някои от тях са способни на доста прилично въздържание. Като се омъжите, всичко ще ви изглежда по-различно и съвсем не толкова страшно.

Не би могла да знае, защото Лелите не се омъжваха, нямаха това право. Затова им беше позволено да пишат и да четат книги.

— Ние и родителите ви ще ви изберем подходящи съпрузи, когато му дойде времето — казваше Леля Ести. — Не се бойте. Само си учете уроците, имайте доверие на по-възрастните, че ще направят най-доброто за вас, и всичко ще се получи както трябва. Ще се моля да бъде така.

Въпреки трапчинките и дружелюбната усмивка на Леля Ести обаче преобладаваше версията на Леля Видала. Тя се появяваше в кошмарите ми: строшаване на стъклената оранжерия, раздиране, късане и трополене на копита, розови, бели и лилави късчета от мен, разпилени по земята. Ужасявах се от мисълта, че ще порасна достатъчно, за да се омъжа. Не вярвах в способността на Лелите да направят мъдър избор, страх ме беше, че ще се окажа омъжена за козел в пламъци.

Розовите, белите и лилавите рокли бяха правило за специални момичета като нас. Обикновените момичета от Иконосемейства се обличаха винаги еднакво — с онези грозни многоцветни райета и сиви наметки, същите като облеклото на техните майки. Те дори не се учеха да бродират или да плетат, а само да шият, да изработват хартиени цветя и други подобни невзрачни неща. Не бяха предопределени да се омъжат за най-изтъкнатите мъже — Синовете на Яков и другите Командири или техните синове — те не бяха като нас, макар че имаше шанс да бъдат избрани, когато пораснат, ако са хубавки.

Никой не го изричаше гласно. От нас не се очакваше да се гордеем с хубавата си външност — беше нескромно, нито пък да забелязваме красивата външност на другите. Ала ние, момичетата, знаехме истината — много по-добре е да си хубава, отколкото грозна. Дори Лелите обръщаха повече внимание на красивите момичета. Ако си предварително избрана обаче, хубостта нямаше съществено значение.

Не бях кривогледа като Олда, нито бях с изпито и начумерено лице по рождение като Сонамит[3], нямах и почти невидими вежди като Бека, но бях недовършена. Имах бледо лице като бисквитите, които приготвяше любимата ми Марта — Зила, със стафиди за очета и зъби от тиквени семки. Макар да не бях особено хубава обаче, бях от най-избраните. Двойно избрана: не само предварително нарочена да стана Съпруга на Командир, но най-напред ме беше избрала Табита, моята майка.

Ето какво ми казваше Табита:

— Един ден отидох на разходка в гората и стигнах до омагьосан замък, а вътре бяха заключени много момиченца, всички без майка и омагьосани от зли вещици. Имах вълшебен пръстен, който отключваше замъка, но можех да спася само едно момиче. Затова огледах всички много внимателно и избрах теб!

— А какво стана с другите момиченца? — питах.

— Други майки ги спасиха — отговаряше тя.

— И те ли имаха вълшебен пръстен?

— Разбира се, скъпа. За да си майка, трябва да имаш вълшебен пръстен.

— Къде е вълшебният пръстен? — питах. — Къде е сега?

— Ето тук, на пръста ми — сочеше ми тя средния пръст на лявата си ръка. Пръстът на сърцето, така го наричаше. — Само че пръстенът ми изпълняваше едно-единствено желание и аз го използвах за теб. Затова вече е най-обикновен, ежедневен майчин пръстен.

После ми позволяваше да пробвам пръстена, златен, с три диаманта: един голям и два по-малки отстрани. Наистина изглеждаше като да е бил вълшебен някога.

— Взе ме на ръце и ме изнесе от гората, така ли? — питах.

Знаех историята наизуст, но обичах да слушам как тя ми я разказва отново и отново.

— Не, обична моя, вече беше голяма за такова нещо. Ако те бях понесла на ръце, щях да се разкашлям и вещиците щяха да ни чуят. — Знаех, че е истина, майка ми кашляше често. — Затова те хванах за ръчичка и излязохме от замъка тихомълком, да не ни усетят вещиците. И двете си казахме „шшшт“… — на това място тя вдигаше пръст към устните си, аз правех същото и тихо казвах „шшшт“, — а после хукнахме през гората, за да избягаме от злите вещици, понеже една от тях ни беше забелязала да излизаме от вратата. Тичахме, тичахме, после се скрихме в хралупата на дърво. Беше много опасно!

Наистина помнех смътно как бягам през гората и някой стиска ръката ми. Бях ли се крила в хралупата на дърво? Май се бях спотайвала някъде. Така че може и да бе вярно.

— Какво стана после? — питах.

— После те доведох в нашата красива къща. Не си ли щастлива тук? Всички толкова те искахме! И двете извадихме късмет, задето те избрах, нали?

Аз се сгушвах до нея, ръката ѝ ме обгръщаше, а моята глава полягаше върху слабото ѝ тяло, усещах изпъкналите ребра. Ухото ми се притискаше към гърдите ѝ, чувах как сърцето ѝ тупти вътре — все по-бързо и по-бързо, така ми се струваше, докато тя ме чакаше да продумам. Съзнавах силата, стаена в отговора ми — можех да я накарам да се усмихне. Или пък не.

Как иначе да отговоря на въпроса ѝ, ако не с „да и отново да“? Да, бях щастлива. Да, имах късмет. Пък и си беше вярно.

Трета глава

На колко години съм била тогава? На шест-седем сигурно. Трудно ми е да определя, защото нямам ясни спомени от онова време.

Много обичах Табита. Макар и слаба, много слаба, беше красива и с часове си играеше с мен. Имахме къща за кукли, която беше досущ като дома, в който живеехме, с дневна, трапезария и просторна кухня за нашите Марти, кабинет за татко с бюро и лавици за книги. Малките фалшиви книги по тях до една бяха с бели листове. Попитах защо не пише нищо вътре — имах смътното усещане, че по страниците би трябвало да има някакви знаци — и майка ми обясни, че книгите били за украса като вазите с цветя.

Колко много лъжи трябваше да говори заради мен! За да бъда в безопасност! Тя се справяше чудесно обаче, беше много изобретателна.

На втория етаж на куклената ни къща бяха разположени прекрасни просторни спални със завеси, тапети и картини — хубави картини, цветя и плодове — и по-малки спални на третия етаж, общо пет бани, една от които дамска… за да си пудриш носа… обаче с какво да си го пудриш?… и изба с продукти.

Имахме и всички необходими кукли за къщата: майка със синя рокля като на Съпругите на Командирите, момиченце с три рокли: розова, бяла и лилава досущ като моите, три Марти с тъмнозелени престилки, Пазител с наметка, за да кара колата и да коси моравата, двама Ангели, за да стоят на пост отпред с миниатюрните си пластмасови пушки, та никой да не може да влезе да ни нарани, и баща с колосана униформа на Командир. Той не говореше много, но все крачеше из къщата и сядаше начело на масата в трапезарията, Мартите му сервираха разни неща върху подноси, а после той се оттегляше в кабинета си и затваряше вратата.

В това отношение Командирът кукла приличаше много на собствения ми баща, Командир Кайл, който ми се усмихваше, питаше дали съм била послушна и после изчезваше. Разликата беше, че в куклената къща виждах какво прави Командирът кукла в кабинета си — седеше на бюрото си със своя Компюслов и купчина документи, но за истинския си баща не знаех — беше ми забранено да влизам в кабинета му.

Обяснили ми бяха, че вътре татко се занимава със сериозните мъжки дела, твърде важни, че да се месят жените, защото те имали по-малък мозък, неспособен на големи мисли според Леля Видала, която ни преподаваше религия. Все едно да се опитваш да учиш котка да плете, казваше Леля Ести, която ни преподаваше ръчен труд, и ние се смеехме, защото наистина е нелепо! Котките дори нямат пръсти!

Значи мъжете имаха в главата си нещо като пръсти, обаче такива, каквито момичетата нямат. И това според Леля Видала обясняваше всичко, затова да сме престанели да питаме. Стисваше устни и възпираше другите думи, които би могла да изрече. Сигурна бях, че има и други думи, защото още тогава представата за котките не ми се струваше съвсем уместна. На котките изобщо няма да им хрумне да плетат. Освен това ние не сме котки.

Забранените неща са открити за въображението. По тази причина Ева отхапала от ябълката на познанието, твърдеше Леля Видала — тласкана от развихрилото се въображение. Затова било най-добре да не знаем някои работи. Иначе ще ни се разпилеят венчелистчетата.

В комплекта на куклената къща имаше и кукла Прислужница с червена рокля, издут корем и бяла шапка, която скриваше лицето ѝ, но мама каза, че не ни трябва Прислужница у дома, защото вече си имат мен, а хората не трябвало да се лакомят и да искат повече от едно момиченце. Затова увихме куклата в тънка хартия и Табита ми позволи да я подаря на друго момиченце, което си няма толкова хубава куклена къща и ще се възползва от нея.

Зарадвах се, че прибрахме Прислужницата в кутията, защото истинските Прислужници ме напрягаха. Минавахме покрай тях по време на училищните излети, когато вървяхме в две дълги колони с по една Леля отпред и отзад. Посещавахме църкви или паркове, където играехме, подредени в кръг, или гледахме патиците в някое езеро. По-късно щяха да ни позволят да посещаваме Избавления или Молитвонади, издокарани с белите си рокли и воали, за да гледаме как бесят или женят хора, но още не бяхме достатъчно зрели, така ни обясни Леля Ести.

В един от парковете имаше люлки, но ни беше забранено да се люлеем, понеже можело вятърът да повдигне полите ни и да се покаже каквото е отдолу. Само момчетата имаха право да вкусят от тази волност, само те можеха да летят нависоко и да се спускат шеметно, само те можеха да се реят във въздуха.

И досега не съм се качвала на люлка. Остава си едно от съкровените ми желания.

Докато крачехме по улицата, виждахме как Прислужниците ходят по двойки, с пазарски кошници. Не ни поглеждаха, не задълго, не направо, ние също не биваше да ги гледаме, защото не беше възпитано да ги зяпаме, така ни учеше Леля Ести, както не е възпитано да зяпаш сакат човек и въобще всеки, който е различен. Не ни позволяваха и да разпитваме за Прислужниците.

— Когато пораснете, ще научите всичко по въпроса — казваше леля Видала.

„Всичко по въпроса“ — Прислужниците попадаха във „всичко по въпроса“. Следователно бяха нещо лошо, нещо зловредно или увредено, което току-виж се оказало едно и също. Дали Прислужниците някога са били като нас: бели, розови и лилави? Дали са били безгрижни, дали са си позволявали да покажат някоя съблазнителна част от тялото си?

Вече не се вижда много от тях. Дори лицата им са скрити под белите шапки. Всички изглеждат еднакво.

В куклената ни къща у дома имаше и кукла Леля, макар че всъщност мястото ѝ не беше там, а в училище или в Ардуа Хол, където живеят Лелите. Когато си играех с куклената къща самичка, заключвах куклата Леля в избата, което не беше много любезно от моя страна. Тя блъскаше ли, блъскаше по вратата и крещеше: „Пусни ме!“, само че куклата момиченце и куклата Марта, които биха ѝ помогнали, не ѝ обръщаха внимание, а понякога дори се смееха.

Не съм доволна от себе си, задето проявявам такава жестокост, макар и само към една кукла. Дължи се на отмъстителната страна на характера ми, която не съм успяла да овладея напълно. В подобен разказ обаче е най-добре да подходиш педантично към недостатъците си, както и към всички други свои постъпки. Иначе никой няма да разбере причината за решенията, които си вземала.

Табита ме научи да бъда честна пред себе си, което е донякъде иронично с оглед на лъжите, които тя ми наговори. Честно казано, тя сигурно е била честна пред себе си. Опитала се е — сигурна съм — да бъде добър човек, доколкото е възможно при дадените обстоятелства.

Всяка вечер, след като ми разкажеше приказка, ме завиваше в леглото заедно с любимата ми плюшена играчка — един кит, защото щом Бог е създал китовете да си играят в морето, значи китът е нещо, с което и детето може да си играе — и после се молехме.

Молитвата беше във вид на песен, която пеехме заедно:

Преди сънят да ме обори,

да пази Бог духа ми ще помоля;

ако не се пробудя и завинаги заспя,

моля Бог да вземе моята душа.

Четири ангели край постелята ми стоят,

по двамина до главата и до нозете;

единият бди, вторият молитва шепне,

другите двама душата ми ще отнесат[4].

Табита имаше красив глас, като сребърна флейта. От време на време, вечер, когато ми е трудно да заспя, песента сякаш още звучи в ушите ми.

Две неща ме тревожеха в тази песен. Първо, ангелите. Знам, че трябваше да са ангели с бели роби и пера, обаче не си ги представях така. Представях си ги като нашите Ангели: мъже с черни униформи, с пришити крила от плат и с оръжия. Никак не ми допадаше мисълта четирима въоръжени Ангели да стърчат край леглото ми, докато спя, защото те все пак бяха мъже, ами ако се покаже част от тялото ми изпод завивката? Стъпалото ми например. Няма ли да се разпалят импулсите им? Щяха, как иначе! Затова мисълта за четирите ангели ме смущаваше.

Освен това изобщо не беше въодушевяващо да се молиш да издъхнеш, докато спиш. Едва ли щеше да ми се случи, но ако все пак станеше? И какво точно представляваше душата ми, дето ангелите ще я отнесат? Табита твърдеше, че било нещо духовно, което не умира с тялото, което би трябвало да ме разведри.

Обаче как точно изглеждаше душата ми? Представях си я по мое подобие, но доста по-малка — колкото куклата момиченце в куклената ми къща. Беше вътре в мен, затова сигурно беше същото като безценното съкровище, което Леля Видала ни съветваше да пазим грижливо. Може да изгубите душата си, предупреждаваше Леля Видала и си духаше носа, тя ще се катурне от ръба, ще полети надолу шеметно и безкрайно и ще се запали като онези мъже, подобни на козли. Ей това много ми се искаше да избегна.

Четвърта глава

В началото на следващия период, който се каня да опиша, трябва да съм била на осем или вероятно на девет. Помня събитията, но не и точната си възраст. Трудно ми е да си спомням дати от календара, особено при положение че нямахме календари. Но ще продължа, доколкото е по силите ми.

По онова време се казвах Агнес Джемайма. Агнес означава „агнец“[5], казваше майка ми Табита и рецитираше стихотворение:

Кой те, агънце, създаде?

Знаеш ли кой те създаде?

Има и още, но съм го забравила.

А що се отнася до Джемайма, името е библейско. Джемайма[6] била специално момиченце, защото Бог изпитал баща ѝ Йов със зла беда, а най-лошото било, че децата на Йов били избити. Всичките му синове и всичките му дъщери! Тръпки ме полазваха всеки път, когато слушах историята. Йов трябва да е преживял истински ужас, когато го настигнала злокобната вест.

Той издържал изпитанието обаче, Бог му дал други деца — няколко синове и три дъщери — и той отново познал щастието. Джемайма била една от тези дъщери.

— Бог я дарил на Йов точно както даде теб на мен — казваше майка ми.

— И на теб ли е пратил зла беда, преди да ме избереш? — питах.

— Да, така е — усмихваше се тя.

— А ти издържа ли изпитанието?

— Явно да — отговаряше майка ми. — Иначе нямаше да мога да избера такава прекрасна дъщеря като теб.

Доволна бях от тази история. Едва по-късно се замислих над нея — как е допуснал Йов Бог да му пробута някакви нови деца и да очаква от него да се преструва, че мъртвите нямат значение?

Когато не бях на училище или с майка си — а бях с нея все по-рядко, защото тя често се залежаваше в леглото си горе да си „почива“, както обясняваха Мартите — обичах да стоя в кухнята и да гледам как нашите Марти месят хляб, правят сладки, пайове, торти, супи и яхнии. Всички като тях наричахме Марта, защото те бяха точно това — Марта, и всички се обличаха еднакво, обаче всяка имаше и собствено име. Нашите бяха Вира, Роза и Зила, имахме три, защото татко беше важна клечка. Зила ми беше любимката, защото говореше много благо. Вира имаше рязък глас, а Роза все беше нацупена. Не по своя вина обаче, просто лицето ѝ беше такова. Беше по-възрастна от другите две.

— Може ли да помагам? — питах нашите Марти.

Те ми даваха малко тесто да си играя, аз правех от него човече, което те пъхваха във фурната заедно с другите печива. Винаги правех момченца, никога момичета, защото след като се изпечаха, ги изяждахме и това създаваше у мен усещането, че имам тайна власт над мъжете. Вече ми се изясняваше, че въпреки импулсите, които пораждам у тях според Леля Видала, нямах никаква друга власт над тези особи.

— Може ли да омеся хляба от самото начало? — попитах един ден, докато Зила вадеше купата и се канеше да започне да смесва продуктите.

Много пъти ги бях гледала, докато месят, и бях сигурна, че ще се справя.

— Не си цапай ръцете — отговори Роза по-намусено от обикновено.

— Защо? — попитах.

Вира се засмя с резкия си смях.

— Ще имаш Марти за тази работа — каза тя. — След като ти изберат някой хубав шишко за съпруг.

— Няма да е шишко.

Не исках съпругът ми да е дебел.

— Разбира се, че не. Просто така се изразих — рече Зила.

— И да пазаруваш няма да ти се налага — отбеляза Роза. — Твоята Марта ще го прави. Или Прислужницата, ако имаш.

— Може да не ѝ трябва — отбеляза Вира. — Като имам предвид, че майка ѝ…

— Не говори така — предупреди я Зила.

— Какво? Какво за майка ми?

Знаех, че има някаква тайна, свързана с майка ми… с нейните „почивки“… и това ме плашеше.

— Просто майка ти може да си роди бебе, затова съм сигурна, че и ти ще можеш — обясни успокоително Зила. — Нали искаш да имаш бебе, миличка?

— Да, но не искам съпруг. Те са отвратителни.

Трите се засмяха.

— Не всички — отбеляза Зила. — Баща ти е съпруг.

Нямаше какво да възразя на това.

— Ще се погрижат твоят да е свестен — каза Роза. — Няма да ти изберат когото и да е.

— Със сигурност ще бранят семейната чест — каза Вира. — Няма да те омъжат за по-нископоставен от теб.

Не ми се мислеше повече за съпрузи.

— Ами ако искам да меся хляб? — попитах. Засегнах се, те като че ли се затвориха и не ме допускаха. — Ако искам сама да си приготвя хляба?

— Мартите ще трябва да ти угодят, разбира се — отговори Зила. — Ти ще си господарката на дома. Само че ще започнат да те гледат отвисоко и ще се сърдят, че отнемаш каквото им се полага. Онова, което те най-добре умеят. Нали не искаш да се чувстват така, скъпа?

— И съпругът ти не би желал — увери ме Вира с поредната порция остър смях. — Разваля ръцете. Ето, погледни моите! — Протегна ги към мен: кокалчетата на пръстите ѝ бяха изпъкнали, кожата беше загрубяла, ноктите — къси и с неравни кожички, не като изящните и тънки длани на майка ми с нейния вълшебен пръстен. — Грубата работа уврежда ръцете. Мъжът ти няма да иска ръцете ти да миришат на тесто.

— Или на белина — добави Роза. — От търкането.

— Ще предпочита да си бродираш и други подобни — отбеляза Вира.

— Гобленов бод — добави Роза насмешливо.

Бродирането не беше силната ми страна. Все ме критикуваха за отпуснатите и неравномерни бодове.

— Мразя бродерията. Искам да меся хляб.

— Човек невинаги може да прави каквото иска — благо ми обясни Зила. — Дори ти.

— Понякога се налага да върши омразни неща — каза Вира. — Дори ти.

— Ами не ми давайте тогава! Много сте лоши! — И изхвърчах от кухнята.

Разплаках се. Бяха ме предупредили да не притеснявам мама, но се качих на горния етаж и влязох в спалнята ѝ. Тя лежеше под чудна завивка на сини цветя. Очите ѝ бяха затворени, но явно ме беше чула, защото ги отвори. Всеки път, когато я видех, очите ѝ ми се струваха още по-големи и по-блестящи.

— Какво има, миличка? — попита тя.

Пъхнах се под завивката и се гушнах до нея. Беше много топла.

— Не е честно — изхлипах. — Не искам да се омъжвам! Защо трябва?

Не ми отговори: „Защото е твой дълг“, както щеше да стори Леля Видала, нито: „Ще поискаш, когато му дойде времето“, както щеше да каже Леля Ести. Отначало нищо не каза. Само ме прегърна и ме погали по косата.

— Не забравяй как те избрах сред всички останали — каза тя.

Ала вече бях голяма и не вярвах в приказката за заключения замък, вълшебния пръстен, злите вещици и бягството.

— Това е само приказка — възразих. — Излязла съм от корема ти като всички други бебета.

Мама не потвърди. Нищо не каза. И кой знае защо, това ме уплаши.

— Така е! Нали? — попитах. — Сонамит ми каза в училище. За корема.

Мама ме притисна още по-силно.

— Каквото и да се случи — каза тя след малко, — винаги помни колко много съм те обичала.

Пета глава

Сигурно вече сте се досетили какво ще съобщя сега. Никак не е весело.

Мама умираше. Всичко го знаеха, освен мен.

Научих от Сонамит, която беше най-добрата ми приятелка. Не беше позволено да имаме най-добри приятелки. Не е хубаво да се формират затворени общности, съветваше Леля Ести, защото така другите момичета се чувстват отблъснати, а ние трябваше да си помагаме една на друга, за да станем безукорни.

Леля Видала казваше, че най-добрите приятелки все шушукат, сплетничат и пазят тайни, че сплетните и тайните водят до непокорство пред Бог, непокорството води до бунт, бунтовните момичета стават бунтовни жени, а бунтовната жена е още по-опасна от бунтовния мъж, защото бунтовните мъже стават предатели, а бунтовните жени стават прелюбодейки.

После се обади Бека с мишето си гласче и попита какво е прелюбодейка. Всички момичета се изненадахме, защото Бека рядко задаваше въпроси. Баща ѝ не беше Командир като нашите. Беше просто зъболекар — най-добрият зъболекар — и семействата на всички ни се лекуваха при него, поради което Бека беше допусната в нашето училище. Въпреки това другите момичета я гледаха отвисоко и очакваха все да им отстъпва.

Бека седеше до мен — винаги се стремеше да седне до мен, ако Сонамит не я избута — и аз я усещах как трепери. Страхувах се да не би Леля Видала да я накаже за нахалната проява, само че никой, дори Леля Видала, не би могъл да укори Века в нахалство.

Сонамит прошушна на Бека през мен: „Не ставай глупава!“. Леля Видала се усмихна, доколкото изобщо беше способна да го направи, и изрази надежда Бека никога да не научи отговора от личен опит, защото прелюбодейките ги убиват с камъни или ги бесят с чувал на главата. Леля Ести я укори, че няма нужда да плаши излишно момичетата, после се усмихна и добави, че ние сме безценни цветя, а къде се е чуло и видяло да има непокорно безценно цвете?

Изгледахме я с окръглени невинни очи и кимахме в знак на съгласие. Ни едно непокорно безценно цвете няма тук!

В къщата на Сонамит имаше само една Марта, а в моята — три, следователно моят баща беше по-важен от нейния. Вече съзнавам, че точно затова тя искаше да бъдем най-добри приятелки. Беше ниско и набито момиче, с две дълги дебели плитки — които предизвикваха завистта ми, защото моите бяха тънички и по-къси — и черни вежди, които я правеха да изглежда по-голяма. Беше войнствена, но само зад гърба на Лелите. Все искаше да е права в споровете помежду ни. Ако ѝ противоречиш, само ще повтори мнението си на по-висок глас. Държеше се грубо с много момичета, особено с Бека, и аз признавам засрамено, че бях твърде слаба да ѝ се противопоставя. Сред връстничките си се държах безволево, но у дома Мартите ме смятаха за вироглава.

— Майка ти умира, нали? — прошушна ми Сонамит в голямото междучасие.

— Не, не умира — отговорих шепнешком. — Просто има състояние.

Така казваха Мартите: „заради състоянието на майка ти“. То беше причината да си почива толкова и да кашля. Напоследък Мартите качваха подноси в стаята ѝ, но ги връщаха с почти непокътната храна по чиниите.

Вече не ми позволяваха да ходя често при нея. Когато все пак влизах, стаята ѝ тънеше в полумрак. И не миришеше на Табита, нямаше го лекото и сладостно ухание на лилиевите цветове на трилистника в градината, а миришеше на застояло и мръсно, сякаш някой скитник се беше промъкнал тайно в стаята и се криеше под леглото.

Присядах до мама, която лежеше сгушена под завивката с избродираните сини цветя, държах лявата ѝ ръка с вълшебния пръстен и я питах кога състоянието ѝ ще се махне, а тя отговаряше, че се моли болката ѝ скоро да спре. Това ми вдъхваше надежда — означаваше, че мама ще се оправи. След това ме питаше дали слушам, дали съм щастлива и аз винаги отговарях, че съм, а тя стискаше ръката ми, настояваше да се моля за нея и после пеехме песента за ангелите около леглото ѝ. Сетне мама ми благодареше и казваше, че за днес стига.

— Всъщност умира — настоя шепнешком Сонамит. — Това ѝ е състоянието. Умира.

— Не е вярно — прошепнах твърде силно. — Състоянието ѝ се подобрява. Скоро болката ще изчезне. Тя се помоли за това.

— Момичета — намеси се Леля Ести, — на обяд с устата се яде, не е прилично да дъвчете и да говорите. Имаме късмет с тази чудесна храна на масата, нали?

Бяха сандвичи с яйце, които обикновено ми харесваха, но тогава ми се догади от миризмата им.

— Чух от нашата Марта — прошушна Сонамит, когато Леля Ести насочи вниманието си в друга посока. — Вашата Марта ѝ казала. Вярно е.

— Коя от трите? — попитах.

Не можех да повярвам, че някоя от нашите Марти толкова подло ще излъже, че мама умира. Дори начумерената Роза.

— Откъде да знам коя? Всички са просто Марта — сопна се Сонамит и отметна назад дългите си дебели плитки.

Следобед, след като нашият Пазител ме откара у дома след училище, отидох в кухнята. Зила разточваше тесто за пай, Вира режеше пилешко. На печката къкреше тенджера със супа, в която щяха да сложат каквото остане от пилето и зеленчуците и няколко кокала. Нашите Марти оползотворяваха всичко, не изхвърляха храна.

Роза се беше навела над голямата двойна мивка и миеше съдове. Имахме съдомиялна, но Мартите я използваха само когато другите Командири идваха на вечеря, защото според Вира харчела много ток, а заради войната имаше недостиг. Понякога Мартите описваха войната като тенджера, дето къкри, но не завира, друг път — като колело на Йезекиил, защото се търкаляла, без да стига доникъде, но това си го говореха само помежду си.

— Сонамит ми каза, че тяхната Марта научила от някоя от вас, че майка ми умира — изтърсих. — Кой ѝ го е казал? Това е лъжа!

И трите зарязаха заниманието си. Все едно бях размахала вълшебна пръчка и ги бях вкаменила: Зила с точилката, Вира с нож в едната ръка и бяла пилешка шийка в другата и Роза с голяма чиния и кърпа за съдове. Трите се спогледаха.

— Мислехме, че знаеш — отговори тихо Зила. — Че Табита ти е казала.

— Или баща ти — додаде Вира.

Което беше глупаво, защото кога би могъл да ми каже татко? Напоследък рядко се задържаше у дома, а когато беше тук, или вечеряше сам в трапезарията, или се затваряше в кабинета си, зает с важни дела.

— Много съжаляваме — каза Роза. — Майка ти е много добра жена.

— Образцова Съпруга — додаде Вира. — Страда, без да се оплаква.

Аз вече се бях свлякла на кухненската маса и ридаех, закрила лицето си с ръце.

— Всички трябва да понасяме бедите, които са ни изпратени като изпитание — каза Зила. — И трябва да продължим да се надяваме.

На какво да се надяваме, помислих си. Каква надежда е останала? Виждах само загуба и мрак.

Мама умря два дни по-късно, през нощта, но аз научих едва на сутринта. Сърдех ѝ се, че е била смъртно болна, а не ми е казала, макар че в известен смисъл го беше направила: беше отправила молитва болката ѝ скоро да спре и молитвата ѝ бе чута.

Когато престанах да ѝ се сърдя, имах чувството, че са отрязали парче от мен — късче от сърцето ми със сигурност бе вече мъртво. Надявах се четирите ангели край леглото ѝ все пак да са истински, да бдят над нея и да отнесат душата ѝ като в молитвата. Опитах да си представя как я вдигат високо-високо на златен облак. Само че всъщност не вярвах.

III

Химн

Ръкописът от Ардуа Хол

Шеста глава

Снощи, докато се приготвях да си лягам, си разпуснах косата, или каквото е останало от нея. В една от своите вдъхновяващи проповеди пред нашите Лели преди няколко години говорих против суетата, която се прокрадва въпреки всички ограничения. „Косата не е най-важното в живота“, казах тогава само отчасти на шега. Което е вярно, но също така е вярно, че косата е свързана с живота. Тя е пламъчето на свещта — нашето тяло, и когато пламъчето започне да гасне, тялото също започва да се смалява и топи. Някога имах достатъчно коса за висок кок, когато високите кокове бяха модерни; или за нисък кок, когато ниските кокове бяха модерни. Сега обаче косата ми е като храната ни в Ардуа Хол — рядка и оскъдна. Пламъкът на живота ми гасне по-бавно, отколкото им се иска на някои от околните, но по-бързо, отколкото си дават сметка.

Огледах се. Изобретателят на огледалото е направил услуга на малцина от нас — сигурно сме били по-щастливи, преди да узнаем как изглеждаме. Можеше да бъде и по-зле, казвах си, все пак лицето ми не издава признаци на слабост. Кожата му все още е хубава, имам си отличителната бенка на брадичката, познатия контур на чертите. Никога не съм била лекомислена хубавелка, но навремето изглеждах добре, което вече не може да се каже. В най-добрия случай ще ме определят за представителна.

Какъв ли ще е краят ми, запитах се. Ще доживея ли до позанемарени старини, сковавайки се постепенно? Ще се превърна ли в собствената си почитаема статуя? Или ще падна заедно с режима и с каменното си изображение, ще ме замъкнат някъде и ще ме продадат като антикварна рядкост, като градинска украса, като отвратителен кич?

Или ще ме изправят на съд като чудовище, а после ще ме разстреля наказателна рота и ще ме провесят от някоя улична лампа за всеобщо назидание? Дали ще ме разкъса тълпа, ще набучат ли главата ми на кол и ще я разнасят ли из улиците сред весели подвиквания? Достатъчно гняв съм предизвикала, за да го направят.

В момента все още имам избор. Не дали да умра, а кога и как. Все пак е някаква свобода, нали?

И знам кого да отведа със себе си в смъртта. Изготвила съм списък.

Прекрасно съзнавам, че сигурно ме съдиш, читателю, и ако е така, значи славата ми ме е изпреварила и ти вече си отгатнал коя съм, по-точно коя съм била.

Навремето бях легенда: жива, но и повече от жива, мъртва, но и повече от мъртва. Главата ми виси в рамка във всяка класна стая на момичетата, които са достатъчно високопоставени, че да бъдат в класна стая: усмихвам се строго, с безмълвен укор. Аз съм страшилището, с което Мартите плашат малките деца — Ако не слушаш, Леля Лидия ще дойде да те вземе!, аз съм и образецът за нравствено съвършенство, на който да подражават — Как би искала Леля Лидия да постъпиш?, а също съдник и арбитър за смутните терзания на въображението — Какво би казала за това Леля Лидия?

Да, вярно е, че доста се раздух от власт, но и се замъглих — изгубих форма, все се преобразявах. Аз съм навсякъде и никъде, дори в съзнанието на Командирите хвърлям тревожна сянка. Как да се възстановя? Как да върна нормалната си големина, ръста си на обикновена жена?

Може би вече е твърде късно за това. Предприемаш първата стъпка и за да избегнеш последиците, правиш и следващата. Във време като нашето посоките са само две: нагоре и главоломно надолу.

Днес е първото пълнолуние след двайсет и първи март. Другаде по света колят и ядат агнета, похапват и великденски яйца по причини, свързани с богини на плодородието от неолита, които никой не помни.

Тук, в Ардуа Хол, ние не консумираме агнешко месо, но яйцата са останали. Като специален жест позволявам боядисването на яйцата: бебешкосини и бебешкорозови. Представа нямате колко се радват Лелите и Молителките, събрани в столовата на вечеря! Храната ни е еднообразна, затова нещо различно е добре дошло, дори да е само различен цвят.

След като купите с яйца в пастелни цветове бъдат донесени и предизвикат всеобщата възхита, започваше скромното ни пиршество и аз подемах обичайната молитва преди ядене — Отче наш, благослови храната ни и води ни по пътя, и дано отвори Бог… — а после отправях и специална молитва за пролетното равноденствие:

Годината се разгръща в пролетта, нека така се разгърнат и сърцата ни; благослови нашите дъщери, благослови нашите Съпруги, благослови нашите

Лели и Молителки, благослови Перлените ни момичета и техните мисионерски дела зад граница, и дано Божията милост споходи нашите сестри, Прислужниците, и ги избави чрез саможертвата на телата им и техните мъки съгласно Неговата воля.

Благослови и бебето Никол, отвлечено от неговата рождена майка, вероломна Прислужница, и укрито в безбожна Канада; и благослови всички невинни като това дете, обречени да отраснат сред покварените. Те са в мислите и молитвите ни. Дано си дойде при нас бебето Никол, молим се за Божията милост Per Ardua Сит Estrus[7]. Амин

Много се радвам, че измислих толкова хитроумен девиз. Какво означава ardua: „трудност“ или „детеродни мъки“? С какво се свързва estrus: с хормоните или с езическите пролетни обреди? Обитателките на Ардуа Хол не знаят, а и не ги интересува. Те повтарят правилните думи в правилната поредност, защото така са в безопасност.

Има го обаче и бебето Никол. Докато се молех за нейното завръщане, всички погледи бяха насочени към нейната снимка, окачена на стената зад мен. Толкова ни беше полезна новородената Никол: възпламенява вярващите, подклажда омраза към враговете ни, служи като живо доказателство за възможността в Галаад да се извърши предателство, за безчестието и лукавството на Прислужниците, на които никога не можеш да имаш доверие. Пък и това не изчерпваше ползата от нея, мислех си: поверено на мен, ако изобщо някога се случи това, бебето Никол щеше да има светло бъдеще.

Такива мисли ми се въртяха в главата по време на заключителния химн, изпълнен хармонично от трио наши млади Молителки. Гласовете им бяха звънки и чисти, а всички останали слушаха в захлас. Каквото и да си мислиш, читателю, в Галаад имаше красота. Защо да не копнеем за нея? Бяхме човешки същества в крайна сметка. Забелязвам, че говоря за нас в минало време. Мелодията е на стар псалм, но думите бяха наши:

Пред неговите очи лъчът на истината свети

и виждаме на всички греховете;

Навън те наблюдаваме

и вътре.

Порока таен изтръгваме от всякое сърце,

със сълзи и молитви жертвата постановяваме.

Заклели се в покорство, покорство повеляваме,

и неотклонно при това!

На труден дълг ръка подаваме охотно,

да служим обещаваме.

Наслада, празномислие ний обуздаваме,

личността отхвърлили, безличност обитаваме.

Банални и лишени от очарование думи — мога да го кажа, защото аз съм ги написала. Такива химни обаче нямат поетична цел. Те просто напомнят на онези, които ги пеят, колко висока цена ще платят, ако се отклонят от предначертания път. Тук, в Ардуа Хол, ние не прощаваме лесно простъпките си.

След изпълнението на химна започва празничното дъвчене. Забелязах, че Леля Елизабет си взе едно яйце повече от определената дажба, а Леля Хелена си взе едно по-малко и се постара всички да забележат. Що се отнася до Леля Видала, която гъгнеше в салфетката, зачервените ѝ очи се стрелкаха от едната към другата и после към мен. Какво кроеше? Накъде щеше да се метне?

След малкото ни празненство направих нощното си посещение в библиотека „Хилдегард“ в дъното на Ардуа Хол, минах по заснежената алея, покрай собствената си статуя в мрака. Влязох, поздравих библиотекарката на нощна смяна, прекосих общия отдел, където три от нашите Молителки усърдно прилагаха своята наскоро придобита грамотност. Преминах през читалнята, за която се изисква по-високо ниво на достъп и където библиите стоят безмълвно в мрака в заключените си кутии и излъчват тайнствената си енергия.

След това отворих заключена врата и закрачих през Архива на родословието, чийто документи са секретни. Много е важно да се документират роднинските връзки — и официално, и реално: поради системата с Прислужниците детето на една съпружеска двойка може да не бъде кръвно свързано нито със своята принадлежаща към елита майка, нито с официално регистрирания баща, защото отчаяната Прислужница се опитва да забременее по всевъзможни начини. Налага се да бъдем информирани, за да избягваме кръвосмешението — вече има предостатъчно Нерожби. Наше задължение е ревностно да пазим тези сведения — Архивите са туптящото сърце на Ардуа Хол.

Накрая стигнах до своята бърлога дълбоко в дебрите на Отдела за световна литература. На личните ми лавици са подредени любимите ми забранени книги, недостъпни за по-нископоставените служители от мен. „Джейн Еър“, „Ана Каренина“, „Тес от рода Д’Ърбървил“, „Изгубеният рай“, „Животът на момичетата и жените“ — каква морална паника би предизвикала всяка от тях, ако попадне сред Молителките! Тук съхранявам и достъпни за малцина досиета, които смятам за тайната история на Галаад. Нищо тленно не е неоценимо, но и от него може да се спечели: знанието е сила, особено злепоставящото знание. Не съм първият човек, който го осъзнава или печели от него, когато му се удаде възможност, всяка разузнавателна служба по света го знае.

След като се усамотих, извадих най-новия си ръкопис от укритието му — правоъгълна кухина, изрязана в една от нашите книги с ограничен достъп: „ΑροΙοgiα Pro Vita Sua: Защита на собствения ми живот“ на кардинал Нюман. Вече никой не чете този обемист том, защото католицизмът е смятан за ерес, почти вуду, така че едва ли някой ще разтвори книгата. Случи ли се обаче, ме очаква куршум в главата — преждевременна смърт, защото още не съм готова да си отида. Ако и когато го направя, смятам да си тръгна с повече гръм и трясък.

Избрала съм заглавието обмислено, защото какво друго пиша, ако не защита на собствения си живот? На живота, който съм водила. И както сама се убеждавах — нямах друг избор, освен да го изживея по този начин. Навремето, преди да се установи сегашният режим, и през ум нямаше да ми мине да оправдавам начина си на живот. Не го намирах за необходимо. Бях съдия по семейно право — пост, който си бях извоювала след десетилетия усърдна работа и добросъвестно изкачване по професионалната стълбица, и се стараех да изпълнявам задълженията си безпристрастно. Съдействах за подобряването на света, както го разбирах, в практическите граници на професията си. Дарявах за благотворителност, гласувах и на федералните, и на общинските избори, имах достойно за уважение мнение. Смятах, че живея добродетелно и че добродетелите ми заслужават умерено възхищение.

В деня, когато ме арестуваха обаче, осъзнах колко съм грешала — за това и за много други неща.

IV.

Модна хрътка

Свидетелски разказ 369В

Седма глава

Казват, че белегът ще ми остане, но вече почти оздравях. Мисля, че съм достатъчно укрепнала, за да се справя с това сега. Настоявате да ви разкажа как се замесих във всичко и ще опитам, но ми е трудно да преценя откъде да започна.

Ще започна от точно преди рождения си ден, или от датата, на която вярвах, че съм родена. Нийл и Мелани са ме излъгали за нея, направили са го с най-добри основания и намерения, но когато научих, много им се ядосах. Бързо ми мина обаче, защото и двамата вече бяха мъртви. Не можеш да се сърдиш на покойници, не можеш и да си поговориш с тях за стореното — останала е само едната страна. Чувствах се не само гневна, но и виновна, защото те бяха загинали и аз мислех, че вината за убийството им е моя.

Скоро щях да навърша шестнайсет. С най-голямо нетърпение очаквах да си взема шофьорската книжка. Смятах, че съм голяма за празненство, макар че Мелани винаги ми купуваше торта и сладолед и пееше „Дейзи, Дейзи, честно ми кажи“ — стара песен, която обичах като малка, но от която вече се срамувах. По-късно наистина получих торта — шоколадова, и ванилов сладолед, любимите ми — но не бях в състояние дори да ги опитам, защото Мелани вече я нямаше.

На онзи рожден ден открих, че съм измама — не в смисъл на нескопосан фокус, а на фалшива антика. Бях предумишлено изработен фалшификат. Толкова млада бях тогава — сякаш бе само преди секунда — но вече не съм. Лицето се променя много бързо — издълбава се като дърво, втвърдява се. И край с ококореното бленуване като преди. Станала съм по-зорка, по-съсредоточена. Стеснила съм се.

Нийл и Мелани ми бяха родители и държаха магазин „Модна хрътка“. В основни линии предлагаха дрехи втора употреба: Мелани ги наричаше „обичани преди“, защото намираше, че „употребявани“ понамирисва на „експлоатирани“. На табелата отвън се мъдреше ухилен розов пудел с бухнала поличка, розова панделка на главата и пазарска чанта. Отдолу имаше надпис в курсив и с кавички: „Няма да познаеш!“. Ще рече: употребяваните дрехи са толкова хубави, та никога няма да познаеш, че са носени. Само дето въобще не беше вярно, защото повечето дрехи бяха пълен боклук.

Мелани казваше, че е наследила магазина от баба си. Признаваше също, че табелата е старомодна, но клиентите я познават, пък и щяло да бъде проява на неуважение да я сменяме сега.

Магазинът ни се намираше на Куийн Уест, в каре от улици, което навремето цялото било такова според Мелани — с магазини за платове, копчета и кинкалерия, евтино спално бельо, обезценени стоки. Кварталът вече се развиваше: появяваха се кафенета с органични продукти и стоки, одобрени от движението за свободна търговия, аутлети на известни марки, бутици. В отговор на тенденцията Мелани закачи на витрината си табела: „Изкуство за обличане“. Магазинът обаче беше пълен с всякакви дрехи, които никой не би определил като „изкуство за обличане“. Имаше нещо като дизайнерски ъгъл, но в „Модна хрътка“ по принцип нямаше скъпи стоки. Останалото беше просто сбиротак. Клиентите бяха всякакви: млади, стари, някои търсеха изгодна покупка или модна находка, други просто разглеждаха. Или продаваха — дори хората от улицата опитваха да припечелят по някой долар от фланелка, която бяха купили от дворна разпродажба.

Мелани работеше на основния етаж. Обличаше се в ярки цветове, например в оранжево и наситенорозово, защото така създавала положителна и заредена с енергия атмосфера, пък и бездруго имала циганска душа. Винаги беше оживена и усмихната, но не спираше да дебне за евентуални крадци. След като затвореше магазина, сортираше и опаковаше: това за благотворителност, това за парцали, това за „изкуство за обличане“. А като съпровод на дейността си тананикаше мелодии от мюзикъли — много стари. „О, каква прелестна сутрин“[8] беше от любимите ѝ, а също „Когато си навън в буря“[9]. Дразнех се от пеенето ѝ и сега съжалявам.

Понякога се отчайваше: толкова много плат, същински океан, вълни от дрехи прииждаха и заплашваха да я удавят. Кашмир! Кой ще купи трийсетгодишен кашмир? Не ставаше по-хубав с годините — не като мен, твърдеше Мелани.

Нийл имаше брада, която вече се прошарваше и невинаги беше подстригана, обаче нямаше много коса. Не изглеждаше като бизнесмен, но се грижеше за така наречената от него и Мелани „парична страна на нещата“: фактури, счетоводство, данъци. Кабинетът му се намираше на втория етаж и до него се стигаше по стълба с гумени стъпенки. Имаше компютър, картотека и сейф, но стаята не приличаше на кабинет по почти нищо друго — беше претъпкана и разхвърляна като магазина, защото Нийл обичаше да колекционира вещи. Навиващи се музикални кутии — адски си падаше по тях. Часовници — много и най-различни. Стари сметачни машинки, които работеха с ръчка. Пластмасови играчки, които ходеха или подскачаха, например мечки, жаби и няколко комплекта фалшиви зъби. Прожекционен апарат за цветни диапозитиви, каквито вече никой не използваше. И фотоапарати, луд беше по стари фотоапарати. Някои от тях правели по-хубави снимки от днешните, така твърдеше Нийл. Имаше цяла етажерка само с фотоапарати.

Веднъж забрави сейфа отворен и аз надникнах вътре. Вместо пачки банкноти обаче вътре имаше един-единствен предмет от метал и стъкло, който отначало взех за поредната играчка, нещо като подскачащите изкуствени челюсти. Не открих как се навива и ме беше страх да го докосна, защото беше стар.

— Може ли да си поиграя с онова? — попитах Нийл.

— С кое?

— С играчката в сейфа.

— Не днес — отговори той с усмивка. — Може би като пораснеш.

После затвори вратата му и аз напълно забравих за чудатата малка играчка, докато не дойде моментът да си я спомня и да узная какво представлява.

Нийл опитваше да поправя разни неща, но често не сполучваше, защото не намираше частите. И предметите просто си стояха и „събираха прах“, както се изразяваше Мелани. Нийл мразеше да изхвърля каквото и да било.

По стените му висяха стари плакати с потъващи кораби: „Изпусната дума с вода пълни трюма“ от някаква война много отдавна[10]; жена, издула бицепси, за да покаже, че и нежният пол е способен да произвежда бомби — от същата минала война; и един плакат в червено и черно, на който бяха изобразени мъж и знаме от Русия, преди да стане Русия, както обясняваше Нийл. Плакатите принадлежали на прадядо му, който живеел в Уинипег. За градчето знаех само, че там е студено.

Като малка обичах „Модна хрътка“ — беше като пещера със съкровища. Не ми беше позволено да влизам в кабинета на Нийл сама и да пипам каквото и да било, защото можело да го счупя. Но ако някой ме държеше под око, можех да си играя с играчките на пружина, с музикалните кутии и със сметачните машинки. Не с фотоапаратите обаче, защото според Нийл те бяха твърде ценни, пък и вътре нямаше лента, така че каква полза?

Не живеехме над магазина. Къщата ни беше далече, в един от жилищните квартали, където имаше и стари едноетажни, и по-големи нови къщи, построени на мястото на съборените стари. Нашата не беше едноетажна, имаше втори етаж, където бяха спалните, но и не беше от новите. Беше построена от жълти тухли и изглеждаше най-обикновено. Нищо в нея не привличаше внимание. Като се замисля сега, май точно това е била целта.

Осма глава

В събота и неделя много често ходех в „Модна хрътка“, защото Мелани не искаше да оставам в къщата сама. Започнах да се чудя защо, когато станах на дванайсет. Ами ако стане пожар, възразяваше тя. Пък и законът бездруго забранявал деца да остават сами вкъщи. Настоявах, че вече не съм дете, а тя въздъхваше и отговаряше, че всъщност не разбирам какво означава да си или да не си дете, че децата били огромна отговорност, както ще се уверя лично впоследствие. После ме обвиняваше, че ѝ създавам главоболия, качвахме се в колата и отивахме в магазина.

Позволено ми беше да помагам — да подреждам фланелките по големина, да им лепя етикети с цената, да отделям онези, които трябва да бъдат или изхвърлени, или почистени. Приятно ми беше да го правя — седях на масата в задния ъгъл сред лек мирис на нафталин и наблюдавах хората, които влизаха.

Не всички бяха клиенти. Някои просто живееха на улицата и идваха да използват тоалетната ни. Мелани ги пускаше, стига да ги познава, особено през зимата. Един по-възрастен мъж идваше доста често. Носеше палта от туид, които си купуваше от Мелани, и плетени жилетки. Когато станах на тринайсет, вече се плашех от него, защото в училище ни бяха обяснили за педофилите. Казваше се Джордж.

— Не бива да пускаш Джордж в тоалетната — заявих на Мелани. — Той е перверзник.

— Дейзи, това е много грубо — отговори Мелани. — Защо мислиш така?

Бяхме у дома, в кухнята.

— Ами просто е. Все се навърта. И проси от хората точно пред магазина. Освен това те следи.

Можех да кажа, че следи мен, с което щях да предизвикам сериозна тревога, но не беше вярно. Джордж не ми обръщаше никакво внимание.

Мелани се засмя и каза:

— Не е вярно.

Реших, че е наивна. Бях на възраст, когато изведнъж от хора, които знаят всичко, родителите стават хора, които не знаят нищичко.

Още един човек идваше в магазина често, но не живееше на улицата. Жената май беше на четиресет и няколко, по-скоро към петдесетте, трудно ми беше да преценявам по-възрастните хора. Обикновено беше облечена с черно кожено яке, черни джинси и тежки боти, връзваше дългата си тъмна коса и не носеше грим. Изглеждаше като рокерка, но не истинска — по-скоро като рекламна рокерка. Не ни беше клиентка, влизаше през задната врата, за да опакова дрехите, които отиваха за благотворителност. Мелани обясни, че двете били стари приятелки и ѝ било трудно да откаже, когато Ейда я помолила. Освен това ѝ давала само дрехи, които трудно би продала, а така поне някой щял да има полза от тях.

Ейда не ми изглеждаше като човек, който работи за благотворителна организация. Не беше блага и усмихната, а недодялана, и крачеше с широки крачки. Никога не оставаше дълго, никога не си тръгваше без два кашона с ненужни дрехи, които натоварваше на автомобила, с който беше пристигнала и беше паркирала на някоя пресечка зад магазина. Виждах колите от мястото си. Винаги бяха различни.

И други хора идваха в магазина, без да купуват нищо. Младите жени с дълги сребристи рокли и бели шапки, които се наричаха Перлените момичета и бяха мисионерки, работещи за Галаад. Бяха къде-къде по-страшни от Джордж. Обикаляха центъра, разговаряха с бездомниците, влизаха по магазините, досаждаха. Някои се държаха грубо с тях, но Мелани — никога; каква полза, така казваше.

Винаги бяха по двойки. Носеха бели перлени огърлици и се усмихваха много, но не истински. Предлагаха на Мелани отпечатаните си брошури със снимки на чисти и спретнати улици, щастливи деца, изгреви и надписи, които би трябвало да привличат хората към Галаад: „Съгрешили сте? Бог все още може да ви прости!“; „Бездомни сте? Има дом за вас в Галаад“.

Винаги носеха поне една брошура за бебето Никол. „Върнете бебето Никол!“, „Мястото на бебето Никол е в Галаад!“. В училище ни прожектираха документален филм за бебето Никол: майката била Прислужница и тайно го изнесла от Галаад. Бащата бил високопоставен и супер зъл галаадски Командир, затова се вдигнала голяма врява и от Галаад настояваха за връщането на момичето при нейните законни родители. Канада отначало протакала, после отстъпила и обещала да направи всичко по силите си, но бебето Никол вече било изчезнало. Така и не го намерили.

Бебето Никол вече се беше превърнало в символ на Галаад. На всяка брошура на Перлените момичета имаше негова снимка. Изглеждаше като всяко друго бебе, нищо специално, но според нашата учителка в Галаад било буквално светица. За нас също беше символ: на всеки антигалаадски протест носеха портрета му и издигаха лозунги: БЕБЕТО НИКОЛ! СИМВОЛ НА СВОБОДАТА! или БЕБЕТО НИКОЛ НИ ВОДИ! Като че ли е възможно бебе да води някого някъде, мислех си.

Никак не обичах бебето Никол, защото трябваше да пиша есе за него. И получих тройка заради изложението си, че двете страни го подритват като футболна топка и че огромен брой хора ще изпитат огромно щастие, ако бебето бъде върнато. Учителката заяви, че твърдението ми е коравосърдечно, че трябва да се науча да уважавам другите хора и техните права и чувства, а аз възразих, че жителите на Галаад също са хора, не е ли редно техните права и чувства също да бъдат уважавани? Учителката избухна и заяви, че е крайно време да порасна, което може и да беше вярно: мисля, че нарочно я дразнех. Но ѝ бях ядосана за тройката.

При всяко посещение на Перлените момичета Мелани вземаше брошурите и обещаваше да ги държи на купчинка до касата. Понякога дори им връщаше останалите стари брошури — момичетата ги събираха, за да ги използват в други държави.

— Защо го правиш? — попитах я, когато бях на четиринайсет и вече проявявах интерес към политиката. — Нийл казва, че ние сме атеисти, а ти ги насърчаваш.

В училище изучавахме Галаад по три предмета — това беше ужасно място, където жените нямаха право да ходят на работа, нито да шофират, Прислужниците бяха принудени да забременяват като крави, само дето положението на кравите беше по-добро. Що за човек ще застане на страната на Галаад, ако не е чудовище? Особено ако е жена!

— Защо не им обясниш, че това е зло?

— Няма смисъл да се спори с тях — отговори Мелани. — Те са фанатички.

— Тогава аз ще им кажа.

Въобразявах си, че знам какво не им е наред на хората, най-вече на възрастните. Мислех, че съм способна да ги поставя на мястото им. Перлените момичета бяха по-големи от мен, не бяха деца — как бе възможно да вярват в тези щуротии?

— Не — рязко възрази Мелани. — Ще стоиш отзад. Не искам да разговаряш с тях.

— Защо не? Мога да се справя…

— Опитват се да подмамват момичета на твоята възраст да отидат с тях в Галаад. Ще ти кажат, че Перлените момичета помагат на жените и на девойките. Ще апелират към идеализма ти.

— Никога няма да се хвана! — възмутих се аз. — Имам мозък в главата, по дяволите!

Обикновено не ругаех в присъствието на Мелани и на Нийл, но понякога се изпусках.

— Внимавай какви ги говориш — предупреди ме Мелани. — Прави лошо впечатление.

— Извинявай. Ама наистина имам.

— Разбира се — съгласи се Мелани. — Но просто не ги закачай. Ако взема брошурите им, ще се махнат.

— Истински ли са перлите им?

— Фалшиви са — отговори Мелани. — Всичко в тях е фалшиво.

Девета глава

Въпреки това, което направи за мен, Мелани ухаеше някак далечно — на флорален сапун в къща, където съм на гости. Искам да кажа, че не ми миришеше на майка.

Като по-малка една от любимите ми книжки в училищната библиотека беше за човек, който попаднал сред вълча глутница. Не можел да се къпе, защото така ще заличи миризмата на глутницата и вълците ще го отхвърлят. А ние двете с Мелани по-скоро имахме нужда да добавим мириса на глутницата, онова, което да ни направи цялост, общност. Това обаче не се случи. Не си падахме по нежностите.

Освен това Нийл и Мелани не бяха като родителите на децата, които познавах. Държаха се прекалено предпазливо с мен, сякаш ще се счупя. Като че ли съм породисто коте, предоставено на грижите им — собственото си коте приемаш за даденост, държиш се непринудено с него, обаче с чуждото нещата стоят другояче, защото изгубиш ли го, ще изпитваш съвсем различна вина.

И още нещо: съучениците ми имаха свои снимки, много снимки. Родителите им документираха всяка минута от техния живот. Дори от раждането им, които носеха в час, за да разказват. Според мен това беше отвратително — кръв и грамадни крака в близък план, между които се подава малка глава. Имаха и свои снимки като бебета, стотици кадри. Дори да се оригнат, някой възрастен ще насочи обектива към тях и ще ги накара да повторят — сякаш живееха живота си два пъти: веднъж действително и втори път за портрет.

На мен това не ми се случваше. Сбирката на Нийл от стари фотоапарати беше готина, но в къщата всъщност нямаше нито един работещ. Мелани ми каза, че всичките ми ранни снимки изгорели при пожар. Само пълен глупак би ѝ повярвал, затова аз го сторих.

Сега ще ви разкажа каква глупост направих и какви бяха последиците. Не се гордея с поведението си — като погледна назад, виждам колко глупаво съм се държала, но тогава не го съзнавах.

Седмица преди рождения ми ден щеше да има протест заради Галаад. От страната тайно беше изнесен видеозапис на нова поредица от екзекуции и бе излъчен по телевизионните новини: как бесят жени по обвинение в ерес и вероотстъпничество, а също и за опит да изнесат бебета от Галаад, което по техните закони е държавна измяна. Като част от обучението ни по активна гражданска позиция учениците от двата последни класа на училището ни бяха освободени от занятия, за да отидем на протестите.

Изработихме си лозунги: НЕ НА ТЪРГОВИЯТА С ГАЛААД! СПРАВЕДЛИВОСТ ЗА ЖЕНИТЕ В ПЪКЛЕНИЯ ГАЛААД! БЕБЕ НИКОЛ — ПЪТЕВОДНА ЗВЕЗДА! Някои от учениците бяха добавили и зелени плакати с лозунги КЛИМАТ АД В ГАЛААД! ГАЛААД ИСКА ДА ИЗПЪРЖИ ВСИЧКИ! и снимки на горски пожари, мъртви птици, риби и хора. Няколко учители и родители доброволци щяха да ни придружат, за да ни предпазят от евентуални прояви на насилие. Вълнувах се, защото това щеше да е първото ми участие в протестно шествие. Нийл и Мелани обаче ми забраниха да ходя.

— Защо? — попитах. — Всички други ще отидат!

— Категорично не — отсече Нийл.

— Нали все повтаряте, че човек трябва да защитава принципите си — настоях.

— Това е различно. Не е безопасно — каза Нийл.

— Както сам казваш, животът не е безопасен. Много учители ще дойдат. Част от обучението ни е — ако не отидем, ще ни пишат двойки!

Това последното не беше вярно, обаче Нийл и Мелани обичаха да получавам хубави оценки.

— Може би трябва да отиде — разколеба се Мелани. — Дали да не помолим Ейда да я придружи?

— Не съм бебе, не ми трябва бавачка — възразих.

— Ама ти побърка ли се? — попита Нийл Мелани. — Ще бъде пълно с журналисти! Ще го излъчват по новините!

Подръпваше косата си, доколкото му беше останала — сигурен признак, че се тревожи!

— Точно това е целта — изтъкнах. Бях изработила един от плакатите, които щяхме да носим: големи червени букви и черен череп. ГАЛААД = ДУХОВЕН АД. — Целта е да ни отразят по новините!

Мелани запуши ушите си с ръце.

— Главата ме заболя. Нийл има право. Не. Не съм съгласна. Следобед ще ми помагаш в магазина и точка.

— Добре, заключете ме.

Изхвърчах буреносно в стаята си и затръшнах вратата. Не можеха да ме принудят.

* * *

Училището, в което ходех, се казваше „Уайл“. Носеше името на Флорънс Уайл, скулпторка от миналото, чиято снимка висеше във вестибюла на входа. Според Мелани училището би трябвало да насърчава креативността, а според Нийл — самостоятелното мислене и разбирането за демократична свобода. Затова ме били изпратили там, макар да имали принципни възражения срещу частните училища — нивото на общинските било много ниско и въпреки общия ни дълг да работим за усъвършенстването на системата, докато това стане, те не искали да рискуват някой малолетен наркодилър да ме намушка с нож. Вече си мисля, че бяха избрали училището „Уайл“ по друга причина: там държаха строго на посещаемостта, невъзможно беше да избягаш от час. А така Мелани и Нийл винаги знаеха къде съм.

Не обичах училище „Уайл“, но и не го мразех. Просто трябваше да премина през това преживяване на път за истинския си живот, чийто очертания скоро щяха да ми станат ясни. До неотдавна исках да стана ветеринарен лекар на дребни животни, но постепенно тази мечта започна да ми се струва детинска. След това реших да стана хирург, но в училище гледах филм за някаква операция и ми се догади. Някои от съучениците ми от „Уайл“ искаха да станат певци, дизайнери или други творчески професии, обаче аз бях твърде нескопосана и лишена от музикален слух за нещо подобно.

В училище имах и приятели: момичета, с които да си клюкарим, приятели, с които да си разменяме домашни, по малко от всеки вид. Стараех се оценките ми да са по-глупави от мен — не исках да се набивам на очи — затова домашните ми нямаха голяма разменна стойност. Във физкултурния салон и в спорта обаче беше готино да те бива и мен ме биваше, особено в спортове като баскетбола, където бързината и високият ръст са предимство. Поради това бях популярна, когато нещата опираха до сформиране на отбори. Извън училище обаче водех ограничен живот заради вечното безпокойство на Нийл и на Мелани. Не ми беше позволено да се разхождам из търговските центрове, защото според Мелани били пълни с наркомани, нито в парковете, защото според Нийл там дебнели непознати мъже. Затова социалният ми живот клонеше към нула — състоеше се предимно от неща, които щяха да ми бъдат позволени, когато порасна. Вълшебната думичка на Нийл у дома беше „не“.

Този път обаче нямаше да отстъпя — непременно щях да отида на протеста. Училището беше наело няколко автобуса, които да ни откарат. Мелани и Нийл опитаха да ми попречат, като се обадиха на директорката и ми отказаха позволение. Тя ме помоли да остана, а аз я уверих, че разбирам, че няма проблем и че ще изчакам Мелани да дойде с колата да ме вземе. Всъщност само шофьорът на автобуса проверяваше имената на децата, а той не ни познаваше, беше голяма блъсканица, родителите и учителите не внимаваха и не знаеха, че на мен не ми е разрешено да отида, затова взех личната карта на момиче от баскетболния отбор, което нямаше да ходи, и се качих на автобуса, адски доволна от себе си.

Десета глава

Отначало протестното шествие беше вълнуващо. Провеждаше се в центъра на града, близо до сградата на Законодателното събрание, макар че всъщност не беше точно шествие, защото никой никъде не шестваше, просто стояхме натъпкани като сардини. Изнасяха се речи. Роднина от Канада на жена, починала в колониите на Галаад, докато почиствала смъртоносни радиационни отпадъци, говори за робския труд. Лидерът на движението „Оцелели от геноцида на територията на Галаад“ говори за принудителните преходи до Северна Дакота, където хората били заграждани като овце в призрачни градове без храна и вода, разказваше как хиляди измрели и как мнозина рискували живота си и поемали пеш на север към канадската граница през зимата, а после показа ръката си с липсващи пръсти — от измръзване.

След това представителка на „Закрила“ — организация за жени, избягали от Галаад — говори за жените, чийто бебета им били отнети, за жестокостта на това деяние и как, опиташ ли да си върнеш детето, те обвиняват в незачитане на Бог. Не чух всички речи, защото понякога озвучителната система прекъсваше, но смисълът беше ясен. Имаше много плакати с бебето Никол: ВСИЧКИ БЕБЕТА В ГАЛААД СА БЕБЕТА НИКОЛ!

След това групата от нашето училище скандира разни неща и издигна лозунгите си, други хора размахваха други плакати: ДОЛУ ФАШИСТИТЕ ОТ ГАЛААД! УБЕЖИЩЕ ВЕДНАГА! В този момент противници на протеста също заявиха своите искания: ЗАТВОРЕТЕ ГРАНИЦАТА! ГАЛААД, ЗАДРЪЖ СИ УЛИЧНИЦИТЕ И БЛУДНИЦИТЕ, ИМАМЕ СИ ПРЕДОСТАТЪЧНО! СПРЕТЕ НАШЕСТВИЕТО! Сред тях имаше и група Перлени момичета с техните сребристи рокли и перли, вдигнали следните лозунги: СМЪРТ НА КРАДЦИТЕ НА БЕБЕТА и ВЪРНЕТЕ БЕБЕТО НИКОЛ. Хората от нашата страна ги замерваха с яйца и надаваха шумни възгласи при всяко попадение, но Перлените момичета просто се усмихваха с неизменните си стъклени усмивки.

Тук-таме станаха сбивания. Група хора, облечени в черно и със закрити лица, започнаха да разбиват витрините на магазините. И изведнъж се появиха много полицаи от спецчастите. Изникнаха изневиделица. Блъскаха по щитовете си и се придвижваха напред, удряха деца и възрастни с палките си.

До този момент бях въодушевена, но вече се уплаших. Исках да се махна, обаче всички стояха толкова нагъсто, че не можех да помръдна. Не намирах съучениците си, а тълпата вече изпадаше в паника. Хората се люшкаха насам-натам, викаха и пищяха. Нещо ме удари в корема, лакът, струва ми се. Дишах учестено, усещах как от очите ми напират сълзи.

— Насам — обади се дрезгав глас зад мен.

Ейда. Сграбчи ме за яката и ме помъкна подире си. Не съм сигурна как разчисти пътя ни — сигурно е ритала хората по краката. После се озовахме на пресечка зад метежа, както го нарекоха по-късно по новините. Докато гледах видеоматериала, си помислих: вече знам какво е да си присъствал на метеж — все едно се давиш. Не че някога се бях давила.

— Мелани допусна, че ще си тук — каза Ейда. — Ще те заведа вкъщи.

— Ама не… — понечих да възразя.

Не исках да призная, че съм уплашена.

— Веднага. Тут суит. Никакво „ако“, никакво „но“.

Вечерта се видях по новините — вдигнала бях плакат и крещях. Мислех, че Мелани и Нийл ще са ми бесни, но всъщност бяха разтревожени.

— Защо го направи? — попита Нийл. — Не чу ли какво ти казахме?

— Винаги сте твърдели, че човек трябва да се бунтува против несправедливостта — възразих. — И в училище ни учат на същото.

Знаех, че прекалявам, но не възнамерявах да се извинявам.

— Какъв ще е следващият ни ход? — попита Мелани, но не мен, а Нийл. — Дейзи, ще ми донесеш ли вода? Има и лед в хладилника.

— Може пък да не е чак толкова зле — отговори Нийл.

— Не можем да рискуваме — възрази Мелани. — Трябва да изчезваме. Още вчера. Ще се обадя на Ейда, тя може да уреди микробус.

— Нямаме подготвено убежище — каза Нийл. — Не можем да…

Върнах се в стаята с чаша вода.

— Какво става? — попитах.

— Ти нямаш ли домашни? — попита на свой ред Нийл.

Единайсета глава

Три дни по-късно някой проникна с взлом в магазин „Модна хрътка“. Имахме аларма, но крадците бяха успели да се измъкнат, преди да пристигне някой — и точно в това бил недостатъкът на алармите според Мелани. Не намерили пари, защото Мелани никога не държеше пари в брой в магазина, но взели дрехи от колекцията „Изкуство за обличане“ и бяха изтърбушили кабинета на Нийл — всичките му папки бяха разпилени на пода. Отмъкнали бяха и предмети от колекциите му: няколко часовника и стари фотоапарати, един антикварен клоун на пружина. Бяха опитали да предизвикат пожар, но аматьорски според Нийл, защото огънят беше угасен бързо.

Дойдоха от полицията и попитаха Нийл и Мелани имат ли някакви врагове. Отговориха, че нямат и всичко си било наред, сигурно бездомници са търсели пари за дрога, но си личеше, че са разстроени, защото си говореха, както когато не искаха да ги чувам.

— Взели са фотоапарата — казваше Нийл на Мелани тъкмо когато влизах в кухнята.

— Кой фотоапарат? — попитах.

— О, един стар — отговори Нийл. И продължи да си опъва косата. — Обаче рядък модел.

След това Нийл и Мелани станаха още по-неспокойни. Нийл поръча нова алармена система за магазина. Мелани заяви, че сигурно ще се преместим в нова къща, но когато започнах да разпитвам, ме успокои, че засега било просто хрумване. „Нищо страшно“, така коментира обира Нийл, но го повтори няколко пъти, затова се запитах какво страшно се беше случило всъщност, освен изчезването на любимия му фотоапарат.

През нощта след проникването с взлом заварих Мелани и Нийл да гледат телевизия. Обикновено не го правеха — просто телевизорът винаги работеше — обаче този път гледаха съсредоточено. Перлено момиче, представено само като „Леля Адриана“, била намерено мъртво в апартамент, в който живеело под наем с друго Перлено момиче. Била завързана за брава на врата със собствения ѝ сребрист колан, увит около шията. Според патолога била мъртва от няколко дни. Собственикът на съседен апартамент усетил миризмата и съобщил в полицията, откъдето твърдяха, че става дума за самоубийство чрез самоудушаване — разпространен метод.

Имаше снимка на мъртвата. Разгледах я внимателно: заради облеклото понякога трудно различавах Перлените момичета едно от друго, но си спомням, че тази неотдавна беше в магазина ни да раздава брошури. Също и приятелката ѝ, идентифицирана като Леля Сали, която според водещата на новините не можела да бъде открита. Имаше и нейна снимка, от полицията молеха хората да съобщят, ако някой я види. Все още нямаше коментар от консулството на Галаад.

— Това е ужасно — каза Нийл на Мелани. — Клетото момиче. Какво нещастие!

— Защо? — попитах. — Перлените момичета работят за Галаад. Те ни мразят. Всеки го знае.

И тогава двамата ме погледнаха. Как да опиша този поглед? Безутешен, струва ми се. Недоумявах — защо изобщо им пукаше?

* * *

Истинската катастрофа се случи на рождения ми ден. Утринта започна наглед нормално. Станах, облякох карираната си униформа на училище „Уайл“… Споменах ли, че имам униформа? Напъхах обутите си със зелени чорапи крака в черните обувки с връзки, вързах си косата на опашка, както изискваше училищният правилник — никакви спуснати коси — и слязох долу.

Мелани беше в кухнята, където имаше гранитен остров. Аз лично бих предпочела да бъде от смола и рециклирани материали, каквито бяха в училищната столова — през смолата се виждаха късчетата вътре — на единия плот бяха от скелет на миеща мечка — затова винаги имаше върху какво да съсредоточиш вниманието си.

Най-често се хранехме на кухненския остров. Имахме и трапезария с маса. Там би трябвало да посрещаме гости на вечеря, но Мелани и Нийл не организираха вечери, а събрания, свързани с различни техни каузи. Предната вечер бяха идвали хора и на масата още имаше няколко чаши за кафе, чиния с трохи от крекери и няколко съсухрени гроздови зърна. Не бях видяла кои са хората, защото си останах горе в стаята, криех се от последиците на простъпката си. Очевидно ставаше дума за нещо повече от най-обикновено непокорство.

Влязох в кухнята и седнах на острова. Мелани беше с гръб към мен, гледаше през прозореца. Там се виждаше дворът ни — циментовите сандъчета за цветя с храстите розмарин, вътрешният двор с градинска маса и столове и ъгълът на улицата отпред.

— Добро утро — поздравих.

Мелани рязко се завъртя.

— О, Дейзи! — възкликна тя. — Не те чух! Честит рожден ден! Честити шестнайсет!

Нийл слезе за закуска чак когато вече беше време да тръгвам за училище. Беше горе и говореше по телефона си. Леко се засегнах, но немного — той си беше разсеян.

Мелани ме закара, както обикновено: тя не обичаше да ходя сама на училище с автобуса, макар че той спираше съвсем близо до вкъщи. Тя каза — както винаги повтаряше — че ѝ е на път за магазина и просто ще ме хвърли.

— Довечера ще си хапнем торта със сладолед — каза тя и извиси глас в края на изречението като при въпрос. — С Нийл искаме да ти кажем някои неща, защото вече си достатъчно голяма.

— Добре — казах.

Очаквах да е разговор за момчета и какво означава взаимно съгласие, а в училище вече бях слушала достатъчно за тези неща. Щеше да бъде неловко, но се налагаше да го изтърпя.

Исках да се извиня, задето съм ходила на протеста, но пристигнахме в училището, преди да имам възможност. Излязох мълчаливо от колата, Мелани изчака да стигна до входа. Махнах ѝ, тя също ми махна. Не знам защо го направих — обикновено пропускам. Сигурно като извинение.

Не помня ясно този учебен ден, нямаше причина. Просто обикновен учебен ден. Толкова обикновен, все едно гледаш през прозорец на кола. Разни неща прелитат край теб — едно-друго, едно-друго, без особено значение. Не запомняш такива часове — те са нещо съвсем обикновено, като миенето на зъбите.

Няколко приятели, с които си разменяхме домашни, ми изпяха „Честит рожден ден“ в столовата, докато обядвахме. Неколцина други изръкопляскаха.

После дойде следобедът. Въздухът беше застоял, часовникът сякаш тиктакаше по-бавно. Седях в часа по френски, където трябваше да четем откъс от повестта „Мицу“ на Колет — разказваше се за звезда на мюзикхола, която крие двама мъже в гардероба си. Освен че беше френски, романът разказваше колко труден бил животът на жените, само че на мен животът на Мицу изобщо не ми изглеждаше толкова ужасен. И аз исках да крия хубавец в гардероба си. Дори да познавах такъв обаче, къде да го свра? Не можеше в моя дрешник — Мелани веднага щеше да го спипа, пък и с какво щях да го храня? Позамислих се — каква храна можех да отмъквам, без Мелани да забележи? Сирене и солени бисквити? За секс с него и дума не можеше да става — твърде опасно щеше да бъде да го пускам да излиза от дрешника, а нямаше място и аз да се навра вътре. Ей така се отнасях често-често в училище, колкото да минава времето.

Въпреки това си беше проблем в живота ми. Не бях излизала с никого, защото не познавах човек, с когото да ми се иска да изляза. Като че ли нямаше начин това да се случи. Момчетата от училище „Уайл“ не бяха вариант: учех с тях от началните класове, виждала ги бях да си бъркат в носа, някои дори се напикаваха. Как да се настроиш романтично с такива представи в главата?

Вече се бях потиснала, което понякога се случва на рожден ден — очакваш вълшебно преобразяване, но не се получава. За да се разсъня, започнах да се скубя — отделни косъмчета зад ушите, само по две-три. Знаех, че ако отскубвам косми от едно и също място твърде често, рискувам то да оплешивее, но навикът ми се беше появил само преди няколко седмици.

Най-сетне часовете свършиха и вече можех да се прибирам. Тръгнах по излъскания коридор към входната врата на училището и излязох. Ръмеше, а не си носех дъждобрана. Огледах улицата — Мелани не ме чакаше в колата.

Неочаквано до мен изникна Ейда с черното си кожено яке.

— Хайде, да се качваме в колата — нареди тя.

— Моля? Защо?

— Става дума за Нийл и Мелани.

Вгледах се в лицето ѝ, явно се беше случило нещо много лошо. Ако бях по-голяма, сигурно щях веднага да попитам какво, но не го сторих, защото исках да отложа мига, в който ще науча. Бях чела някъде за „неизразима заплаха“. Тогава бяха само думи, но сега вече го изпитах.

Когато се качихме в колата и тя подкара, попитах:

— Да не би някой да е получил инфаркт?

Само това ми хрумна.

— Не — отговори Ейда. — Слушай ме внимателно и не се паникьосвай. Не можеш да се върнеш у дома.

Неприятното чувство в корема ми стана още по-ужасно.

— Какво има? Да не е станал пожар?

— Експлозия — обясни тя. — Бомба в кола пред „Модна хрътка“.

— По дяволите! Магазинът разрушен ли е? — попитах.

Първо влизането с взлом, сега това.

— В колата на Мелани. Двамата с Нийл били вътре.

Застинах мълчаливо, не проумявах. Кой ненормалник ще иска да убие Нийл и Мелани? Те бяха най-обикновени хора.

— Мъртви ли са? — попитах накрая.

Цялата треперех. Опитах да си представя експлозията, но пред очите ми не изникваше образ. Просто бяло петно.

V

Микробус

Ръкописът от Ардуа Хол

Дванайсета глава

Кой си ти, читателю мой? И кога? Може би утре, може би след петдесет години, може би никога. Може да си някоя от Лелите от Ардуа Хол, попаднала по случайност на този разказ. И след кратък ужас от моята греховност ще изгориш листовете, за да съхраниш непокътнат праведния ми образ? Или ще се поддадеш на всеобщата жажда за власт и ще изтичаш при Очите, за да ме издадеш?

Или ще си любопитен чужденец, който тършува из архивите на Ардуа Хол и проучва нашия отдавна провален режим? В този случай уличаващите документи, които пазя зорко толкова години, ще са се появили не само на собствения ми процес — ако съдбата е зложелателна към мен и аз бъда изправена на съд — но и на съдебните процеси на мнозина други. Постарах се да науча най-злокобните тайни.

Вече сигурно се чудите как онези отгоре не са ме очистили — ако не през първите дни на Галаад, то в зрелостта на безскрупулния режим. По онова време вече доста бивши величия бяха обесени на Стената, тъй като хората на върха се погрижиха да се отърват от амбициозни претенденти за постовете им. Вероятно допускате, че като жена съм била особено уязвима към подобни мерки, но грешите. Точно защото съм жена бях изключена от списъка с потенциални претенденти за високи постове, тъй като в Съвета на Командирите нямаше жени. По ирония на съдбата бях в безопасност поне в това отношение.

Има обаче и три други причини за политическото ми дълголетие. Първо, режимът се нуждае от мен. Аз контролирам женската страна на начинанието с желязна ръка в кожена ръкавица във вълнен маншон и поддържам реда — изключително подходяща съм за ролята, като евнух в харем. Второ, знам прекалено много неща за лидерите — твърде много компрометиращи факти — а те не са сигурни с какви документи разполагам. Не знаят дали, ако ме окачат на въжето, тази мръсотия няма някак да се разчуе. Сигурно подозират, че съм взела предпазни мерки, и имат основание.

Трето, аз съм дискретна. Всички на върха винаги са имали усещането, че при мен тайните им са в безопасност, само че — както вече намекнах — само докато и самата аз съм в безопасност. Открай време съм привърженик на контрола и равновесието.

Въпреки тези мерки за сигурност не допускам да приспят бдителността ми. Галаад е опасно място — често се случват нещастия. От само себе си се разбира, че някой вече е написал погребално слово за мен. Тръпки ме побиват — чии ли нозе тъпчат гроба ми?

Време, отправям молитва в пространството, още съвсем малко време. Само това ми трябва.

Вчера получих неочаквана покана за среща с Командир Джъд. Не е първата покана, която получавам. Някои от по-ранните срещи бяха неприятни, други, по-скорошни, се оказаха взаимно изгодни.

Докато прекосявах тревната площ между Ардуа Хол и главната квартира на Очите, и после се изкачвах — малко трудно — по стръмните и внушителни стълби към колонадата на главния вход, се питах що за среща ще бъде. Признавам, че сърцето ми биеше по-учестено от обикновено, и то не само заради стълбите — не всеки, влязъл през тази врата, излизаше отново.

Очите управляват от огромна бивша библиотека. Сега вътре има само техни книги, а онези, които библиотеката е съхранявала навремето, са изгорени или, ако са ценни, се намират по частните колекции на крадливи Командири. Вече познавам Писанието като петте си пръста и съм в състояние да цитирам глави и стихове относно рисковете да крадеш забранени от Бога неща, обаче дискретността е проява на храброст, затова не го правя.

С удоволствие съобщавам, че не са заличили стенописите от двете страни на вътрешното стълбище, защото на тях са изобразени загинали войници, ангели и победни венци — благочестиви и приемливи теми, обаче знамето на бившите Съединени американски щати отдясно е променено и боядисано в цветовете на Галаад.

Командир Джъд се е издигнал, откакто се запознахме. Превъзпитаването на жените в Галаад не беше достатъчно мащабно за неговото его и не му печелеше достатъчно почести. Сега обаче е Командир на Очите и всява страх у всички. Кабинетът му се намира в задната част на сградата, навремето там са били хранилищата за книги и кабинките, в които работели изследователите. Голямо око с истински кристал на мястото на зеницата е поставено в средата на вратата. Така Командирът вижда кой се кани да почука.

— Влез — каза Командирът още докато вдигам ръка да похлопам.

Младите Очи, които ме придружиха, приеха това като разрешение да си тръгнат.

— Скъпа Лельо Лидия — поде той, широко усмихнат зад внушителното си писалище. — Благодаря ви, че удостоихте с посещението си скромния ми кабинет. Надявам се, че сте добре.

Не се надяваше на нищо подобно, но пропуснах думите покрай ушите си.

— Хвала — отговорих. — А вие? Съпругата ви?

Тази Съпруга се задържа повече от обичайното — неговите Съпруги обикновено умират. Командир Джъд твърдо вярва в тонизиращото въздействие на младите жени досущ като цар Давид и разни наркобарони от Централна Америка. След края на всеки траур той даваше да се разбере, че отново си търси невръстна невеста. Да уточня — даваше на мен да разбера.

— И двамата със Съпругата ми сме добре, благодаря — отговори той. — Имам чудесни новини за вас. Седнете, моля. — Аз седнах и се приготвих да слушам внимателно. — Нашите агенти в Канада са успели да идентифицират и елиминират двама от най-дейните активисти на нелегалната организация „Мейдей“, използвали като прикритие магазин за дрехи в съмнителен квартал на Торонто. След предварителен обиск на мястото станало ясно, че двамата са играли ключова роля като помощници на Тайната женизница.

— Благословени сме от Провидението — казах.

— Нашите въодушевени и млади канадски агенти са осъществили операцията, но Перлените момичета са ги насочили. Много ви благодаря, че споделихте плодовете на тяхната женска интуиция.

— Те са наблюдателни, добре обучени и покорни — отвърнах.

Идеята за Перлените момичета беше моя — другите религии имаха мисионери, защо и ние да нямаме? Мисионерите на другите религии печелеха нови привърженици на вярата, защо и нашите да не го правят? Другите мисионери събираха шпионска информация, защо не и нашите? Само че не бях глупачка, поне в това отношение, затова оставих Командир Джъд да си припише заслугите за замисъла. Официално Перлените момичета докладват само на мен, защото би било неуместно Командирът да бъде въвлечен в подробностите на една по същество женска дейност, но аз трябва да му предавам всичко, което преценя като наложително или неизбежно. Прекаля ли, ще изгубя контрола, ако не предавам достатъчно сведения — може да попадна под подозрение. Примамливите брошури на момичетата са съставени от нас, а дизайна и печата изработихме в малката печатница в една от избите на Ардуа Хол.

Моята инициатива за Перлените момичета се роди в решаващ момент за Командира, точно когато провалът на неговите Земи на предците започваше да се очертава като безспорен. Обвиненията в геноцид от страна на международните правозащитни организации бяха много компрометиращи, притокът на бежанци от земите на предците в Северна Дакота през канадската граница бе станал неудържим, а нелепият план на Джъд за издаването на Бяло удостоверение се провали сред хаос от фалшификати и подкупи. Създаването на Перлените момичета го измъкна от блатото, но оттогава не спирам да се питам доколко разумно беше от моя страна да му спасявам кожата. Сега ми е длъжник, но това може да се окаже и бреме. Някои хора не обичат да бъдат задължени.

В онзи момент обаче Командир Джъд беше ухилен до ушите.

— Разбира се, Перлените момичета са безценни. Надявам се, че след изваждането от строя на двамата активисти неприятностите ви ще намалеят и бягствата на Прислужници ще станат по-редки.

— Хвала.

— Разбира се, няма да оповестяваме публично прецизния удар и прочистването.

— И бездруго ще ни обвинят за него — отговорих. — И канадските, и международните медии. Естествено.

— А ние ще отречем — каза той. — Естествено.

Мълчаливо се измервахме един друг с поглед от двете страни на бюрото му като двама шахматисти или като стари другари, защото и двамата бяхме оцелели след три вълни от чистки. Дори само този факт създаваше някаква връзка помежду ни.

— Едно нещо ме озадачава обаче — каза той. — Тези двама терористи от „Мейдей“ трябва да са имали съучастник тук.

— Наистина ли? Не може да бъде! — възкликнах.

— Анализирахме всички известни пътища за бягство — високата им успеваемост може да се обясни само с изтичането на информация. Някой в Галаад — някой с достъп до задачите на нашите секретни сътрудници — трябва да е информирал Тайната женизница. Кои маршрути се наблюдават, кои най-вероятно ще бъдат чисти, такива работи. Както знаете, заради войната нямаме много хора по места, особено във Върмонт и в Мейн. Трябваха ни другаде.

— Кой в Галаад може да е толкова вероломен? — попитах. — Да предаде бъдещето ни!

— Работим по въпроса — отговори той. — А междувременно, ако ви хрумне нещо…

— Разбира се! — уверих го.

— И още нещо — додаде той. — Леля Адриана. Перленото момиче, намерено мъртво в Торонто.

— Да. Съкрушена съм — отговорих. — Знае ли се нещо ново?

— Очакваме да ни информират от Консулството — отговори той. — Ще ви държа в течение.

— На ваше разположение съм. Знаете, че можете да разчитате на мен.

— Във всяко отношение, Лельо Лидия — отговори той. — Направо сте безценна, хвала.

И аз като всеки обичам комплиментите.

— Благодаря — отвърнах.

Животът ми можеше да се стече съвсем различно. Само ако се бях озърнала, ако бях видяла нещата в по-широка перспектива. Ако навреме си бях събрала багажа, както направиха някои хора, и бях напуснала страната, която все още наивно вярвах, че е същата като онази, в която живеех от толкова много години.

Подобни съжаления нямат практическа полза. Направила съм своя избор, а после вече имах значително по-малък. Два пътя се разделяха в една пожълтяла гора и аз поех по по-отъпкания. Беше осеян с трупове, каквито обикновено са такива пътища. Ала както сигурно сте забелязали, собственият ми труп не е сред тях.

В тази моя изчезнала страна нещата от години шеметно западаха. Наводнения, пожари, торнада, урагани, суша и недостиг на вода, земетресения. Твърде много от едно, твърде малко от друго. Рушащата се инфраструктура — защо никой не отменил поръчките за ядрените реактори навреме? Западащата икономика, безработицата, намалялата раждаемост.

Хората бяха уплашени. А после се разгневиха.

Липсата на приложими оздравителни мерки. Търсенето на някого, към когото да насочат обвиненията.

Защо си въобразявах, че въпреки всичко няма да се случи нищо по-различно от обикновено? Сигурно защото отдавна се чуваше за грозящото бъдеще. Не вярваш, че небето се продънва, преди къс от него да ти падне на главата.

Арестът ми последва скоро след като нападението на групировката „Синове на Яков“ ликвидира Конгреса. Отначало ни казаха, че били ислямски терористи — обявиха извънредно положение в цялата страна, но ни убеждаваха да не се тревожим, защото Конституцията ще бъде възстановена и извънредното положение скоро ще бъде отменено. И наистина стана така, но не както очаквахме.

Беше пъклено горещ ден. Съдилищата бяха затворени — временно, до установяването на валидна йерархия и възстановяването на законността. Така ни уверяваха. Въпреки това някои от нас бяха отишли на работа — допълнителното време беше добре дошло, за да наваксаш с натрупаната документация, поне такова беше моето извинение. А всъщност си търсех компания.

Странно, но нито един мъж от колегите ни не беше изпитал сходна необходимост. Може би намираха утеха при съпругите и децата си.

Докато преглеждах документите по някакво дело, в кабинета ми влезе една от по-младите ми колежки — Кейти, назначена неотдавна, на трийсет и шест години и бременна в третия месец чрез донор на сперма.

— Трябва да тръгваме — съобщи тя.

Вторачих се в нея и попитах:

— Какво искаш да кажеш?

— Трябва да напуснем страната. Става нещо.

— Е, разбира се… обявено е извънредно положение…

— Не, не е само това. Банковата ми карта е канселирана. И двете ми кредитни карти. Опитах да си купя самолетен билет и така разбрах. Колата ти тук ли е?

— Моля? — попитах. — Защо? Не може просто да ти отнемат достъпа до собствените ти пари!

— Явно може — отговори Кейти. — Ако си жена. От авиокомпанията ме осведомиха. Временното правителство току-що е приело нови закони: парите на жената стават собственост на най-близкия ѝ роднина от мъжки пол.

— По-зле е, отколкото мислиш — обади се по-възрастната ни колежка. И тя беше влязла в кабинета ми. — Много по-зле.

— Аз нямам роднина от мъжки пол — признах. Изумена бях. — Това е в пълен разрез с Конституцията!

— Забрави Конституцията — каза Анита. — Току-що са я отменили. Научих в банката, докато опитвах да… — и се разплака.

— Стегни се, трябва да помислим — наредих аз.

— Все имаш някой мъж роднина — каза Кейти. — Сигурно го планират от години. На мен ми обясниха, че най-близкият ми роднина от мъжки пол е дванайсетгодишният ми племенник.

В този момент разбиха входната врата. Влязоха петима мъже, две двойки и след това още един, с насочени за стрелба автомати. Кейти, Анита и аз излязохме от кабинета ми. Рецепционистката Теса се разпищя и се скри зад бюрото си.

Двама от мъжете бяха млади — към двайсетинагодишни — но другите трима бяха на средна възраст. По-младите бяха в добра форма, по-възрастните имаха коремчета. Носеха камуфлажни дрехи и изглеждаха като току-що избрани за ролята — ако не бяха насочените оръжия, сигурно щях да прихна. Още не подозирах, че много скоро женският смях щеше да се превърне в рядкост.

— Какво става? — попитах. — Можехте да почукате! Вратата беше отворена!

Мъжете не ми обърнаха никакво внимание. Този, който вървеше сам — вероятно водачът им — попита спътника си:

— Носиш ли списъка?

Опитах с по-възмутен тон:

— Кой ще заплати за щетите? — Вече започвах да изпадам в шок, изстинах. Обир ли беше? Щяха ли да отвлекат заложници? — Какво искате? Тук не държим пари.

Анита ме смушка с лакът да млъкна — тя вече схващаше ситуацията по-ясно от мен.

Вторият по старшинство вдигна някакъв лист.

— Коя е бременната? — попита той.

Трите се спогледахме. Кейти пристъпи напред.

— Аз — каза тя.

— Нямаш съпруг, нали?

— Не, аз…

Кейти държеше отбранително ръце пред корема си. Беше избрала да бъде самотна майка, както правеха много жени напоследък.

— В гимназията — нареди водачът.

Двамата по-млади мъже пристъпиха напред.

— Елате с нас, госпожо — подкани я единият.

— Защо? — попита Кейти. — Не може просто да нахълтвате тук и да…

— Елате с нас — намеси се и вторият по-млад мъж. Стиснаха я за ръцете и я повдигнаха. Тя се разпищя, но въпреки това я изнесоха през вратата.

— Спрете! — намесих се.

Чувахме как гласът ѝ заглъхва навън в коридора.

— Аз издавам заповедите — отсече водачът им.

Носеше очила и имаше дълги, извити нагоре мустаци, но изобщо не му придаваха дружелюбен вид. По време на така наречената си кариера в Галаад съм виждала как незначителни хора, получили власт, често започват тежко да злоупотребяват с нея.

— Не се тревожете, тя няма да пострада — увери ме вторият по важност. — Ще я заведем на безопасно място.

Прочете имената ни от списъка. Нямаше смисъл да отричаме кои сме — те вече знаеха.

— Къде е рецепционистката? — попита водачът на групата. — Тази Теса.

Клетата Теса се показа иззад бюрото си. Цялата трепереше от ужас.

— Какво мислите? — попита мъжът със списъка. — В търговския център, в гимназията или на стадиона?

— На колко години сте? — попита водачът. — Не ми казвайте, тук пише. На двайсет и седем.

— Да ѝ дадем шанс. В търговския център. Може пък някой да се ожени за нея.

— Застанете ето там — каза водачът на Теса.

— Да му се не види, подмокрила се е — Забеляза третият, по-възрастен мъж.

— Не ругай — предупреди го водачът. — Хубаво. Плашлива е, може да се окаже изпълнителна.

— Надали някоя ще е изпълнителна — обади се третият мъж. — Те са жени.

Помислих си, че се шегува. Двамата по-млади, които бяха отвели Кейти, отново влязоха през вратата.

— Онази е в микробуса — каза единият.

— А къде са двете така наречени съдийки? — попита водачът. — Лорета? Давида?

— На обяд — отговори Анита.

— Ще вземем тези двете. Чакайте тук с нея, докато онези се върнат — заповяда водачът и посочи Теса. — После я заключете в микробуса за търговския център. Доведете и двете, които са на обяд.

— За търговския център или за стадиона? А тези двете къде?

— На стадиона — каза водачът. — Едната е на възраст, и двете са юристки, съдийки са. Чухте какви са заповедите.

— Ама въпреки това си е загуба — каза вторият и кимна към Анита.

— Провидението ще решава — отсече водачът.

Смъкнаха ни двете с Анита пет етажа по-надолу по стълбите. Работеше ли асансьорът? Не знам. След това ни закопчаха ръцете с белезници пред тялото и ни натикаха в черен микробус с плътна преграда между нас и шофьора и с мрежа пред матираните стъклени прозорци.

Двете мълчахме през цялото време, защото какво изобщо можеше да се каже? Ясно беше, че виковете ни за помощ ще останат без отговор. Нямаше смисъл да крещим или да се блъскаме в стените на микробуса — щеше да е безполезно похабена енергия. Затова просто чакахме.

Поне климатикът работеше. И имаше седалки.

— Какво ще правят? — прошепна Анита.

Не виждахме през прозорците. Не се виждахме и една друга, само силуети.

— Не знам — признах.

Микробусът спря — вероятно на контролно-пропускателен пункт — после продължи, сетне отново спря.

— Последна спирка — оповести нечий глас. — Слизайте!

Задните врати се отвориха. Анита излезе първа.

— Живо, живо — нареди друг глас.

Трудно ми беше да сляза с вързани ръце, затова някой ме хвана, дръпна ме и аз политнах към земята.

Докато микробусът потегляше, аз се олюлявах права и се озъртах. Намирах се на открито място, където имаше много групи хора: жени и нека уточня — голям брой въоръжени мъже.

Стадион. Само дето вече не беше стадион, а затвор.

VI

Шест — мъртва

Свидетелски разказ 369А

Тринайсета глава

Много ми е трудно да ви разкажа за събитията около смъртта на майка ми. Табита ме обичаше безусловно, но вече я нямаше и всичко край мен стана несигурно и колебливо. Къщата ни, градината, дори собствената ми стая вече не ми изглеждаха реални, сякаш се бяха разтворили в мъгла и бяха изчезнали.

Защото пред Твоите очи хиляда години са като вчерашния ден, който е преминал, и като стража през нощта. Ти като с порой ги завличащ те са като сън — като трева, която сутрин пониква, сутрин цъфти и се зеленее, а вечер клюмва и изсъхва[11]…

Изсъхва, изсъхва. Приличаше ми на фъфлене — сякаш Бог не умееше да говори ясно. Много от нас се препъваха в тази дума, докато рецитираха псалма.

За погребението на мама ми дадоха да облека черна рокля. Присъстваха неколцина Командири и техните Съпруги, и нашите Марти. Имаше затворен ковчег, в който се намираше тленната обвивка на моята майка, татко произнесе кратко слово каква чудесна Съпруга е била тя, неизменно загрижена повече за другите, образец за всички жени в Галаад, а после отправи молитва, благодари на Бог, че я е освободил от страданието, и всички казахме „Амин“. В Галаад погребенията на жените минаваха надве-натри дори ако са високопоставени.

Важните особи дойдоха у дома след гробището, където имаше скромна почерпка. Зила беше приготвила еклери със сирене, един от специалитетите ѝ, и ми позволи да ѝ помагам. Това ми донесе известна утеха — разрешиха ми да сложа престилка, да настържа сиренето, да извадя тестото от машината и да го сложа върху хартията за печене, а после да гледам през прозорчето на фурната как то се надува. Изпекохме еклерите в последния момент, хората вече пристигаха.

След това свалих престилката, отидох при гостите, облечена с черната си рокля, както ме беше помолил татко, и мълчах, също по негова молба. Повечето гости не ми обръщаха никакво внимание, с изключение на една Съпруга, която се казваше Пола. Беше вдовица, донякъде известна заради съпруга си, Командир Сондърс, убит в кабинета си от тяхната Прислужница с кухненски шиш — скандал, за който се шушукаше в училище предната година. Какво изобщо е търсела Прислужницата в кабинета му? Как е влязла?

Версията на Пола беше, че момичето било лудо, промъкнало се долу през нощта, откраднало шиша от кухнята и когато клетият Командир Сондърс отворил вратата на кабинета си, тя го изненадала — убила човек, който се отнасял почтително към нея и към позицията ѝ. Прислужницата избягала, но я заловили и обесили, после оставили тялото да виси на Стената.

Другата версия беше на Сонамит, която я беше научила от тяхната Марта, а тя пък — от Мартата на семейство Сондърс. Тази версия включваше насилие и греховна връзка. Явно Прислужницата беше съблазнила някак Командир Сондърс и след това той ѝ беше разпоредил нощем да се промъква тайно на долния етаж, докато всички останали би трябвало да спят. Шмугвала се в кабинета му, където Командирът я очаквал, и очите му светвали като фенерчета. Кой знае какви похотливи неща я е карал да прави! Толкова противоестествени, че тласнали Прислужницата към безумието. На някои от тези жени малко им трябвало, защото и бездруго не били съвсем наред, но тази явно била още по-тежък случай. Направо не им се побирало в главите, вайкали се Мартите, ама на тях и бездруго почти нищо не им се побира там.

Когато съпругът не се появил на закуска, Пола отишла да го потърси и го намерила проснат на пода без панталон. Обула му панталона, после извикала Ангелите. Наложило се да нареди на една от Мартите да ѝ помогне — мъртвите са или вкочанени, или тежки и отпуснати, а Командир Сондърс бил едър мъж с тромаво тяло. Сонамит беше научила от въпросната Марта, че Пола се изцапала с кръв, докато се борела да надене дрехите на мъртвото тяло, а нервите ѝ трябва да са били от стомана, защото направила всичко това само от приличие.

Предпочитах версията на Сонамит пред тази на Пола. Размишлявах над нея след погребението на мама, докато татко ме представяше на Пола. Тя ядеше еклер със сирене и ме измерваше преценяващо с очи. Вира гледаше така, когато боцкаше блата за торта с клечка, за да провери дали е изпечен.

После се усмихна и каза:

— Агнес Джемайма, самата прелест.

Потупа ме по главата, все едно бях на пет, и отбеляза, че сигурно ми е приятно да съм с нова рокля. Идеше ми да я захапя — да не би новата рокля да компенсираше смъртта на майка ми? По-разумно беше да си държа езика зад зъбите обаче, отколкото откровено да разкрия какво мисля. Невинаги ми се получаваше, но тогава успях.

— Благодаря — отговорих.

Представих си я как е коленичила на пода в локва кръв и се опитва да нахлузи панталона на един труп. Мислено я поставих в неловкото положение, а аз се почувствах малко по-добре.

Няколко месеца след смъртта на майка ми татко се ожени за вдовицата Пола. Вълшебният пръстен на мама се появи на нейния пръст. Сигурно на татко не му се е искало да го изхвърля, пък и защо да купува нов, след като вече има един, толкова красив и скъп?

Мартите мърмореха:

— Майка ти искаше ти да наследиш пръстена — каза Роза.

Само че те нищо не можеха да направят. Изгарях от гняв, но и аз не можех да направя нищо. Изпаднах в мрачно настроение, цупех се, но нито баща ми, нито Пола ми обръщаха внимание. Бяха започнали да ми „угаждат“, така се изразяваха, а на практика реагираха с мълчание на всякакви прояви на лошо настроение от моя страна, за да ми покажат, че няма да им влияя с инатливото си мълчание. Дори прилагаха странен педагогически подход: в мое присъствие говореха за мен в трето лице, все едно ме няма. Виждам, че Агнес пак е в особеното си настроение. Да, ще отмине като лошото време. Такива са си момичетата.

Четиринайсета глава

Малко след като баща ми се ожени за Пола, в училище се случи нещо много обезпокоително. Разказвам го тук не за да всявам ужас напразно, а тъй като ми направи дълбоко впечатление и може би ще помогне да се намери обяснение защо по онова време и на онова място някои от нас се държаха така.

Случи се в час по религии — предмет, който, както вече споменах, водеше Леля Видала. Тя отговаряше за нашето училище и за други училища като него — училища „Видала“, така ги наричаха — само че нейната снимка, окачена отзад във всяка класна стая, беше по-малка от снимката на Леля Лидия. Имаше общо пет снимки: на бебето Никол най-отгоре, защото трябваше всеки ден да се молим то да се завърне живо и здраво; на Леля Елизабет, на Леля Хелена, на Леля Лидия и на Леля Видала. Бебето Никол и Леля Лидия бяха в златни рамки, а останалите три — в сребърни.

Разбира се, всички знаехме кои са четирите жени: Основателките. Само че не бяхме сигурни какво точно са основали, нито се осмелявахме да попитаме: не искахме да обидим Леля Видала, като насочим вниманието към нейната по-малка снимка. Сонамит твърдеше, че очите от снимката на Леля Лидия могат да следват човек из стаята и че портретът чува какво се говори, но тя преувеличаваше и си измисляше.

Леля Видала се настани върху голямото си бюро. Обичаше да ни вижда добре. Нареди ни да преместим чиновете си напред и да се приближим.

После обясни, че вече сме достатъчно големи да чуем една от най-важните библейски истории — съдържала Божие послание специално за жените и децата, затова трябвало да слушаме внимателно. Оказа се историята за наложницата, нарязана на дванайсет части[12].

Сонамит, която седеше до мен, прошушна:

— Вече я знам.

Бека от другата ми страна приближи ръката си към моята под чина.

— Тихо, Сонамит — скара ѝ се Леля Видала.

Издуха си носа и ни разказа следната история:

Наложницата на един мъж — това е нещо като Прислужница — избягала от господаря си и се върнала в бащиния дом. Проявила дръзко непокорство. Мъжът отишъл да си я прибере и понеже бил добър и опрощаващ човек, просто я помолил да се върне. Баща ѝ познавал правилата и се съгласил — бил разочарован от непокорството на дъщеря си — и двамата мъже отпразнували единомислието си на вечеря. Затова наложницата и господарят ѝ окъснели и замръкнали в град, където мъжът не познавал никого. Гостоприемен жител ги поканил да пренощуват в дома му.

Неколцина други мъже обаче, тласкани от греховни помисли, отишли в къщата и настояли да им бъде предаден гостенинът. Канели се да му причинят позорни неща. Развратни и похотливи. Но между мъже това щяло да бъде крайно непристойно, затова гостоприемният старец и неговият гост извели отвън наложницата.

— Е, тя си го заслужавала, не сте ли съгласни? — попита Леля Видала. — Не бивало да бяга. Помислете си какво страдание е причинила на околните!

Само че на сутринта, когато пътникът отворил вратата, продължи разказа си Леля Видала, наложницата лежала мъртва на прага. „Стани!“, наредил стопанинът ѝ, ала тя не станала, защото била мъртва. Похотливите мъже я били убили.

— Но как? — попита Бека едва чуто. Стискаше силно ръката ми. — Как така са я убили?

Две сълзи се търкулнаха по лицето ѝ.

— Когато много мъже едновременно развратничат с едно момиче, то може да умре — каза Леля Видала. — С тази история Бог ни учи да приемаме покорно участта си и да не се бунтуваме срещу нея. — Мъжът трябвало да бъде почитан от жената, каза Леля Видала. Ако ли не, ето какъв бил резултатът. Бог винаги изпращал наказание съобразно престъплението.

Края на историята научих впоследствие — как господарят нарязал тялото на наложницата на дванайсет къса и ги разпратил до всички Израилеви племена, как призовал племената да отмъстят за осквернената му наложница, като убият нейните насилници, и как Вениаминовите синове отказали, защото убийците били от тях. Избухнал отмъстителен бой, Вениаминовите синове били почти избити, а съпругите и децата им — изтребени до крак. След това единайсетте други племена решили, че ще е трагедия да заличат дванайсетото, затова прекратили убийствата. Оцелелите синове Вениаминови официално нямали право да се женят за други съпруги и да имат други деца, защото останалите племена били положили клетва против тях, обаче неофициално им било подсказано, че могат да си откраднат момичета и да се оженят за тях, което и направили.

Ние обаче не чухме историята докрай, защото Бека избухна в сълзи.

— Това е ужасно, ужасно е! — нареждаше тя.

Останалите не помръдвахме.

— Овладей се, Бека — каза Леля Видала, ала Бека не можеше.

Плачеше толкова силно, че дъх не можеше да си поеме.

— Дали да не я прегърна, Лельо Видала? — попитах накрая.

Насърчаваха ни да се молим за другите момичета, но не и да ги докосваме.

— Е, добре — неохотно се съгласи Леля Видала.

Прегърнах Бека и тя се разрида на рамото ми.

Леля Видала се подразни от състоянието на Бека, но и се притесни. Баща ѝ не беше Командир, беше зъболекар, само че важен зъболекар, а Леля Видала имаше лоши зъби. Тя стана и излезе от стаята.

Няколко минути по-късно пристигна Леля Ести. Нея викаха, когато трябваше някой да ни успокои.

— Всичко е наред, Бека — каза тя. — Леля Видала не е искала да ви плаши. — Не беше точно така, но Бека престана да плаче и се разхълца. — Историята може да се възприеме и по друг начин. Наложницата съжалявала за стореното и искала да изкупи вината си, затова се пожертвала и не допуснала господарят ѝ да бъде убит от онези зли хора.

Бека леко извърна глава настрани и се заслуша.

— Храбра и благородна постъпка на наложницата, не мислиш ли? — Бека кимна едва-едва. Леля Ести въздъхна. — Всички трябва да правим жертви, за да помагаме на другите хора — каза тя успокоително. — Мъжете се жертват по време на война, а жените трябва да се жертват по други начини. Така са разпределени задълженията. А сега ни чака малка почерпка за разведряване. Донесла съм овесени бисквити. Момичета, може да си говорите.

Седяхме и хрупахме овесените бисквити.

— Не се дръж като бебе — прошепна Сонамит на Бека. — Това е само притча.

Бека сякаш не я чу.

— Аз никога, ама никога няма да се омъжа — промърмори тя едва чуто.

— Напротив, ще се омъжиш — възрази Сонамит. — Всички се омъжват.

— Не е вярно — каза Бека, но само на мен.

Петнайсета глава

Няколко месеца след сватбата на Пола и баща ми у дома пристигна Прислужница. Казваше се Кайлова, защото името на баща ми е Командир Кайл.

— По-рано е имала друго име — каза Сонамит. — На друг мъж. Местят ги, докато не родят бебе. И бездруго са блудници, не им трябват истински имена.

Според Сонамит блудницата е жена, която е „била“ не само със съпруга си, а и с други мъже. Макар че ние не знаем какво точно означава, че е „била“.

Прислужниците в такъв случай трябва да са двойно по-големи блудници, отново според Сонамит, защото дори нямали съпрузи. Само че човек не бива да се държи грубо с тях, нито да ги нарича пачаври, съветваше ни Леля Видала и си бършеше носа, защото като изкупление те служат на обществото и ние трябва да им бъдем признателни за това.

— Не разбирам как блудниците служат на обществото — прошушна Сонамит.

— Заради бебетата — прошепнах в отговор. — Прислужниците могат да раждат бебета.

— И други жени могат — възрази Сонамит, — а не са блудници.

Вярно беше, някои от Съпругите също можеха и някои от Иконосъпругите: виждали ги бяхме с издути кореми. Много жени обаче не можеха. Според Леля Ести всяка жена искаше да има бебе. Всяка жена, която не е Леля или Марта. Защото, твърдеше Леля Видала, ако не си Леля или Марта, каква полза от теб, щом не раждаш?

Появата на тази Прислужница означаваше, че моята мащеха Пола иска да има бебе, защото не смята мен за свое дете — моята майка беше Табита. Ами Командир Кайл? Явно и той не ме смяташе за свое дете. Сякаш и за двамата бях станала невидима. Гледаха мен, но през мен и виждаха стената.

Когато Прислужницата влезе в домакинството ни, аз бях почти жена според разбиранията в Галаад. Бях се източила, лицето ми се беше издължило, носът ми също беше станал по-голям. Веждите ми бяха по-тъмни — не като косматите гъсеници на Сонамит или като тънките конци на Бека, а извити в полумесеци, и тъмни мигли. Косата ми се сгъсти и вече не беше сиво-кафеникава, а кестенява. Разглеждах със задоволство новото си лице в огледалото от всички страни въпреки предупрежденията да не проявяваме суета.

По-притеснителното беше, че гърдите ми се наляха и започнаха да ми поникват косми на места по тялото, за които не следваше да мислим много-много: краката, мишниците и онази срамна част с многобройни уклончиви названия. Случи ли се това на едно момиче, тя престава да бъде безценно цвете и се превръща в много по-опасно създание.

В училище ни подготвяха за тези неща — Леля Видала изнесе поредица неловки илюстровани лекции, които трябваше да ни информират за ролята на жената и нейния дълг по отношение на тялото ѝ, а също за ролята на омъжената жена, само дето лекциите не бяха нито особено информативни, нито успокоителни. Когато Леля Видала питаше дали имаме въпроси, ние нямахме, защото откъде изобщо трябваше да се започне? Аз исках да попитам защо нещата стоят така, но всъщност вече знаех отговора — такъв е Божият замисъл. Лелите винаги се измъкваха с това обяснение.

Очаквах скоро между краката ми да потече кръв, вече се беше случило на много от съученичките ми. Защо Бог не беше уредил нещата по друг начин? Той явно проявяваше специален интерес към кръвта, както узнавахме от откъсите на Писанието, които ни четяха: кръв, пречистване, още кръв, още пречистване, кръв, пролята да пречисти нечистите, макар да не бива да цапаш ръцете си с нея. Кръвта беше омърсителна, особено по отношение на нас, момичетата, но навремето Бог обичал кръвта да плисва по олтарите. Вече се беше отказал от тази практика — учеше ни Леля Ести — и бе заменил кръвта с плодове, зеленчуци, безмълвно страдание и добри дела.

Мен ако питате, тялото на зрялата жена е умело замаскиран капан. Ако има отвор, през него трябва да бъде вкарано нещо, а нещо друго трябва да излезе — същото важи за всякакви дупки: дупка в стената, дупка в планината, дупка в земята. Много неща могат да бъдат причинени на зрялото женско тяло, много неща можеха да се объркат с него, затова на мен ми се струваше, че ще е по-добре да не съзрявам. Чудех се дали да не престана да се храня, за да се съсухря, и наистина опитах за един ден, но толкова прегладнях, че изгубих решимостта си, отидох в кухнята посред нощ и излапах късчетата пилешко от супника.

Моето тупнало тяло не беше единствената ми тревога: статутът ми в училище чувствително спадна. Другите вече не ми отстъпваха, не ме ухажваха. Момичетата прекъсваха разговорите си, когато приближавах, и ме гледаха странно. Някои дори ми обръщаха гръб. Бека не го правеше — тя все така се стремеше да сяда до мен — обаче гледаше право напред и не пъхваше ръката си под чина, за да стиска моята.

Сонамит продължаваше да твърди, че ми е приятелка, отчасти защото не беше популярна сред останалите, но и защото вече тя ми правеше услуга с приятелството ни, а не обратното. Всичко това ме нараняваше, но още не разбирах защо атмосферата се е променила.

Другите обаче знаеха. Явно новината се беше разчула, беше плъзнала от уста на уста — от мащехата ми Пола и нашите Марти, които забелязваха всичко, после през другите Марти, с които се срещаха, докато пазаруват, а от тях я научаваха Съпругите, от Съпругите — дъщерите, моите съученички.

А каква беше новината? Отчасти, че съм изгубила благосклонността на влиятелния си баща. Майка ми Табита беше моята закрилница, но нея вече я нямаше, а новата ми мащеха не ми желаеше доброто. У дома ме подминаваше или ми пролайваше по някоя заповед: „Вдигни това! Не се изгърбвай!“. Стараех се да не ѝ се мяркам пред очите, но дори затворената ми врата я оскърбяваше. Сигурно знаеше, че се крия зад нея и ѝ мисля злото.

Само че аз изгубих популярността си не само защото изгубих и благоволението на татко. Разпространяваше се и нова информация, която ми вредеше сериозно.

Има ли да се съобщи някаква тайна — особено шокираща — Сонамит обичаше да бъде вестителката.

— Познай какво научих? — попита един ден, докато ядяхме сандвичите си за обяд.

Беше слънчев ден и ни бяха позволили да си направим пикник на училищната морава. Тя беше заобиколена с висока ограда, увенчана с бодлива тел, и двама Ангели пазеха портата, която стоеше заключена, освен когато влизаха и излизаха колите на Лелите, така че бяхме в безопасност.

— Какво? — попитах.

Сандвичите ни бяха със смес от изкуствени сирена, с които приготвяха училищната храна, защото истинското сирене беше необходимо за войниците. Слънцето грееше, тревата беше мека, бях успяла да се измъкна от вкъщи, без Пола да ме види, и поне за кратко се чувствах доволна от живота си.

— Майка ти не ти е истинска майка — каза Сонамит. — Взели са те от истинската ти майка, защото била пачавра. Но не се тревожи, вината не е твоя, била си много малка и не го знаеш.

Коремът ми се сви. Изплюх хапката от сандвича си на земята.

— Не е вярно! — почти креснах.

— Успокой се — каза Сонамит. — Както ти казах, вината не е твоя.

— Не ти вярвам — отсякох.

Сонамит ме удостои с усмивка, преливаща от задоволство и съжаление.

— Истина е. Моята Марта научила цялата история от твоята Марта, а тя пък — от новата ти мащеха. Съпругите знаят тези работи — някои от тях така са се сдобили с децата си. Не се отнася за мен, аз съм родена нормално.

В онзи момент наистина я мразех.

— Къде е истинската ми майка тогава? — попитах. — Нали всичко знаеш!

Искаше ми се да ѝ кажа, че е много, много зла. Усъмних се, че ме е предала — преди да съобщи на мен, вече е разказала на другите момичета. И че това е причината за тяхната студенина — аз бях опетнена.

— Не знам, може би е мъртва — отговори Сонамит. — Опитала се тайно да те изведе от Галаад, да избяга през гората, искала да те пренесе през границата. Обаче я заловили и те спасили. Късметлийка!

— Кой ме е спасил? — попитах прималяла.

Докато ми разказваше историята, Сонамит не спираше да дъвче. Гледах я в устата, от която излизаше съдбата ми — имаше оранжево изкуствено сирене между зъбите.

— Ами те: Ангелите и Очите. Спасили те и те дали на Табита, защото тя не можела да има бебе. Направили ти услуга. Дали са ти много по-хубав дом от онази уличница.

Усетих как вярата в истинността на думите ѝ плъзва в тялото ми като парализа. Историята, която разказваше Табита, как ме спасила от злите вещици, отчасти беше вярна. Само че не съм стискала ръката на Табита, а на истинската си майка — блудницата. И не са ни преследвали вещици, а мъже. Сигурно са били въоръжени, защото такива като тях винаги са.

Табита обаче наистина ме беше избрала. Беше предпочела мен сред другите деца, отнети от истинските им родители. Беше ме избрала и се беше грижила от сърце. Тя ме обичаше. Това беше истина.

Ала вече нямах майка, защото къде беше истинската? И баща нямах — Командир Кайл ми беше роднина толкова, колкото и уж хуманоидният силует на Луната. Той ме търпеше, защото така бе пожелала Табита — бях нейната любимка, нейната играчка.

Нищо чудно, че Командир Кайл искаше Прислужница — двамата с жена му желаеха истинско дете. Аз бях ничия.

Сонамит продължаваше да дъвче и да ме наблюдава злорадо как асимилирам новината.

— Аз ще те защитавам — увери ме тя престорено благочестиво и неискрено. — Душата ти си остава същата. Както казва Леля Ести, на небето всички души са равни.

Само на небето, помислих си. А тук не е небето. Това е място на „стълби и змии“[13], и макар преди да се намирах високо на стълбата, облегната на Дървото на живота, вече съм се плъзнала надолу по змия. Сигурно останалите с удоволствие са наблюдавали падението ми! Нищо чудно, че Сонамит така несдържано разпространяваше гибелната и усладителна новина. Вече чувах хихикането зад гърба си: Блудница, блудница, дъщеря на блудница.

Сигурно Леля Видала и Леля Ести също знаеха. Двете най-вероятно са знаели още от самото начало. Лелите са запознати с такива тайни. Според Мартите на това дължат властта си — на факта, че знаят тайни.

А Леля Лидия — която, облечена с грозната си кафява униформа, ни гледаше навъсено усмихната от портрета в златна рамка във всяка класна стая — сигурно знаеше най-много тайни от всички, защото нейната власт беше най-голяма. Какво ли щеше да е нейното мнение за моето положение? Би ли ми помогнала? Щеше ли да разбере колко съм нещастна, щеше ли да ме спаси? Изобщо реална личност ли беше тя? Никога не я бях виждала. Може би беше като Бог — реална, но и нереална. Ами ако нощем започнех да се моля на Леля Лидия вместо на Бог?

По-късно през седмицата наистина опитах, ала беше немислимо — да отправяш молитва към жена — затова престанах.

Шестнайсета глава

Преживях остатъка от онзи следобед като сомнамбул. Бродирахме комплекти от кърпички за Лелите — цветя, подходящи за имената им: ехинацея за Елизабет, зюмбюл за Хелена, теменужки за Видала. Аз бродирах люляк за Лидия и дори не забелязах, че съм се убола на иглата, докато Сонамит не отбеляза:

— Има кръв по бродерията ти.

Габриела — слабичко и язвително момиче, станало популярно, както аз бях преди, защото баща ѝ се беше издигнал и имаше три Марти — прошепна:

— Сигурно най-после ѝ е дошъл цикълът, ама от пръста.

И всички се засмяха, защото повечето други момичета вече имаха месечен цикъл, дори Бека. Леля Видала чу смеха, вдигна очи от книгата си и разпореди:

— Достатъчно.

Леля Ести ме заведе в тоалетната, изми кръвта от пръста ми и ми сложи лепенка, но се наложи да накиснем кърпичката в студена вода, защото така се изпира кръвта, особено от бял плат. Леля Видала ни предупреди, че като Съпруги трябва да умеем да чистим кръв, щяло да бъде част от задълженията ни — ще ни се налага да надзираваме дали Мартите го правят както трябва. Почистването на кръвта и на други субстанции, които отделят женските тела, влизаше в задълженията на жената да се грижи за околните, най-вече за децата и за възрастните хора, обясняваше ни Леля Ести, която винаги представяше нещата в положителна светлина. Жените притежаваха тази дарба, защото така бе устроен мозъкът им — не беше толкова твърд и съсредоточен като мъжкия, а мек, влажен, топъл и обгръщащ като… като какво? Тя не довърши изречението.

Като кал на слънце, помислих си. Тази представа изникна в главата ми — затоплена кал.

— Нещо не е наред ли, Агнес? — попита Леля Ести, след като изми пръста ми. Отговорих, че няма проблем. — Тогава защо плачеш, скъпа?

Явно наистина плачех: от очите ми течаха сълзи, струяха от влажната ми и кална глава, колкото и да се мъчех да се овладея.

— Защото ме боли! — изхлипах.

Тя не попита какво ме боли, но сигурно се е досетила, че не е убоденият пръст. Прегърна ме и стисна раменете ми.

— Много неща причиняват болка — каза, — но трябва да се стараем да бъдем ведри. Бог обича ведростта. Той ни учи да ценим хубавите неща в живота.

Лелите често ни осведомяваха какво обича и какво не обича Бог, особено Леля Видала, която явно го познаваше най-отблизо. Сонамит веднъж се канеше да попита Леля Видала какво обича да закусва Бог, с което скандализира по-плахите момичета, само че така и не го направи.

Какво ли мислеше Бог за майките — и истинските, и неистинските? Знаех обаче, че няма смисъл да разпитвам Леля Ести коя е истинската ми майка и как ме е избрала Табита, нито дори на колко годинки съм била тогава. Лелите в училище избягваха да говорят за родителите ни.

* * *

Когато се прибрах у дома в онзи ден, приклещих Зила в кухнята, където тя правеше бисквити, и повторих всичко, което Сонамит ми беше наговорила на обяд.

— Приятелката ти има голяма уста — каза тя. — Трябва по-често да я държи затворена.

Необичайно резки думи за Зила.

— Но е вярно, така ли? — попитах.

Все още се надявах, че тя ще отрече всичко.

Зила въздъхна.

— Искаш ли да ми помогнеш за бисквитите?

Твърде голяма бях вече, за да ме подкупва с такива подаръчета.

— Просто ми отговори — настоях. — Моля те.

— Ами според новата ти мащеха — да. Така е. Или нещо подобно.

— Значи Табита не ми е майка — казах, сдържайки сълзите, които отново напираха, и се постарах гласът ми да не трепери.

— Зависи какво означава за теб „майка“ — отговори Зила. — Жената, която те ражда, или жената, която те обича най-силно?

— Не знам — отговорих. — Може би онази, която ме обича най-силно?

— Тогава Табита е твоята майка — отговори Зила, режейки бисквитите. — Ние, Мартите, също сме ти майки, защото и ние те обичаме. Макар и невинаги да ти се струва така. — Вдигаше всяка кръгла бисквита с лопатката за обръщане на палачинки и я поставяше върху хартията за печене. — Всички искаме най-доброто за теб.

С което изгуби донякъде доверието ми, понеже Леля Видала също твърдеше, че иска най-доброто за нас, обикновено точно преди да ни накаже. Обичаше да ни удря с пръчката между краката, за да не се вижда, а понякога и по-нависоко, като ни караше да се наведем и да си вдигнем полата. Случваше се да нашляпа някоя от нас пред целия клас.

— Какво е станало с майка ми? — попитах. — Дето бягала през гората? След като ме взели от нея?

— Наистина не знам — каза Зила, без да ме поглежда, докато пъхаше бисквитите в горещата фурна. Исках да попитам дали ще мога да си взема една, когато извади тавата — обожавах топли бисквити — но прецених, че молбата ми ще прозвучи детински насред такъв сериозен разговор.

— Застреляли ли са я? Убили ли са я?

— О, не — отговори Зила. — Не биха направили подобно нещо.

— Защо?

— Защото била способна да ражда. Родила с теб, нали? Доказателството. Никога няма да убият такава жена, освен ако няма друг изход. — Тя замълча, докато осмисля думите ѝ. — Най-вероятно са се погрижили тя да бъде… Лелите от Център „Леа и Рахел“ са се молили за нея, най-напред са поговорили с жената, опитали са да я разубедят.

В училище се носеха слухове за центъра „Леа и Рахел“, но бяха доста неопределени: никоя от нас не знаеше какво всъщност се случва вътре. Въпреки това беше страшна дори мисълта, че няколко Лели се молят за теб. Не всички бяха благи като Леля Ести.

— Ами ако не успеят да я променят, тогава какво? — попитах. — Ще я убият ли? Мъртва ли е?

— О, сигурна съм, че са успели да я убедят — отговори Зила. — Много ги бива. Сърцата и умовете — тях променят те.

— Тогава къде е сега истинската ми майка? — попитах.

Дали изобщо ме помнеше? Сигурно. Сигурно ме е обичала, иначе защо ще опитва да ме вземе със себе си, като е тръгнала да бяга?

— Никой от нас не знае, скъпа — отговори Зила. — Станат ли Прислужници, вече не са с предишните си имена, а униформите крият лицата им. Всички изглеждат еднакво.

— Тя е Прислужница, така ли? — попитах. Значи онова, което ми беше казала Сонамит, беше вярно. — Моята майка?

— Това правят в Центъра — обясни Зила. — Превръщат ги в Прислужници. По един или друг начин. Онези, които успеят да заловят. Какво ще кажеш за една вкусна и топла бисквита? В момента нямам масло, но мога да ти сложа малко мед.

Благодарих ѝ. Изядох бисквитата. Майка ми беше Прислужница. Затова Сонамит твърдеше, че е блудница. Всеки знае, че Прислужниците са били блудници навремето. И все още бяха, но по различен начин.

От този момент нататък вниманието ми беше приковано изцяло върху новата ни Прислужница. Отначало я пренебрегвах, както ме бяха инструктирали — Роза твърдеше, че така е най-добре за тези жени, защото Прислужницата или щеше да роди бебе и да бъде преместена в друг дом, или нямаше да роди бебе, но пак щяха да я преместят другаде. Тъй или иначе, нямаше да остане у дома дълго. Затова за тях било най-добре да не се привързват, особено към по-младите в домакинството, тъй като неизбежно ще им се наложи да се откажат от тези приятелства. И страшно да се разстроят, нали?

Затова странях от Кайлова и се преструвах, че не я забелязвам, когато тя влизаше в кухнята с червената си рокля, за да вземе кошницата за пазар и да излезе. Всички Прислужници се разхождаха ежедневно и по двойки, виждахме ги по тротоарите. Никой не им досаждаше, не ги докосваше и не ги заговаряше, защото в известен смисъл те бяха недосегаеми.

Сега обаче започнах да хвърлям коси погледи към Кайлова при всяка възможност. Тя имаше бледо овално лице, празно като отпечатък от пръст в ръкавица. И аз владеех безизразните физиономии, затова не вярвах, че под тази външност тя е наистина празна. Преди е имала съвсем различен живот. Как ли е изглеждала, когато е била блудница? Блудниците спяха с много мъже. С колко ли беше спала тя? И какво точно означаваше това — да бъдеш с мъже, и с какви мъже точно? Беше ли допускала части от тялото ѝ да се показват от дрехите? Беше ли носила панталони като мъж? Това ми се струваше страшно скверно, направо невъобразимо! Ако го беше правила обаче, каква дързост само! Сигурно е била съвсем различна от сега. Много по-енергична.

Заставах до прозореца и я гледах в гръб, когато излизаше на обичайната си разходка — прекосяваше градината и поемаше по пътеката към портата. После си събувах обувките, минавах на пръсти в коридора и се промъквах в стаята ѝ в задната част на къщата, на третия етаж. Средно голяма стая със собствена баня. Плетен килим, на стената висеше картина на сини цветя във ваза, която преди беше на Табита.

Мащехата ми закачи картината там, сигурно за да не я гледа, прочисти отворените за посетители помещения в къщата от предмети, които можеха да напомнят на нейния нов съпруг за първата му Съпруга. Пола не го направи явно, действаше подмолно — преместваше или изхвърляше вещите една по една — но аз знаех какво е намислила. Поредната причина да не я харесвам.

Няма смисъл от заобикалки. Вече не прибягвам до тях. Не просто не харесвах Пола, мразех я. Омразата е много лошо чувство, защото смразява душата — Леля Ести ни научи на това — обаче макар да не се гордея с признанието си и да се молех да ми бъде простено това прегрешение, наистина изпитвах ненавист към мащехата си.

Влизах в стаята на Прислужницата, тихо затварях вратата и започвах да тършувам. Коя беше тя всъщност? Ами ако се окажеше изчезналата ми майка? Знаех, че си фантазирам, но се чувствах самотна. Приятно ми беше да си представям какво ще стане, ако излезе вярно. Двете щяхме да се хвърлим в обятията си, щяхме да се прегърнем, щастливи, че сме се намерили след толкова много време… И после? Не можех да си представя какво ще се случи после, но имах смътното усещане, че ще възникнат проблеми.

В стаята на Кайлова нямаше нищо, което да ми подскаже коя е тя. Червените ѝ рокли висяха подредени в гардероба, обикновеното ѝ бяло бельо и торбестите нощници бяха сгънати прилежно върху рафтовете. Тя имаше втори чифт обувки, още едно наметало и още едно бяло боне. Четка за зъби с червена дръжка. И куфар, в който си беше донесла вещите, но сега беше празен.

Седемнайсета глава

Прислужницата ни най-сетне забременя. Знаех го още преди да ми кажат, защото вместо да се държат с нея като с бездомно пале, което са приютили от жалост, Мартите започнаха да се суетят, да ѝ поднасят по-големи порции храна и да ѝ слагат вазички с цветя върху таблите със закуската. И понеже бях обсебена от нейната личност, се стараех да забелязвам такива подробности.

Слушах как Мартите разговарят развълнувано в кухнята, когато не подозираха, че ги чувам, но невинаги разбирах какво казват. Когато бях при тях, Зила често се усмихваше просто ей така, а Вира снишаваше резкия си глас, все едно е в църква. Дори Роза имаше самодоволно изражение, все едно е изяла неочаквано сладък портокал, но го пази в тайна.

А мащехата ми Пола направо сияеше. Държеше се по-мило с мен, озовяхме ли се в една стая, което гледах да се случва рядко. Закусвах в кухнята, преди да ме откарат на училище, и на вечеря ставах от масата бързо-бързо, уж за да се заема с домашните: бродерия, плетиво или нещо за шиене, рисунка, която трябва да довърша, акварел, който да нарисувам. Пола никога не възразяваше — и тя като мен не държеше да се виждаме.

— Кайлова е бременна, нали? — попитах Зила една сутрин.

Постарах се въпросът ми да прозвучи нехайно, в случай че греша. Сварих Зила неподготвена.

— Откъде знаеш? — попита тя.

— Не съм сляпа — отговорих надменно и вероятно дразнещо.

В такава възраст бях.

— Не бива да го обсъждаме преди третия месец — отговори Зила. — Първите три месеца са най-опасни.

— Защо? — попитах.

Въпреки прожекцията на снимки на зародиши, която ни устрои сополивата Леля Видала, всъщност не знаех много по въпроса.

— Защото, ако е Нерожба, тогава най-вероятно ще се роди преждевременно — отговори Зила. — И ще умре.

Знаех за Нерожбите — не учехме за тях, но се носеха слухове. Шушукаше се, че имало много такива. Прислужницата на Века родила момиченце без мозък. Клетата Века беше много разстроена, защото искаше сестричка.

— Молим се за нея. И за… онова нещо — додаде Зила.

Забелязах как се изрази.

Пола обаче явно беше намекнала пред Съпругите, че Кайлова е бременна, защото изведнъж статутът ми в училище отново се подобри. Сонамит и Века си съперничеха за вниманието ми както преди, а другите момичета ми угаждаха, сякаш ме обгръщаше невидима аура.

Едно бъдещо бебе озаряваше живота на всички, свързани с него. Домът ни сякаш бе обгърнат от златисто сияние, което ставаше по-ярко и по-златисто с течение на времето. Когато прескочихме трите месеца, в кухнята се проведе неофициално тържество и Зила направи торта. Що се отнася до Кайлова, нейното лице, доколкото можех да го видя, изразяваше не толкова радост, колкото облекчение.

Насред цялото сдържано ликуване обаче аз бях като буреносен облак. Това незнайно бебе в корема на Кайлова поглъщаше цялата обич и за мен сякаш нищо не оставаше. Бях сам-сама. И ревнувах — бебето щеше да си има майка, а аз никога нямаше да имам. Дори Мартите се извръщаха от мен към сиянието от корема на Кайлова. Срамувам се да го призная — да ревнувам от едно бебе! — но това беше истината.

По онова време се случи нещо, което би трябвало да прескоча, защото е най-добре да бъде забравено, но то повлия на избора, който скоро ми предстоеше да направя. Вече съм по-голяма и съм опознала света по-добре, затова разбирам защо в очите на някои хора събитието няма да е толкова значимо, но аз бях момиче от Галаад и за пръв път попадах в подобно положение, затова за мен не беше дреболия. Напротив, ужасих се. И се засрамих — когато ти се случи нещо позорно, срамът полепва по теб. И се чувстваш осквернен.

Прелюдията е незначителна — трябваше да отида на ежегодния си преглед при зъболекар. Зъболекарят се казваше д-р Гроув, бащата на Бека. Беше най-добрият според Вира — най-високопоставените Командири и техните семейства ходеха при него. Кабинетът му се намираше в сградата „Здравен благослов“, където имаше само лекарски и стоматологични кабинети. Отпред се мъдреше изображение на усмихнато сърце и усмихнат зъб.

Една от Мартите обикновено ме придружаваше на преглед при лекар или зъболекар и оставаше в чакалнята, защото така беше уместно, твърдеше Табита, без да дава повече обяснения, но Пола разпореди Пазителят просто да ме закара, тъй като в къщата имало много работа с оглед на промените, за които следва да се подготвят — имаше предвид бебето — и щяло да бъде загуба на време да ме придружава Марта.

Нямах нищо против. Всъщност се чувствах пораснала, щом отивах сама. Седях с изпънат гръб на задната седалка, зад нашия Пазител. После влязох в сградата, натиснах копчето на асансьора, на което имаше нарисуван зъб, намерих етажа и вратата, настаних се в чакалнята и се заех да разглеждам снимките на прозрачни зъби на стената. Когато ми дойде редът, асистентът, господин Уилям, ме покани и се настаних на зъболекарския стол. Влезе доктор Гроув, господин Уилям донесе картона ми, излезе и затвори вратата. Зъболекарят разгледа данните от предишните ми прегледи, попита ме имам ли проблеми със зъбите и аз отговорих, че нямам.

Почовърка в устата ми с разни инструменти и едно огледалце, както обикновено. И както обикновено, аз виждах очите му отблизо, уголемени от очилата му — сини и кървясали, с набръчкани клепачи — стараех се да не вдишвам, когато той издишваше, защото дъхът му миришеше на лук, както обикновено. Беше мъж на средна възраст, доста невзрачен.

Свали си белите еластични ръкавици и изми ръцете си над мивката зад гърба ми.

— Идеални зъби — отбеляза. — Идеални. Пораснала си, Агнес.

После положи длан върху малката ми, но вече набъбнала гръд. Беше лято и бях облечена с лятната си униформа, розова, от тънък памук.

Застинах от изумление. Значи беше вярно всичко онова за мъжете и техните буйни огнени импулси, които бях разпалила единствено седейки на зъболекарския стол. Бях дълбоко смутена — какво да кажа? Не знаех, затова просто се престорих, че нищо не се случва.

Доктор Гроув стоеше зад мен, затова лявата му длан беше върху лявата ми гърда. Не виждах тялото му, само ръката с дълги и рижи косъмчета. Беше топла. И стоеше върху ми като едър топъл рак. Не знаех какво да правя. Да я вдигна ли от мястото ѝ? Щях ли така да предизвиквам още по-силен изблик на огнена похот? Да опитам ли да се махна? И тогава ръката му стисна гърдата ми. Пръстите напипаха зърното ми и го щипнаха. Все едно ми забоде габърче. Подскочих напред с горната половина на тялото си — трябваше по най-бързия начин да стана от този зъболекарски стол, но ръката му ме притискаше. После внезапно се вдигна и пред очите ми се показа част от туловището на доктор Гроув.

— Крайно време е да видиш един от тези — каза той с най-нормален тон, с който изричаше всичко. — Много скоро ще го усетиш в себе си.

Хвана дясната ми ръка и я положи някъде върху тялото си.

Едва ли се налага да ви описвам какво последва. Беше си приготвил кърпа. Избърса се и прибра издатъка обратно в панталона си.

— Така, добро момиче. Добро момиче. Не съм те наранил. — И ме потупа бащински по рамото. — Не забравяй да си миеш зъбите два пъти дневно и после да ги почистваш с конците. Господин Уилям ще ти даде нова четка за зъби.

Излязох от кабинета, дълбоко погнусена. Господин Уилям седеше в чакалнята с равнодушно изражение на скромното си трийсетинагодишно лице. Подаде ми чашка с нови розови и сини четки за зъби. Достатъчно бях осведомена, че да избера розовата.

— Благодаря — казах.

— Няма защо — отговори господин Уилям. — Имаш ли кариеси?

— Не. Този път нямам.

— Хубаво. Не яж сладко и може изобщо да нямаш развалени зъби. Добре ли си?

— Да.

Къде беше вратата?

— Струваш ми се пребледняла. Някои хора се страхуват от зъболекари.

Това подигравателна усмивка ли беше? Знаеше ли той какво се е случило вътре?

— Не съм пребледняла — отговорих глупаво, защото откъде ще знам дали не съм.

Напипах бравата и изхвърчах навън, стигнах до асансьора и натиснах копчето за надолу.

Щеше ли да ми се случва всеки път, когато ходя на зъболекар? Не можех да кажа, че не искам да ходя при доктор Гроув, без да обясня защо, а обясня ли защо, щях да загазя, сигурна бях. Лелите в училище ни учеха, че трябва да съобщим на отговорен човек — тоест на тях — ако някой мъж ни докосне неуместно, но ние знаехме, че е глупаво да вдигаме врява, особено ако става дума за уважаван човек като доктор Гроув. Пък и как щеше да се почувства Бека, ако наговоря такива неща за баща ѝ? Щеше да е страшно унижение за нея, щеше да бъде съсипана. Невероятно предателство.

Имаше момичета, докладвали за подобни случаи. Едната твърдеше, че домашният им Пазител плъзнал длани по краката ѝ. Друга — че събирачът на смет си разкопчал панталона пред нея. Първата отнесе бой с камшик отзад по бедрата, задето лъже, а на втората обясниха, че свестните момичета не обръщат внимание на дребните лудории на мъжете, а просто отместват поглед.

Аз обаче не можех да отместя поглед. Нямаше накъде да погледна.

— Не ми се вечеря — казах на Зила в кухнята.

Тя ме стрелна с очи.

— Добре ли мина прегледът при зъболекаря, скъпа? — попита тя. — Имаше ли кариеси?

— Не — отвърнах и направих вял опит за усмивка. — Зъбите ми са идеални.

— Да не си болна?

— Може да съм настинала — отвърнах. — Ще ида да полегна.

Зила ми приготви топла напитка с лимон и мед и я донесе в стаята ми на поднос.

— Трябваше да те придружа — каза тя, — но всички са единодушни, че той е най-добрият зъболекар.

Тя знаеше. Или подозираше. И ме предупреждаваше да не казвам нищо. Ето така говореха те, кодирано. По-точно, всички говорехме така. Дали и Пола знаеше? Дали не предусещаше, че в кабинета на доктор Гроув може да се случи нещо подобно? Затова ли ме изпрати сама?

Реших, че безусловно е така. Че го е направила нарочно, за да ме стисне той по гърдата и да ми навре под носа онова мръсно нещо. Пола искаше да бъда осквернена. Точно това беше библейската дума — осквернена. Сигурно се кискаше злобно на подлия номер, който ми беше скроила, защото предчувствах, че в нейните очи щеше да мине категорично в тази графа — като шега.

След случилото се престанах да се моля за опрощение заради омразата, която изпитвах към нея. Имах пълното право да я ненавиждам. Бях готова да мисля само най-лоши неща за нея и го направих.

Осемнайсета глава

Месеците се нижеха, аз продължавах да се прокрадвам на пръсти и да подслушвам. Стараех се да виждам, без да ме виждат, да чувам, без да ме чуват. Откривах пролуки между затворените врати и техните рамки, удобни места в коридорите и по стълбите, изтънели участъци в стените. В повечето случаи чувах откъслечно или долавях само мълчание, но постепенно се научих да сглобявам тези късчета и да попълвам неизреченото.

Нашата Прислужница, Кайлова, ставаше все по-едра — по-точно коремът ѝ — и колкото по наедряваше, толкова по-възторжени ставаха всички у дома. Говоря за жените. Чувствата на Командир Кайл бяха загадка. Изражението му винаги беше каменно, но от мъжете никой не очакваше да дават воля на емоциите си, като плачат или дори се смеят силно, макар че зад затворените врати на трапезарията се чуваше смях, когато Командирът имаше гости на вечеря и им поднасяше вино и десерти с разбита сметана, които Зила приготвяше умело, ако успееше да се снабди със сметана, разбира се. Подозирам, че все пак е бил относително развълнуван от издутия като балон корем на Кайлова.

Понякога се питах какво ли е изпитвал към мен собственият ми баща. За майка си знаех нещичко — тя беше избягала с мен, Лелите я бяха направили Прислужница — обаче за баща си не знаех нищо. Е, вероятно все нещо съм знаела, всеки знаеше. Сигурно допускате, че съм запълнила празнините с идеализирани представи, но не е вярно — останаха си празни.

Кайлова се беше превърнала в своеобразна знаменитост. Съпругите постоянно измисляха някакво извинение да изпращат Прислужниците си — уж за яйце назаем или да върнат някоя купа, а всъщност да попитат как е бременната. Пускаха ги да влязат в къщата, после викаха Прислужницата да слезе, за да могат гостенките да положат длани върху корема ѝ и да усетят как рита бебето. Каква гледка бяха лицата им, докато извършваха този ритуал — такова удивление, все едно пред очите им се разиграваше чудо. И надежда, защото щом Кайлова можеше, значи и те можеха. Завист, защото на тях все още не им се получаваше. Копнеж, защото наистина искаха да успеят. Отчаяние, защото може би никога нямаше да им се случи. Още не знаех какво може да сполети Прислужница, която макар да е смятана за способна да даде живот, се окаже безплодна във всички къщи, където я изпратят, но допусках, че едва ли е хубаво.

Пола безброй пъти кани на чай другите Съпруги. Те я поздравяваха, възхищаваха ѝ се и ѝ завиждаха, а тя се усмихваше великодушно, приемаше поздравленията им скромно и отговаряше, че благословията идва свише. После викаше Кайлова в дневната, където Съпругите надаваха радостни възгласи и се суетяха около нея. Дори ѝ казваха „скъпа“, което никога не правеха с обикновена Прислужница с плосък корем. После питаха Пола как ще кръсти бебето си.

Нейното бебе. Не на Кайлова. Какво ли мислеше тя по въпроса? Съпругите обаче изобщо не се интересуваха какво се случва в главата ѝ, интересуваше ги само коремът ѝ. Потупваха го и понякога дори допираха ухо до него да слушат, докато аз стоях зад отворената врата на дневната и наблюдавах лицето ѝ през пролуката. Виждах как тя се старае да запази каменно изражение, но невинаги успяваше. Лицето ѝ беше по-заоблено, отколкото при пристигането ѝ, почти подуто, и на мен все ми се струваше, че е заради сълзите, които не си позволяваше да пролива. Дали плачеше тайно? Дебнех пред затворената ѝ врата, долепила ухо до нея, но не я чух да плаче.

Дебненето ме ядосваше. Някога бях имала майка, но ме бяха откъснали от нея и ме бяха дали на Табита точно както това бебе щеше да бъде отнето от Кайлова и дадено на Пола. Така правеха, така стояха нещата тук, за да се подсигури хубаво бъдеще за Галаад — малцина трябваше да направят жертви в името на мнозинството. Съзнавах, че това не е редно, макар че Лелите бяха единодушни по въпроса и учеха и нас на същото.

Не можех да заклеймя Табита обаче, макар да беше приела откраднато дете. Не тя беше устроила света по този начин, освен това ми беше истинска майка — обичаше ме и аз обичах нея. Продължавах да я обичам, а може би тя мен — също. Кой знае? Сигурно сребристият ѝ дух ме обгръщаше, кръжеше и бдеше над мен. Приятна мисъл.

Имах нужда от нея.

Най-сетне настана Рождественият ден. Не бях отишла на училище, защото най-сетне беше започнал цикълът ми и имах силни спазми. Зила ми приготви топла грейка, разтри ме с мехлем и ми направи болкоуспокояващ чай, и аз се бях свила на леглото и се самосъжалявах, когато чух сирената на Родомобила по нашата улица. Надигнах се от леглото и застанах на прозореца — да, червеният микробус мина през портата на къщата и от него слязоха десетина и повече Прислужници. Не виждах лицата им, но от движенията им — по-бързи от обикновено — разбрах, че са развълнувани.

След това започнаха да пристигат колите на Съпругите, които също бързо влизаха в къщата с еднаквите си сини наметки. Пристигнаха и два автомобила с Лели, които не познавах. И двете бяха по-възрастни, а едната носеше черна чанта с изобразени червени крила, увита на възел змия и луна — чантата на женския отряд на Първа медицинска помощ. Много Лели бяха обучени да дават първа помощ и да акушират, макар да не бяха истински лекарки.

От мен не се очакваше да присъствам на раждането. Момичетата и неомъжените млади жени — каквато бях станала току-що с първия си месечен цикъл — нямаха право да гледат и да знаят какво се случва, защото такива гледки и звуци не бяха подходящи за нас и можеха да ни навредят, да ни отвратят или уплашат. Това интимно червено знание беше за омъжените жени и за Прислужниците, също за Лелите, разбира се, за да го преподават на Акушерките. Естествено, аз потиснах болките си, сложих си халата и чехлите и се качих до средата на стълбите за третия етаж, където не можеха да ме виждат.

Съпругите бяха на долния етаж, пиеха чай в дневната и очакваха да настъпи знаменателният миг. Не знаех точно кой, но ги чувах да се смеят и да си бъбрят. Пили бяха и шампанско, не само чай, както заключих по шишетата и празните чаши, които видях в кухнята по-късно.

Прислужниците и изпратените Лели бяха при Кайлова. Тя не си беше в стаята — там нямаше да се поберат всички — а в голямата спалня на втория етаж. Чувах я как пъшка като животно, а Прислужниците скандираха: „Напъвай, напъвай, напъвай, дишай, дишай, дишай“, а от време на време непознат изтерзан глас, сигурно на Кайлова, простенваше „О, боже, о, боже“ мрачно и издълбоко, сякаш се разнасяше от кладенец. Беше страховито. Седях на стълбите, обгърнала тялото си с ръце, и цялата треперех. Какво се случваше? Какво изтезание, какво страдание? Какво ставаше?

Тези звуци се разнасяха сякаш много дълго време. Чувах и забързани стъпки по коридорите — Мартите, които носеха каквото е необходимо и отнасяха други неща. По-късно вечерта надникнах в пералното помещение и установих, че има окървавени чаршафи и кърпи. После една от Лелите излезе в коридора и започна да издава нареждания по своя Компюслов: „Незабавно! Възможно най-бързо! Кръвното ѝ налягане е ниско! Изгубила е твърде много кръв!“.

Разнесе се писък, после още един. Една от Лелите се провикна надолу по стълбите към Съпругите:

— Елате веднага! — Лелите обикновено не крещяха така. Множество забързани стъпки нагоре по стълбите и нечий глас, който възкликна: — О, Пола!

Чу се воят на нова сирена, различна. Надникнах в коридора — нямаше никого — и притичах до стаята си, за да погледна през прозореца. Черна кола, с червените крила и змията, но с висок златен триъгълник — истински лекар. Той буквално изскочи от колата, затръшна вратата и хукна нагоре по стълбите.

Чух го да казва: „Мамка му! Мамка му! Мамка му Божия!“.

Дори това беше адски плашещо — за пръв път чувах мъж да говори така.

Роди се момче, здрав син на Пола и Командир Кайл. Кръстиха го Марк. Обаче Кайлова умря.

Седях с Мартите в кухнята, след като Съпругите, Прислужниците и всички останали се разотидоха. Мартите ядяха остатъците от храната за гостите: сандвичи с изрязани корички на хляба, торта, истинско кафе. Предложиха и на мен, но не бях гладна. Попитаха как са спазмите ми, увериха ме, че утре ще се чувствам по-добре, а след известно време изобщо няма да ме боли толкова, пък и бездруго се свиквало. Не по тази причина обаче нямах апетит.

Обясниха ми, че ще пристигне дойка — наскоро родила Прислужница, изгубила бебето си. Или да го хранят с млечна формула, но всеки знаел, че тя не е толкова полезна. Все пак щяла да поддържа дребосъка жив.

— Клетото момиче! — възкликна Зила. — Да преживее всичко това напразно!

— Поне бебето спасиха — изтъкна Вира.

— Или едното, или другото — изтъкна Роза. — Наложи се да я разрежат.

— Отивам да си лягам — казах.

Още не бяха изнесли Кайлова от къщата. Беше в стаята си, увита в чаршаф, както установих, когато се прокраднах безшумно нагоре по стълбите.

Открих лицето ѝ. Беше призрачно бледо — сигурно кръвта ѝ беше изтекла. Веждите ѝ бяха руси, меки и изящни, извити сякаш изненадано. Очите ѝ бяха отворени и ме гледаха. Сигурно ме виждаше за пръв път. Целунах я по челото.

— Никога няма да те забравя — уверих я. — Другите ще те забравят, но ти обещавам, че аз няма.

Мелодраматично, знам, бях още дете. Но както виждате, удържах на думата си — не я забравих. Нея, Кайлова, безименната, погребана под малка квадратна каменна плоча, която можеше да остане и без надпис. Намерих я в гробището на Прислужниците години по-късно.

И когато имах възможността да го направя, потърсих я в Архива на кръвното родство и я намерих. Научих истинското ѝ име. Знам, че е безпредметно, освен за хората, които са я обичали, а после е била откъсната от тях. За мен обаче откритието беше като отпечатък от длан в пещера — равносилно бе на знак, на послание. Аз бях тук. Аз съществувах. Аз бях истинска.

Как се казваше ли? Разбира се, че искате да узнаете.

Кристъл. Така я помня сега. Като Кристъл.

Направиха скромно погребение на Кристъл. Позволиха ми да присъствам — след първия си месечен цикъл вече официално бях жена. Прислужниците, които бяха там по време на раждането, също дойдоха, както и всички членове на нашето домакинство. Дори Командир Кайл се появи като проява на уважение.

Изпяхме два химна — „Възвиси нисшите“ и „Благословен да е плодът“ — а легендарната Леля Лидия изнесе реч. Наблюдавах я с почуда — сякаш собствената ѝ снимка беше оживяла. Значи все пак съществуваше. Само че изглеждаше по-възрастна, отколкото на снимката, и изобщо не беше толкова страховита.

Каза, че нашата сестра в служението, Прислужницата Кайлова, е принесла върховната жертва и е починала като благородна и почтена жена, че е изкупила предишния си греховен живот и е блестящ пример за всички останали Прислужници.

Гласът на Леля Лидия трепна, докато изричаше тези думи. Пола и Командир Кайл изглеждаха благоговейни и печални, от време на време кимаха, а някои Прислужници се разплакаха.

Аз не плаках. Вече го бях сторила. Всъщност бяха разпорили Кристъл, за да извадят бебето, и я бяха убили. Не по нейна воля. Тя не беше избрала да издъхне като благородна и почтена жена, нито да бъде бляскав пример, само че никой не го спомена.

Деветнайсета глава

В училище положението ми беше по-лошо от всякога. Бях се превърнала в табу — нашата Прислужница беше умряла, а момичетата смятаха това за зла прокоба. Бяха много суеверни. В училището на Видала имаше две религии: официалната, на която ни учеха Лелите: за Бог и специалното предназначение на жените, и неофициалната, която се предаваше от момиче на момиче чрез игри и песни.

По-малките момичета имаха много броилки, например: Едно лице, две опако: съпруг избраха ти, девойко; едно лице, две опако: този убиха го, нов иде бойко-бойко. В съзнанието на невръстните момиченца съпрузите не бяха истински хора. Приличаха по-скоро на мебели, поради което подлежаха на замяна, както правех аз в кукленската си къща.

Най-популярната песенна игра сред по-малките момиченца се казваше „Бесеница“ и текстът гласеше:

Кой виси на стената? Тра-ла-ла, о-ла-ла!

Прислужница. Как казва се жената? Тра-ла-ла, о-ла-ла!

Тя беше (тук слагахме името на някоя от нас), ала сега не е. Тра-ла-ла, о-ла-ла!

И бебче имаше в гърнето (тук се тупахме по плоското коремче). Тра-ла-ла, о-ла-ла!

Момичетата минаваха под вдигнатите ръце на две други момичета, а всички напяваха: Едно — убийство, две — целувка, три — бебе, четири — изчезнала безследно, пет — жива, шест — мъртва, седем — пипнахме те, червена, кървавочервена!

Седмото момиче попадаше в капана на двете, които брояха, и те го разхождаха в кръг, преди да го цапнат по главата. Тогава тя беше „мъртва“, но имаше право да избере следващите две екзекуторки. Съзнавам, че звучи едновременно зловещо и лекомислено, но децата превръщат в игра онова, което е край тях.

В очите на Лелите забавлението сигурно е съдържало предупреждения и заплахи в полезна степен. Защо обаче започваше с убийство? Защо то предхождаше целувката? Защо не обратното, което би било и по-естествено? Често съм размишлявала над това впоследствие, но така и не намерих отговор.

По време на учебните занятия ни бяха позволени и други игри. Играехме на „Змии и стълби“: ако попаднеш на „молитва“, изкачваш се по стълбата, опряна в Дървото на живота, ако попаднеш на „грях“, плъзгаш се надолу по сатанинска змия. Даваха ни и книжки за оцветяване, в които оцветявахме табелите над магазините: „Всяка плът“, „Хлябове и риби“, за да ги научим. Оцветявахме и облеклото на хората: в синьо за Съпругите, на райета за Иконосъпругите, в червено за Прислужниците. Века веднъж загази пред Леля Видала, защото оцвети една Прислужница в пурпурно.

Другите момичета по-скоро шушукаха суеверно помежду си, отколкото напяваха, и то не на игра, а съвсем сериозно. Ето един пример:

В леглото ти ако Прислужницата се спомине,

на твойта съвест кръвта ѝ ще тежи.

Ако издъхне рожбата на твоята Слугиня,

ще живееш сред въздишки и сълзи.

Ако родилни мъки в гроб я отнесат,

злини докрай света ще те морят[14].

Кайлова беше починала по време на раждане, затова другите момичета ме мислеха за прокълната, но тъй като бебето Марк беше живо и здраво и ми беше братче, ме смятаха и за невероятно благословена. Другите момичета не ме дразнеха открито, но ме избягваха. Олда присвиваше очи и гледаше в тавана, когато ме забележеше да приближавам, Бека се извръщаше, макар да ми пъхаше тайно части от обяда си. Сонамит съвсем се откъсна от мен било поради страх от смъртта, или от завист заради раждането, или по малко и от двете.

У дома вниманието беше изцяло насочено към бебето и си настояваше за него, имаше силен глас. И макар да се наслаждаваше на престижната си позиция като майка на бебе, при това момче, Пола не беше настроена майчински. Вземаше малкия Марк, колкото да го покаже пред приятелките си, но това ѝ беше предостатъчно, после го предаваше на дойката — пълничка и печална Прислужница, която до неотдавна била Такърова, но вече беше Кайлова, разбира се.

Когато не ядеше, спеше или не биваше излаган на показ, Марк прекарваше времето си в кухнята, където се превърна в любимец на Мартите. Те обичаха да го къпят, прехласваха се по малките пръстчета на ръцете и краката му, по трапчинките му, по миниатюрния му мъжки орган, от който беше способен да изстрелва забележителен фонтан от урина. Какво силно мъжле!

От мен се очакваше да се включа в благоговението и когато не го правех достатъчно ревностно, ми нареждаха да престана да се муся, защото скоро съм щяла да си имам свое бебе и тогава да позная щастието. Силно се съмнявах — не за бебето, а за щастието. Стремях се да прекарвам колкото може повече време в стаята си, избягвах веселието в кухнята и размишлявах колко несправедливо е устроен светът.

VII

Стадион

Ръкописът от Ардуа Хол

Двайсета глава

Минзухарите се бяха стопили, нарцисите се бяха смачкали като хартия, лалетата бяха изпълнили съблазнителния си танц и бяха обърнали наопаки полите на венчелистчетата си, преди да ги съблекат съвсем. Билките, които Леля Клоувър и нейните съратнички полувегетариантки с градинските лопатки отглеждаха край стените на Ардуа Хол, са избуяли. Лельо Лидия, непременно изпийте този ментов чай ще направи чудеса с храносмилането ви! Иде ми да я срежа: „Не си ври носа в моето храносмилане!“, но си напомням, че те всички са добронамерени. Убедително извинение ли е това изобщо, когато килимът е изцапан с кръв?

И аз съм добронамерена, мърморя си понякога тихо. И аз правя всичко за добро или поне за най-доброто възможно, което не е едно и също. И все пак, замислете се колко по-зле би могло да бъде, ако ме нямаше.

Глупости, отговарям понякога. Друг път обаче сама се хваля. Кой твърди, че последователността е добродетел?

Кога е следващият валс на цветята? Люлякът. Толкова благонадежден. Толкова къдрав. Толкова уханен. Скоро отколешният ми враг Леля Видала ще се разкиха. Може би очите ѝ ще се подуят и няма да може да ми хвърля коси погледи с надеждата да ме улови в простъпка, в слабост, в недопустима теологична неправомерност, с която да си подсигури падението ми.

Надявай се, прошепвам си. Гордея се, че винаги съм една крачка пред теб. Но защо само една? Няколко. Катурнеш ли ме, ще завлека със себе си и храма.

Галаад има един отколешен проблем, читателю мой: за едно Божие царство на земята процентът на емигрантите е смущаващо висок. Изтичането на Прислужници например — твърде много се измъкват. Както показва анализът на бягствата, изготвен от Командир Джъд, щом открием и пресечем някой маршрут за бягство, веднага се появява друг.

Буферните ни зони са прекалено пропускливи. По-дивите области в Мейн и Върмонт са само номинално контролирани от нас и там местните жители са, ако не нескрито враждебни, то поне склонни към ерес. От собствен опит знам, че те са и плътно обвързани в мрежа от бракове, която прилича на сюрреалистично плетиво, и ако ги ядосаш, са склонни да мъстят. По тази причина е трудно да ги придумаш да се предават един друг. От известно време витаят подозрения, че сред тях има водачи, които действат или от желание да надхитрят Галаад, или от чисто користолюбие, защото се знае, че „Мейдей“ плаща добре. Каза ни го жител на Върмонт, когото заловихме: „Мейдей — за пари пропей“.

Планините и мочурищата, лъкатушните реки, скалистите заливи, които водят към морето с неговите мощни приливи — цялата помощ е тайна. Местната история познава контрабандисти на алкохол и цигари, наркопласьори, всякакви незаконни търговци. Границите не означават нищо за тях: те се промъкват, пренебрегват всякакви правила, пари сменят собственика си.

Един от чичовците ми се занимаваше с това. И татко се гордееше, понеже близките ми живееха в каравани, подиграваха се на полицията, действаха от обратната страна на системата на наказателното правосъдие. Аз не обаче: аз бях момиче, дори по-зле — умница. Не им оставаше друго, освен да ми избият от главата тези претенции — с юмруци, с ботуши, с каквото имат подръка. Прерязаха гърлото на баща ми преди триумфа на Галаад, иначе лично щях да уредя да се случи. Но стига фолклор.

Неотдавна Леля Елизабет, Леля Хелена и Леля Видала съставиха подробен план за по-строг контрол. Наричаше се Операция „Задънена улица“. План за елиминиране на проблема с емиграцията в североизточните крайморски територии. Планът очертаваше стъпките, необходими за залавянето на Прислужниците бегълки към Канада, и призоваваше към обявяване на извънредно положение в страната, удвояване на броя на полицейските кучета и по-ефикасни начини за провеждане на разпити. Усещах пръста на Леля Видала в последното: тя тайно тъгува, че изтръгването на нокти и изкормването не са в списъка на прилаганите от нас наказания.

— Добра работа — похвалих я. — Изглежда много изчерпателно. Ще го прегледам задълбочено и те уверявам, че твоите тревоги споделя и Командир Джъд, който предприема мерки, макар да не мога да споделя подробности в момента.

— Хвала — отговори Леля Елизабет, но не звучеше прехласната от радост.

— Тези бягства трябва да бъдат пресечени веднъж завинаги — заяви Леля Хелена и потърси с поглед подкрепа от Леля Видала.

Тупна с крак за повече убедителност, което сигурно беше болезнено за нея заради падналите сводове на стъпалата ѝ: беше увредила ходилата си като млада, защото беше носила обувки на „Бланик“ с тринайсетсантиметрови токчета. Днес такива обувки биха предизвикали изобличаването ѝ като предателка.

— Разбира се — съгласих се вежливо. — Освен това, изглежда, се е превърнало в бизнес, поне отчасти.

— Трябва да прочистим целия регион! — отсече Леля Елизабет. — Сътрудничат си с „Мейдей“ в Канада.

— И Командир Джъд смята така — уверих я.

— Тези жени трябва да изпълнят дълга си към Божествения план като всички нас — каза Леля Видала. — Животът не е забавление.

Бяха скалъпили плана си, без да поискат предварително разрешението ми — което беше проява на неподчинение — аз се чувствах длъжна да го предам на Командир Джъд, още повече че дори да не го сторя, той със сигурност ще научи и ще забележи моята проява на недисциплинираност.

Същия следобед трите ме посетиха. Бяха въодушевени при акции в северната част на Ню Йорк бяха заловени седмина квакери, четирима активисти на движението „Обратно към земята“, двама канадски водачи за лов на лосове и един контрабандист на лимони, всеки от които беше заподозрян във връзки с Тайната женизница. След като изтръгнехме от тях цялата допълнителна информация, която бе възможно да притежават, щяхме да се отървем от тези хора, освен ако нямаха стойност като разменна монета: не за пръв път се правеха размени на заложници между „Мейдей“ и Галаад.

Разбира се, бях запозната с тези събития.

— Поздравления — казах. — Всяка от вас има заслуги, макар че няма да бъдат огласени. Естествено, Командир Джъд ще застане под светлината на прожекторите.

— Естествено — каза Леля Видала.

— Чест е да служим — каза Леля Хелена.

— На свой ред трябва да ви предам новини лично от Командир Джъд. Но да си остане между нас. — Те се приближиха, всички обичаме тайни. — Двама високопоставени активисти в Канада са елиминирани от нашите агенти.

— Пред Неговите очи! — каза Леля Видала.

— Перлените ни момичета са изиграли основната роля — додадох.

— Хвала! — обади се Леля Хелена.

— И една случайна жертва — казах. — Леля Адриана.

— Какво се е случило с нея? — попита Леля Елизабет.

— Очакваме разяснения.

— Ще се молим за душата ѝ — каза Леля Елизабет. — А Леля Сали?

— Мисля, че е в безопасност.

— Хвала!

— Разбира се — съгласих се. — Лошата новина обаче е, че открихме пробив в сигурността си. Двамата активисти на „Мейдей“, изглежда, са получавали информация от предатели в Галаад. Някой им е предавал съобщения оттук, информирал ги е за нашите операции по сигурността и дори за нашите агенти и доброволци в Канада.

— Кой може да е? — попита Леля Видала. — Това е вероотстъпничество!

— Очите се опитват да установят — поясних. — Затова, ако забележите нещо подозрително, каквото и да е от страна на когото и да е, дори в Ардуа Хол, веднага ми съобщете.

Трите се умълчаха и се спогледаха. Предупреждението ми обхващаше и тях.

— О, не може да бъде — каза Леля Хелена. — Само си представете какъв позор би било това за нас!

— Всички в Ардуа Хол са безупречни — отсече Леля Елизабет.

— Но човешкото сърце е непочтено — отбелязах. — Междувременно браво на вас. Осведомете ме какво сте научили от квакерите и за всичко останало.

Записвам, записвам, но често се опасявам, че е напразно. Черното мастило за рисуване, което използвам, вече свършва — скоро ще трябва да мина на синьо. Няма да ми е трудно да реквизирам шишенце от запасите на училище „Видала“ — там преподават рисуване. Ние, Лелите, се снабдявахме с химикалки от черния пазар, но вече не е възможно — доставчикът от Ню Брънзуик е арестуван, след като досега твърде често успяваше да се промъква между капките.

И така, разказвах ви за микробуса със затъмнени стъкла — не, връщам се страница назад и виждам, че сме пристигнали на стадиона.

Там с Анита ни побутнаха да вървим надясно. Присъединихме се към стадо жени — описвам ги като стадо, защото ни подбираха точно като стадо. Тази група беше насочвана към най-евтините скамейки, отделени с жълта лента като на местопрестъпленията. Сигурно бяхме към четиресет жени. След като ни настаниха, свалиха белезниците. Вероятно им трябваха за други затворнички.

Двете с Анита седнахме една до друга. От лявата ми страна имаше жена, която не познавах, но ме осведоми, че е адвокат. От дясната страна на Анита седеше друга адвокатка. Зад нас — четири съдийки, пред нас — още четири. Всички бяхме съдийки или адвокатки.

— Явно ни разпределят по професии — отбеляза Анита.

Точно така се оказа. В миг на невнимание от страна на охраната жената в края на редицата ни успя да размени няколко думи с жената от съседния сектор. Там бяха лекарки.

Не бяхме обядвали, но и не ни дадоха храна. През следващите часове микробусите продължаваха да пристигат и да изсипват неохотните си пътнички.

Никоя не беше млада. Жени на средна възраст с професия, с костюми и хубави прически. Без чанти обаче — не ни позволиха да си вземем чантите. Без гребен, червило, огледало, без освежаващи смучещи бонбони, без хартиени кърпички. Удивително е колко разголен се чувстваш без тези неща. Поне навремето.

Слънцето приличаше, а ние нямахме нито шапки, нито слънцезащитен крем — представях си как по залез ще съм червена като домат. Поне седалките имаха облегалки. Нямаше да бъдат неудобни, ако бяхме там за развлечение, обаче не ни развличаха, а и не ни позволяваха да станем да се разтъпчем — всеки опит за такова нещо предизвикваше крясъци. Естествено, ако седиш неподвижно, ще ти стане досадно и ще те заболят задникът, гърбът и мускулите на бедрата. Несъществена болка, но все пак болка.

Корях се наум, колкото да минава времето. Глупачка, глупачка, глупачка: вярвах във всички онези щуротии за живота, в свободата, демокрацията и правата на човека, които бях попила, докато следвах право. Вечни истини, които защитаваме открай време. Аз зависех от това като от заклинание.

Гордееш се, че си реалистка, укорявах се, ами хайде, изправи се пред фактите тогава. Тук, в Съединените щати, е извършен преврат, както е ставало в миналото в редица други страни. Всяка принудителна промяна на управлението винаги е следвана от мерки за смазване на опозицията. Тя се предвожда от образованите, затова те ще бъдат елиминирани първи. Ти си съдия, харесва ли ти, или не, ти си образована. Няма да те искат в обкръжението си.

През ранните години от живота си правех неща, което ме убеждаваха, че ще бъдат непостижими за мен. Никой в семейството ми не беше учил в колеж, презираха ме, задето се записах, но успях със стипендии и работа нощем на разни смотани места. Така каляваш характера си. Добиваш упорство. Решена бях да не допусна да ме елиминират. Само че колежанското ми лустро тук изобщо не ми беше от полза. Трябваше отново да се върна към инатливото дете от низините на обществото, към решителната черноработничка, към умната свръхамбициозна жена, към стратегическата кариеристка, стигнала до върха, от който току-що бях свалена. Трябваше да разработя правилните подходи, но най-напред да установя кои са.

Не за пръв път се озовавам натясно. И съм успявала. Това беше моята история пред мен самата.

Към средата на следобеда се появиха бутилки с вода, които ни раздадоха трима мъже: единият носеше бутилките, другият ги раздаваше, а третият беше насочил към нас оръжието си, да не би някоя да скочи, да започне да се мята или да се разбеснее, каквито бяхме крокодили.

— Не може да ни държите тук! — провикна се една жена. — Не сме направили нищо нередно!

— Не ни е позволено да говорим с вас — отговори човекът, който раздаваше шишетата.

Не ни пускаха до тоалетната. Появиха се струйки урина, които се стичаха между седалките към игралното поле. Целяха да ни унижат с това отношение, да сломят съпротивата ни, но съпротива срещу какво, питах се. Ние не бяхме шпиони, не криехме никаква тайна информация, не бяхме воини във вражеска армия. Или пък бяхме? Ако се вгледах дълбоко в очите на тези хора, дали щях да срещна погледа на човешко същество? Ако ли не, тогава какво?

Опитах да се поставя в положението на хората, които ни държаха под контрол. Какво си мислеха? Какво целяха? Какво се надяваха да постигнат?

В четири часа ни поднесоха истински спектакъл. Двайсет жени на различна възраст и с различен ръст, но всички с делови костюми, бяха отведени в средата на игрището. Казвам „отведени“, защото бяха със завързани очи. Ръцете им бяха в белезници пред тялото. Бяха подредени в две редици от по десет души. Предната редица беше заставена да коленичи като за групова снимка.

Мъж с черна униформа ораторства по микрофона как грешниците били неизменно видими за Божието око и как грехът им щял да ги разобличи. Долових полутон на съгласие, подобен на вибрация, от страна на пазачите и на помощниците. Мммм… като форсирането на двигател.

— Бог ще възтържествува — завърши ораторът.

Разнесе се баритонов хор от „амин“. След това мъжете, които ескортираха жените със завързаните очи, вдигнаха пушките си и ги разстреляха. Прицелиха се точно, жените се килнаха на земята.

Всички ние по скамейките простенахме едновременно. Чух ридания и писъци. Някои от жените скокнаха на крака, разкрещяха се… не различавах отделните думи, но те бързо бяха заглушени от удари с прикладите на пушките по тила. Само по веднъж, достатъчно беше. Отново точен мерни’: — тези мъже бяха обучени.

От нас се искаше да гледаме, не да говорим — посланието беше ясно. Но защо? Ако ще ни убиват, защо им трябваше тази демонстрация?

По залез ни раздадоха сандвичи — по един на всяка. Моят се случи с яйчена салата. Срам ме е да призная, че го излапах с удоволствие. Чух някой да повръща, но учудващо рядко при дадените обстоятелства.

След това ни заповядаха да станем. Изнизахме се редица по редица — в злокобно мълчание и много дисциплинирано — и ни поведоха по коридорите към съблекалните долу. Там щяхме да пренощуваме.

Нямаше никакви удобства, нито дюшеци, нито възглавници, но поне имаше тоалетни, колкото и да бяха мръсни. Нямаше пазачи, които да ни пречат да разговаряме, но не помня защо предполагахме, че никой не ни слуша. По онова време вече не разсъждавахме трезво.

Оставиха да свети — незначителна пощада.

Не, не беше пощада. Беше просто удобство за онези, които дърпаха конците. Пощадата на онова място просто не съществуваше.

VIII

Карнарвън

Свидетелски разказ 369В

Двайсет и първа глава

Седях в колата на Ейда и опитвах да проумея думите ѝ. Мелани и Нийл. Взривени с бомба. Пред магазина си за дрехи. Не може да бъде.

— Къде отиваме? — попитах.

Глупав въпрос, прозвуча толкова нормално, но вече нищо не беше нормално. Защо не пищях?

— Обмислям — отговори Ейда. Погледна в огледалото за обратно виждане, после зави по алеята пред една къща. На табелата отпред пишеше „Ремонти Алтерна“. В нашия квартал всяка къща се реновираше, после друг я купуваше и отново започваше ремонт, с което подлудяваше Нийл и Мелани. Защо трябва да хвърляш толкова много пари, за да изтърбушиш една чудесна къща, чудеше се Нийл. Така цените се повишаваха изкуствено и бедните хора се оказваха изтласкани от пазара.

— Ще влизаме ли? — попитах и изведнъж се почувствах страшно изморена.

Щеше да ми е приятно да вляза в някоя къща и да полегна.

— Не — отговори Ейда.

Извади малък гаечен ключ от раницата си и строши телефона си. Гледах как апаратът се напуква и разцепва: корпусът му се счупи, металните части вътре се разкривиха и изпопадаха.

— Защо чупиш телефона си? — попитах.

— Защото предпазливостта никога не е излишна. — Тя прибра отломките в малък найлонов плик. — Изчакай тази кола да отмине, после излез и хвърли това в контейнера.

Наркопласьорите правеха така — използваха телефони с предплатени карти. И бездруго се колебаех доколко е уместно да идвам с нея. Тя не беше просто строга, беше страшна.

— Благодаря, че ме докара, но вече трябва да се връщам на училище. Ще им съобщя за експлозията, те ще знаят какво да направят.

— Ти си в шок. И нищо чудно — каза Ейда.

— Добре съм — уверих я, но не беше вярно. — Мога просто да се махна оттук.

— Както искаш, но от училището са длъжни да съобщят на социалните, които ще те дадат на приемни родители и един бог знае какво ще стане. — Не се бях замисляла. — Затова, след като изхвърлиш телефона ми — продължи Ейда, — или се върни в колата, или продължи да вървиш. Ти избираш. Само не се връщай у дома. Не е заповед, а съвет.

Изпълних това, което ми каза тя. Беше ми обяснила вариантите, така че какъв избор имах? Когато се върнах в колата, заподсмърчах, но Ейда само ми подаде кърпичка, нищо повече. Направи обратен завой и се отправи на юг. Шофираше бързо и умело.

— Знам, че не ми вярваш, но се налага — каза тя след малко. — Хората, които са заложили бомбата, най-вероятно в момента търсят теб. Не го твърдя със сигурност, но си в опасност.

В опасност — така казваха по новините за децата, намерени пребити до смърт въпреки многобройните предупреждения от страна на съседите, или за жени, които пътуват на автостоп, защото няма автобуси, а после нечие куче ги намира в плитък гроб със счупен врат. Зъбите ми тракаха, макар въздухът да беше топъл и лепкав.

Не ѝ вярвах напълно, но не мисля, че ме лъжеше.

— Може да съобщим в полицията — предложих плахо.

— Те са безполезни. — Чувала бях за безполезността на полицията — Нийл и Мелани редовно изразяваха това мнение. Ейда включи радиото в колата — успокоителна музика с арфи. — Засега не мисли за нищо — каза тя.

— Ти ченге ли си? — попитах.

— Не.

— Каква си тогава?

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре — отговори тя.

Спряхме пред голяма четвъртита сграда. На табелата пишеше: БОГОСЛУЖЕБЕН ДОМ и РЕЛИГИОЗНО ОБЩЕСТВО НА ПРИЯТЕЛИТЕ (КВАКЕРИ).

Ейда паркира колата до сив микробус.

— Ще продължим с него — обясни ми.

Влязохме през страничната врата. Ейда кимна на мъжа, който седеше на малко бюро.

— Елайджа, имаме поръчки — осведоми го.

Дори не го загледах. Последвах я през вътрешността на богослужебния дом, където беше тихо и празно, леко кънтеше и бе малко хладно, после влязохме в по-просторно помещение, което беше светло и климатизирано. Имаше редица легла — по-скоро койки — на някои от които лежаха жени, завити с одеяла, всичките с различен цвят. В друг ъгъл имаше пет кресла и ниска масичка. Край нея седяха няколко жени и разговаряха тихо.

— Не зяпай — предупреди ме Ейда. — Не си в зоологическа градина.

— Какво е това място? — попитах.

— „Закрила“, организация за бежанци от Галаад. Мелани работеше с тях, Нийл също, но по различен начин. Седни на този стол и бъди по-тиха от мушица. Ще се върна след около час. Ще ти дадат да хапнеш нещо сладко, имаш нужда.

Тя отиде да поговори с една от жените, които явно ръководеха нещата, после бързо излезе от стаята. След малко жената ми донесе чаша горещ и сладък чай и шоколадова бисквита, попита ме дали съм добре и имам ли нужда от нещо, и аз отговорих, че нямам. Тя обаче се върна, донесе ми синьо-зелено одеяло и ме зави.

Успях да изпия част от чая и зъбите ми престанаха да тракат. Седях и гледах кой минава, както имах навика да правя и в „Модна хрътка“. Влязоха няколко жени, едната с бебе. Изглеждаха съсипани и уплашени. Служителките от „Закрила“ отидоха да ги посрещнат с думите: „Вече сте тук, всичко е наред“, и жените от Галаад се разплакаха. Тогава си помислих: защо плачат, трябва да се радват, че са се измъкнали. Но след всичко, което преживях в онзи ден, разбирам защо. Трупаш всичко в себе си, каквото и да е то, докато не преживееш най-страшното. Едва тогава, когато вече си в безопасност, можеш да пролееш сълзите, които си скъпил.

До мен достигаха задъхани и откъслечни думи на жените:

Ако кажат, че трябва да се върна…

Наложи се да изоставя момчето си, има ли някакъв начин…

Изгубих бебето. Нямаше никого…

Служителките им даваха кърпички. Насърчаваха ги — трябва да бъдете силни. Опитваха се да ги поуспокоят, но всъщност понякога ужасно напрягаш човек, като му повтаряш, че трябва да бъде силен. И това научих.

Около час по-късно Ейда се върна.

— Още си жива — каза тя. Ако беше шега, не я намирах за уместна. Просто вперих поглед в нея. — Трябва да зарежеш карираната униформа.

— Моля? — Все едно ми говореше на чужд език.

— Знам, че ти е трудно — увери ме тя, — но в момента нямаме време за това, трябва да действаме бързо. Не искам да те плаша излишно, но се очертават неприятности. Хайде сега да ти намерим други дрехи. — Хвана ме за ръката и ме изправи от стола — оказа се учудващо силна.

Минахме покрай всички жени и влязохме в задна стая, където върху една маса бяха натрупани фланелки и пуловери и имаше стойки със закачалки. Разпознах част от дрехите — значи тук се озоваваха даренията от „Модна хрътка“.

— Избери си нещо, което при нормални обстоятелства никога не би облякла — каза Ейда. — Трябва изцяло да се преобразиш.

Намерих черна фланелка с щампован бял череп и клин — черен, също с бели черепи. Добавих чифт кецове, също в черно и бяло, и чорапи. Всичко беше втора ръка. Позачудих се дали няма да ме полазят въшки или дървеници — Мелани винаги питаше дали дрехите, които опитваха да ѝ продават хората, са почистени. Веднъж в магазина ни полазиха дървеници и беше истински кошмар.

— Ще се обърна — каза Ейда.

Нямаше съблекалня. Съблякох училищната си униформа и си облякох новите дрехи втора ръка. Усещах движенията си много забавени. Ами ако Ейда се кани да ме отвлече, помислих си изтощено. Отвличане. Това се случваше с момичетата, които прекарваха тайно през граница и превръщаха в сексуални робини — бяхме учили за това в училище. Само че никой не отвличаше деца като мен, освен много рядко, когато някой се представи за брокер на недвижими имоти и не заключи някоя жена в мазето. Понякога дори жени помагаха на такива мъже. Ейда такава ли беше? Ами ако историята за бомбата, убила Мелани и Нийл, е просто номер и в момента двамата умираха от тревога и се чудеха къде съм? Ами ако звъняха в училището или в полицията, макар да я смятаха за безполезна?

Ейда още стоеше с гръб към мен, но усещах, че ако опитам да избягам — втурна се към страничната врата на молитвения дом например — тя ще предусети. А дори да избягах, къде щях да отида? Единственото място, където ми се искаше да бъда, беше у дома, но ако Ейда казваше истината, не биваше да ходя там. Ако думите ѝ бяха верни, онази къща вече нямаше да бъде моят дом, защото Мелани и Нийл нямаше да ги има. Какво щях да правя сам-сама в празна къща?

— Готова съм.

Ейда се обърна.

— Не е зле отбеляза.

Съблече черното си яке и го пъхна в един сак, после облече някакво зелено, което смъкна от закачалка. Вдигна косата си и си сложи слънчеви очила.

— Пусни си косата — нареди ми тя и аз дръпнах ластика и я разпуснах.

Намери и на мен слънчеви очила — с оранжеви огледални стъкла. Подаде ми червило и аз си изрисувах червена уста.

— Гледай лошо — нареди ми тя.

Не знаех как, но се постарах. Навъсих вежди и нацупих начервените си устни.

— А така. Че не се знае. Трябва да пазим тайната си.

Каква беше тайната ни? Че вече официално не съществувам? Нещо такова.

Двайсет и втора глава

Качихме се на сивия микробус и пътувахме известно време, а Ейда непрекъснато следеше движението зад нас. След това поехме през лабиринт от улички и накрая спряхме пред голяма къща с кафява каменна фасада. В полукръг, който навремето сигурно е бил цветна градина и в който дори сега бяха останали няколко лалета сред нарцисите в неокосената трева, се мъдреше табела с нарисувана жилищна сграда.

— Къде сме? — попитах.

— В Паркдейл — отговори Ейда. За пръв път стъпвах в Паркдейл, но бях чувала за това място — съучениците ми, които вземаха наркотици, го намираха за готино. Така определяха западналите градски квартали, които в момента се възраждаха. Имаше няколко модерни нощни клуба за онези, които бяха склонни да послъжат за възрастта си.

Постройката се намираше на голям мръсен парцел с две високи дървета. Отдавна никой не беше почиствал нападалите листа, в купчината навята пръст проблясваха цветни парчета пластмаса — червени и сребристи.

Ейда се запъти натам и хвърли поглед назад, за да се увери дали я следвам.

— Добре ли си? — попита ме.

— Да — уверих я.

Леко ми се виеше свят. Закрачих зад нея по неравната павирана настилка — усещах я шуплеста, сякаш стъпалото ми всеки момент щеше да потъне. Светът вече не беше твърд и благонадежден, беше станал порест и измамен. Всичко можеше да изчезне. И в същото време всичко, което погледна, ми се струваше кристално ясно. Като в някоя от онези сюрреалистични картини, за които учихме в училище предната година. Разтопени часовници насред пустинята, плътни, но нереални.

Тежки каменни стъпала водеха към предната веранда. Имаше каменна арка и име, издълбано с келтски шрифт, какъвто понякога се среща на по-старите сгради в Торонто — КАРНАРВЪН — във венец от каменни листа и лица на елфове. Сигурно целяха закачливо внушение, но аз ги намирах за злостни. В онзи момент всичко ми се струваше злокобно.

На верандата вонеше на котешка пикня. Вратата беше широка и тежка, осеяна с глави на гвоздеи. Авторите на графити се бяха развихрили с червена боя — типичните за тях изострени букви и още една по-четлива дума: вероятно ГАДОСТ.

Вратата изглеждаше занемарена, но се отключваше с магнитен чип. Във вестибюла вътре имаше стар кафеникаво-морав килим, извито стълбище с широки стъпала се извиваше нагоре.

— Известно време тук даваха стаи под наем — обясни Ейда. — Сега са обзаведени апартаменти.

— А какво е била преди?

Облегнах се на стената.

— Лятна вила на богати хора. Хайде, да се качим горе, трябва да полегнеш.

— Какво е „Карнарвън“?

Трудно преодолявах стълбите.

— Място в Уелс — обясни Ейда. — Явно някой е тъгувал за дома. — Хвана ме за ръката. — Хайде, брой стъпалата.

Дом, помислих си. Отново щях да се разхлипам. Постарах се да го избегна.

Качихме се най-горе. Имаше още една тежка врата, също с магнитен чип. Озовахме се в дневна с канапе, две кресла, холна масичка и маса за хранене.

— Има и спалня за теб — каза Ейда, но аз нямах желание да я видя.

Строполих се на канапето. Внезапно останах без сили. Имах чувството, че няма да мога да се надигна вече.

— Пак трепериш — каза Ейда. — Ще намаля климатика.

Донесе завивка от една от спалните, новичка, бяла.

Всичко в тази стая беше съвсем истинско. Върху масата имаше някакво саксийно растение, но то може и да беше изкуствено — изглеждаше гумено, с твърде лъскави листа. Розови тапети на по-тъмни дървета облепяха стените. Забелязах дупки от пирони, където сигурно преди са висели картини. Тези подробности бяха толкова живи, че сякаш трептяха пред очите ми като осветени отзад.

Затворих очи, за да пресека светлината. Сигурно съм задрямала, защото изведнъж бе станало вечер и Ейда включваше телевизора с плосък екран. Заради мен — за да се уверя, че ми казва истината — но тя се оказа твърде жестока. Руините на „Модна хрътка“: с разбити прозорци, със зейнала врата. По тротоара бяха пръснати парчета плат. Отпред — корубата на колата на Мелани, набръчкана като прегорял бонбон маршмелоу. Виждаха се две полицейски коли и жълта лента, с каквато ограждат местата на злополука или престъпление. От Нийл и Мелани нямаше и следа, и толкова по-добре — ужасявах се да не зърна овъглената им плът, изпепелените им коси, опърлените кости.

Дистанционното беше върху ниската масичка до канапето. Изключих звука — не исках да чувам равния глас на водещия, който съобщаваше новината със същия тон, с който би оповестил, че някой политик се качва на самолет. Когато колата и магазинът изчезнаха от екрана и се появи главата на говорителя като смешен балон, изключих телевизора.

Ейда влезе откъм кухнята. Носеше ми чиния със сандвич — пилешка салата. Казах, че не съм гладна.

— Има и ябълка — каза тя. — Искаш ли я?

— Не, благодаря.

— Знам, че се чувстваш странно. Аз мълчах. Ейда излезе и отново влезе в стаята. — Взела съм ти торта за рождения ден. Шоколадова. С ванилов сладолед. Любимите ти.

Беше в бяла чиния, имаше и пластмасова виличка. Откъде знаеше кои са ми любимите неща? Сигурно Мелани ѝ е казала. Вероятно са говорили за мен. Бялата чиния беше направо ослепителна. В средата на тортата беше бодната една-единствена свещичка. Като по-малка щях да си намисля желание. А какво да си пожелая сега? Да върна времето назад? Все още да е вчера? Колко ли хора си бяха пожелавали същото?

— Къде е тоалетната? — попитах.

Тя ми обясни, аз отидох и повърнах. После отново се излегнах на канапето и се разтреперих. След малко Ейда ми донесе джинджифилова лимонада.

— Трябва да повишиш нивото на кръвната си захар — каза тя.

Излезе от стаята и угаси лампата.

Все едно си се прибрал от училище, болен от грип. Някой те завива и ти носи нещо за пиене, околните се справят с действителността, на теб не ти се налага. Хубаво би било да си остана така вечно, без отново да мисля за нищо.

В далечината се носеха шумовете на града: улично движение, сирени, прелитащ самолет. Откъм кухнята долиташе суетенето на Ейда, движеше се отривисто и леко, сякаш стъпваше на пръсти. Чувах тихия ѝ глас — говореше по телефона. Отговаряше за всичко, но кое беше това всичко, така и не разбирах. Въпреки това гласът ѝ ме обгърна и успокои. Със затворени очи чух как вратата на апартамента се отваря и след кратка пауза се затваря.

Двайсет и трета глава

Когато се събудих, вече беше сутрин. Не знаех колко е часът. Успала ли се бях, закъснявах ли за училище? И после си спомних — край с училището. Повече нямаше да се върна там, нито в другите познати ми места.

Намирах се в една от спалните на Карнарвън, завита с бялата завивка, все още облечена с фланелката и клина, но без обувки и чорапи. Имаше прозорец със спусната щора. Надигнах се предпазливо. Съзрях нещо червено върху възглавницата, но се оказа просто следа от вчерашното ми червило. Вече не ми се гадеше, не ми се виеше свят, но в съзнанието ми цареше смут. Разчесах скалпа си, подръпнах си косата. Веднъж, когато ме болеше глава, Мелани ми обясни, че ако подръпнеш косата си, подобряваш оросяването на мозъка. Затова Нийл го правел.

Когато станах от леглото, се почувствах по-будна. Огледах се в голямото огледало на стената. Не бях същият човек от предния ден, само приличах на него. Отворих вратата и босонога, се отправих по коридора към кухнята.

Ейда не беше там. Открих я в дневната, на едно от креслата с чаша кафе. На канапето седеше човекът, край когото бяхме минали на влизане в убежище „Закрила“.

— Събудила си се — отбеляза Ейда.

Възрастните имат навика да оповестяват очевидното. И Мелани би подметнала: „Събудила си се“, все едно е голямо постижение. Разочаровах се, че и Ейда не прави изключение.

Погледнах мъжа, той също извърна очи. Беше облечен с черни джинси, сандали, сива фланелка с надпис „Две думи, един пръст“ и бейзболно кепе на „Блу Джейс“ от Торонто. Запитах се дали знае какво всъщност означава надписът на фланелката му.

Изглеждаше към петдесетгодишен, но косата му беше тъмна и гъста, така че може и да е бил по-млад. Лицето му беше като набръчкана кожа, имаше и белег отстрани на бузата. Усмихна ми се, показаха се белите му зъби — един от кътниците му отляво липсваше. Липсващият зъб винаги придава на човек някак нелегален вид.

Ейда посочи мъжа с брадичка:

— Нали помниш Елайджа от убежището? Приятел на Нийл. Тук е, за да ни помогне. В кухнята има зърнена закуска.

— И после ще поговорим — каза Елайджа.

Зърнената закуска беше любимата ми — бобени кръгчета. Занесох си купата в дневната, настаних се на другото кресло и зачаках да заговорят.

И двамата мълчаха. Споглеждаха се. Аз се хранех предпазливо, опасявах се, че коремът ми ще се разстрои. Чувах хрускането на зърнената закуска в ушите си.

— Откъде да започна? — попита Елайджа.

— От най-трудното — каза Ейда.

— Добре — отговори той и впери поглед право в мен. — Вчера не беше рожденият ти ден.

Изненадах се.

— Напротив — възразих. — Първи май. Станах на шестнайсет.

— Всъщност си с четири месеца по-малка — каза Елайджа.

Как доказваш кога си роден? Би трябвало да имаш акт за раждане, само че къде държеше Мелани моя?

— Пише го на здравната ми карта — изтъкнах.

— Опитай пак — подкани Ейда Елайджа.

Той забоде очи в килима.

— Мелани и Нийл не бяха твоите родители — каза той.

— Нищо подобно, бяха! Защо говориш така? — Усещах как в очите ми напират сълзи. Зейваше съвсем истинска нова празнина — Нийл и Мелани избледняваха, преобразяваха се. Осъзнах, че всъщност не знам много нито за тях, нито за тяхното минало. Не бяха говорили за това, а и аз не бях питала. Че кой кара родителите си да му разказват за себе си?

— Съзнавам, че това те разстройва — увери ме Елайджа, — но е важно, затова ще повторя. Нийл и Мелани не са твоите родители. Извинявай, че съм толкова директен, но нямаме много време.

— Кои са тогава? — попитах и запримигвах.

Отрони се една сълза, изтрих я.

— Не са ти роднини. Поверихме те на тях, когато беше още бебе, за да те пазят.

— Не може да бъде!

Но все повече се разубеждавах.

— Трябваше да научиш по-рано — каза Ейда. — Те искаха да ти спестят тревогите. Щяха да ти кажат в деня, когато ги…

Гласът ѝ заглъхна, тя стисна устни. Не обели нито дума за смъртта на Мелани, все едно изобщо не бяха приятелки, но вече виждах, че истински скърби. И ми стана малко по-симпатична.

— Част от работата им беше да те пазят и закрилят — каза Елайджа. — Съжалявам, че на мен се падна да ти го съобщя.

Освен мириса на новите мебели в стаята, усещах и миризмата на Елайджа: плътен мирис на пот и на практичен сапун за пране. Екологичен. И Мелани използваше такъв. Някога.

— Кои са те тогава? — прошепнах.

— Нийл и Мелани бяха ценни и опитни членове на…

— Не, моите родители — прекъснах го. — Истинските ми родители. Кои бяха? И те ли са мъртви?

— Ще направя още кафе — каза Ейда.

Стана и отиде в кухнята.

— Те още са живи — отговори Елайджа. — Или поне вчера бяха.

Вторачих се в него. Зачудих се дали не ме лъже, но защо ще го прави? Ако толкова иска да си измисля, можеше да съчини по-хубава история.

— Не вярвам на нито една дума — заявих. — Не знам защо изобщо ми говориш тези неща.

Ейда се върна в стаята с чаша кафе, оповести, че може и ние да си налеем, ако искаме, и предложи да си дам малко време да помисля.

Какво да премислям? Какво имаше за мислене? Родителите ми бяха убити, но се оказваше, че не са истинските ми родители. Вместо това на тяхно място се бяха появили други.

— За какво? — попитах. — Не знам достатъчно, за да размишлявам.

— Какво те интересува? — попита Елайджа някак уморено.

— Как се е случило? Къде са истинските ми… другите ми родители?

— Знаеш ли за Галаад? — попита Елайджа.

— Разбира се, нали гледам новините. Учихме и в училище — отговорих намусено. — Ходих и на протеста.

В онзи момент ми се искаше Галаад да се изпари и да ни остави на мира.

— Там си се родила — каза той. — В Галаад.

— Шегуваш се — отвърнах.

— Изнесла те тайно майка ти с помощта на „Мейдей“. Рискували са живота си. От Галаад вдигнаха голяма шумотевица, искаха да се върнеш. Твърдяха, че така наречените ти законни родители имат правото да те поискат. От движение „Мейдей“ те укриха, защото твърде много хора те търсеха, а и медиите шумяха.

— Както случилото се с бебето Никол — отбелязах. — Писах домашно за нея в училище.

Елайджа отново забоде поглед в пода. След това го впери право в мен:

— Ти си бебето Никол.

IX

Инкубатор на признателност

Ръкописът от Ардуа Хол

Двайсет и четвърта глава

Днес следобед Командир Джъд отново ме привика — нареждането ми беше предадено от младше Око. Командир Джъд би могъл и лично да вдигне телефона и да обсъдим делата си — между неговия кабинет и моя имаше вътрешна гореща линия с червен телефонен апарат — но и той като мен не беше сигурен дали няма да ни подслушват. Освен това според мен нашите срещи очи в очи са му приятни по сложни и перверзни причини. Той ме смята за свое творение — аз съм въплъщението на неговата воля.

— Надявам се, че сте добре, Лельо Лидия — каза той, когато седнах срещу него.

— Прекрасно, хвала. А вие?

— И аз съм в добро здраве, но се опасявам, че Съпругата ми е болна. И това ми тежи.

Не се учудвам. Последния път, когато я видях, Съпругата на Командир Джъд изглеждаше състарена.

— Тъжна новина — казах. — От какво боледува?

— Не е ясно — отговори ми. Никога не е. — Нещо е засегнало вътрешните органи.

— Искате ли консултация в нашата клиника „Утеха и балсам“?

— Още не — отговори. — Сигурно не е нищо сериозно, може дори да си въобразява, както често се оказва с женските оплаквания.

Умълчахме се и се измервахме с поглед. Опасявах се, че той скоро ще остане вдовец и ще си потърси нова невръстна булка.

— Ако мога да ви помогна, само кажете.

— Благодаря, Лельо Лидия. Толкова добре ме разбирате — каза той с усмивка. — Не ви повиках по тази причина обаче. Имаме позиция относно смъртта на Перленото момиче в Канада.

— Какво се е случило всъщност?

Вече знаех отговора, но нямах намерение да го споделям с него.

— Официалната канадска версия е самоубийство — отговори той.

— Съкрушена съм от новината — отвърнах. — Леля Адриана беше една от най-преданите и експедитивни наши служителки… Имах ѝ пълно доверие. Беше изключително храбра.

— Нашата версия е, че канадците прикриват случилото се и всъщност покварените терористи от „Мейдей“ са се възползвали от факта, че Канада безотговорно толерира присъствието им, и са убили Леля Адриана. Само пред вас го казвам, но честно казано, ние сме доста объркани. Кой знае? Може да е просто случайно убийство от ръката на наркоман, каквито стават често в онова упадъчно общество. Леля Сали е била съвсем наблизо, раздавала яйца. Върнала се и заварила трагедията, но мъдро решила, че бързото ѝ завръщане в Галаад е най-добрият ход.

— Много мъдро — съгласих се.

След внезапното си завръщане покъртената Леля Сали дойде право при мен. И ми описа как Адриана е намерила смъртта си.

— Тя ме нападна. Изневиделица, точно преди да тръгнем към Консулството. Не знам защо! Нахвърли ми се и опита да ме удуши, а аз се съпротивлявах. Беше самозащита — хлипаше тя.

— Временно психотично разстройство — казах. — Напрежението от пребиваването в непозната и изтощителна държава като Канада може да окаже такова въздействие. Постъпили сте правилно. Не сте имали избор. Не виждам причина някой друг да разбира за това, а вие?

— О, благодаря, Лельо Лидия. Много съжалявам, че се случи.

— Молете се за душата на Адриана и после я прогонете от съзнанието си — казах. — Имате ли да ми кажете нещо друго?

— Ами вие помолихте да си държа очите отворени за бебето Никол. Съпрузите, които въртят магазина за дрехи на старо „Модна хрътка“, имат дъщеря на същата възраст.

— Интересно предположение — отбелязах. — Възнамерявахте да изпратите доклад през Консулството ли? Вместо да изчакате и да съобщите направо на мен, когато се върнете?

— Ами мислех, че трябва незабавно да узнаете. Леля Адриана го намираше за прибързано, беше категорично против. Разменихме остри думи по този повод. Аз настоявах, че е важно — отбранително уточни Леля Сали.

— Разбира се. Но е рисковано. Такъв доклад може да породи неоснователен слух със сериозни последици. Много пъти сме вдигали фалшива тревога, освен това вероятно всички в Консулството са Очи. Очите са прекалено директни, липсва им финес. Винаги има причина за моите инструкции. За моите заповеди. Не е редно Перлените момичета да предприемат непозволени инициативи.

— О, аз не знаех… не го обмислих добре. Но въпреки това Леля Адриана не биваше…

— Колкото по-малко го обсъждаме, толкова по-скоро ще отмине. Знам, че намеренията ви са били добри — успокоих я.

Леля Сали се разрида.

— Наистина, така беше.

Изкушавах се да ѝ напомня, че и пътят към ада е постлан с добри намерения, но се сдържах.

— Къде е въпросното момиче сега? — попитах. — Сигурно е заминала някъде след отстраняването на родителите ѝ.

— Не знам. Може би не трябваше да взривяват магазина толкова скоро. Така щяхме да имаме възможност да…

— Съгласна съм. Посъветвах ги да не прибързват. За съжаление, агентите на Очите в Канада са млади, прекалено въодушевени и много обичат експлозиите. Откъде са знаели обаче? — Замълчах и вперих пронизващия си поглед в нея. — Нали не сте обсъждали с никого подозренията си, че има вероятност това момиче да е бебето Никол?

— Не. Само с вас, Лельо Лидия. И с Леля Адриана, преди тя да…

— Да си остане между нас тогава — казах. — Не е необходимо да се провежда съдебен процес. А сега мисля, че се нуждаете от почивка и възстановяване. Ще ви уредя престой в прекрасния ни молитвен дом „Марджъри Кемп[15]“ в Уолдън. За нула време ще станете нов човек. Колата ще ви откара след половин час. А ако Канада започне прекалено да шуми около злощастния инцидент в апартамента — ако изявят желание да ви разпитат или дори да ви обвинят в престъпление — просто ще заявим, че сте изчезнали.

Не желаех смъртта на Леля Сали — просто не исках тя да говори, както и стана. Молитвеният дом в Уолдън е много дискретен.

Последваха още благодарности през сълзи от страна на Леля Сали.

— Не ми благодарете. Аз трябва да благодаря на вас.

— Леля Адриана не е пожертвала живота си напразно — казваше Командир Джъд. — Вашите Перлени момичета ни насочиха към плодотворна следа — направихме и други открития.

Сърцето ми се сви.

— Радвам се, че момичетата ми са били от полза.

— Както винаги, благодаря ви за инициативата. След операцията ни в магазина за дрехи, посочен ни от вашите Перлени момичета, вече сме сигурни как са си обменяли информация през последните години активистите от „Мейдей“ и техните известни контакти тук, в Галаад.

— Как?

— Чрез обирите… чрез специални операции… открихме камера за микроточки. В момента я проучваме.

— Микроточки ли? — попитах. — Какво е това?

— Стара технология, която вече не се използва, но е напълно приложима. Документите се заснемат с миниатюрна камера, която намалява изображението до микроскопични размери. След това се отпечатват в миниатюрни пластмасови точки, които може да бъдат поставени на почти всяка повърхност и разчетени от получателя със специален уред, който е толкова малък, че може да се скрие в писалка например.

— Удивително — възкликнах. — Неслучайно в Ардуа Хол говорим за завист към писалката.[16]

Той се засмя.

— Именно. Ние, притежаващите писалки, трябва да се стараем да бъдем безукорни. Много интелигентно решение на „Мейдей“ да използват този стар метод, за който малцина са чували. Както се казва: ако не знаеш, няма да забележиш.

— Колко изобретателно — отбелязах.

— Това е само единият край на канала, този на „Мейдей“. Както ви споменах, другият край е в Галаад — получателите на микроточките тук, които отговарят със свои съобщения. Все още не сме идентифицирали тези субекти — един или няколко.

— Помолих колегите си в Ардуа Хол да държат ушите и очите си отворени на четири — казах.

— Няма по-подходящи хора за това от Лелите — съгласи се той. — Имате достъп до всяка къща, а по-фината ви женска интуиция долавя неща, за които ние, мъжете, сме глухи.

— Ще надхитрим „Мейдей“ — стиснах юмруци и издадох челюстта си напред.

— Ето на това му викам дух, Лельо Лидия! — каза той. — Двамата сме чудесен екип!

— Истината ще възтържествува — казах.

Цялата треперех, надявах се той да приеме реакцията ми за справедливо негодувание.

— Пред Неговите очи — отговори Командирът.

След това, читателю мой, имах нужда да се възстановя. Отправих се към „Шлафли Кафе“[17], столовата на Ардуа Хол, за чаша топло мляко. След това дойдох тук, в библиотека „Хилдегард“, за да продължа пътуването си към теб. Смятай ме за свой водач. А себе си мисли като скитник в тъмна гора. Скоро ще стане още по-тъмно.

При последната ни среща на страницата те отведох на стадиона, оттам ще продължа. С течение на времето постепенно си създаваш рутина. Нощем спиш, ако можеш. Издържаш някак дните. Прегръщаш плачещите, макар да признавам, че плачът стана досаден за мен. Воят също.

През първите вечери направиха опит за музикално изпълнение — няколко по-оптимистично настроени и енергични жени решиха да разпеят другите и опитаха да подхванат „Ние ще победим“ и други подобни стари песни от вече позабравените преживявания по някогашните летни лагери. Трудно си спомняхме думите, но поне беше някакво разнообразие.

Нямаше пазачи, които да ни попречат. Към третия ден обаче въодушевлението започна да понамалява и хората замърмориха: „Тишина, моля!“, „За бога, млъкнете!“, затова след няколко обидени възражения — „Просто опитвам да помогна“ — скаут лидерите замлъкнаха.

Аз не бях сред пеещите. Защо да хабя сили? Не бях в музикално настроение. Чувствах се по-скоро като плъх в лабиринт. Можех ли да се измъкна? И как точно? Защо бях тук? Някакво изпитание ли беше? Какво се опитваха да установят?

Както може да се допусне, някои от жените сънуваха кошмари. Стенеха и се мятаха или се надигаха рязко в леглата с различни викове. Не ги критикувам, и аз сънувах кошмари. Да ви опиша ли един от тях? Не, няма. Прекрасно знам колко бързо човек се изморява от кошмарите на другите, защото вече съм слушала много подобни рецитали. Опре ли ножът до кокала, единствено собствените ти фантоми представляват интерес и имат значение.

Сутрин ни събуждаше сирена. Онези, чийто часовници не бяха отнети — не бяха прибрали всички — ни осведомиха, че сирената звучи в шест сутринта. Закусвахме с хляб и вода. Колко вкусен ми се струваше този хляб! Някои се нахвърляха и се тъпчеха, аз обаче се стараех да се храня бавно. Дъвченето и преглъщането отклоняват мислите и не им позволяват да буксуват. Пък и така запълвах време.

Следваха опашките пред тоалетните и късмет, ако твоята се случи запушена, защото никой нямаше да дойде да я отпуши. Моята теория? Подозирам, че пазачите нощем пъхаха разни неща в тоалетните, за да усложнят допълнително положението. Някои чистници опитаха да ги почистят, но осъзнаха колко е безполезно и се отказаха. Напоследък примирението, отказването се превръщаха в зараза, и то доста силна, признавам.

Споменах ли, че нямаше тоалетна хартия? Как тогава? С ръка, после опитваш да измиеш пръстите си под тънката струйка, която понякога течеше от кранчетата, а друг път — не. Сигурна съм, че и това бяха направили нарочно — за да ни вдигат на крак и да ни повалят отново, когато им скимне. Представях си ликуващата физиономия на садистичния кретен, на когото са поверили задачата да върти кранчето и да контролира притока на вода.

Предупредиха ни да не пием водата от чешмите, някои жени проявиха неблагоразумието да го направят. Последваха повръщане и диария, които вероятно зарадваха допълнително мъчителите ни.

Нямаше и хартиени кърпи. Нямаше никакви кърпи.

Бършехме ръцете си — мити или немити — в полите.

Извинете, че отделям толкова много време на битовите условия, но сигурно ще се учудите колко важни стават такива подробности — основни неща, които си приемал за даденост и за които почти не си се замислял, докато не ти ги отнемат. Докато се унасях в мечти — всички мечтаехме, защото принудителното бездействие, лишено от събития, подтиква към бленуване — често си представях красива, чиста и бяла тоалетна. О, бих се задоволила и с мивка с обилна и бистра вода.

Естествено, всички започнахме да миришем. Освен трудностите с тоалетната, всички спяхме с ежедневното си облекло и не сменяхме бельото си. Някои от нас вече бяха в менопауза, но други още не бяха, затова към вонята на пот, сълзи, изпражнения и урина се добави и тази на съсирена кръв.

Превърнаха ни в животни, в добитък в кошара, извадиха на показ животинската ни природа. И ни я навряха под носа. Принудиха ни да се смятаме за нещо по-нисше от човеци.

Остатъкът от деня се разтваряше като отровно цвете — венчелистче по венчелистче, мъчително бавно. Понякога отново ни щракваха белезници, понякога — не, после ни извеждаха в колона и ни настаняваха на откритите седалки под палещото слънце, а веднъж — за късмет — под прохладния дъждец. През нощта воняхме на мокри дрехи, но не толкова на себе си.

Час по час виждахме да пристигат нови микробуси, да стоварват нови партиди жени и да заминават празни. И отново риданията на новопристигналите, виковете и крясъците на пазачите. Колко отегчителна е тиранията в разгара си! Сценарият неизменно беше един и същ.

На обяд пак имаше сандвичи, а веднъж — в деня, когато валеше — ни дадоха и морковени пръчици.

— Несравнимите ползи от здравословното хранене — отбеляза Анита.

През повечето дни съумявахме да сядаме една до друга, а нощем — да спим в близост. Преди това тя не ми беше приятелка, просто колежка, но ми беше приятно да бъда с човек, когото познавам и който олицетворяваше предишните ми постижения, предишния ми живот. Може да се каже, че се сближихме.

— Ти беше страшно добра съдийка — прошушна ми тя на третия ден.

— Благодаря. Ти също — прошепнах в отговор.

Миналото време прозвуча смразяващо.

Научавах съвсем малко за другите жени в нашия сектор. Понякога имената им. Имената на фирмите, за които са работили. Някои от адвокатските кантори бяха специализирали в областта на семейното право: разводи, попечителство и тъй нататък, така че, ако жените вече бяха врагът, разбирах защо са поставени на прицел. Никоя жена не беше защитена, независимо дали работи в областта на вещното, търговското или корпоративното право — имаш ли утроба и юридическо образование, комбинацията беше смъртоносна.

Следобед се извършваха екзекуции. Неизменното шествие на обречените със завързани очи до центъра на игрището. С течение на времето започнах да забелязвам все повече подробности — някои от жените едва пристъпваха, други бяха почти в безсъзнание. Какво им се беше случило? И защо бяха избрани да умрат?

Все един и същи мъж с черна униформа ни поучаваше по микрофона:

— Бог ще възтържествува!

После изстрели, свлечени безжизнени тела. За труповете идваше камион. Къде ги погребваха? Изгаряха ли ги? Или това им струваше прекалено много усилия? Може би просто ги отнасяха на някое сметище и ги оставяха на гаргите.

На четвъртия ден забелязахме промяна — сред стрелците имаше три жени. Не бяха в делово облекло, а в дълги кафяви дрехи, подобни на халати за баня, със завързани под брадичката шалове. Това привлече вниманието ни.

— Чудовища? — прошепнах на Анита.

— Как е възможно? — прошушна тя удивено в отговор.

На петия ден сред стрелците имаше шест жени в кафяво. Настана бъркотия, когато една от тях, вместо да се прицели в жените с превръзка на очите, се завъртя и застреля един от мъжете с черни униформи. Светкавично я повалиха с удари на земята и я надупчиха с куршуми. Откъм откритите седалки се разнесе колективен вопъл.

Е, това е един от възможните изходи, помислих си.

* * *

През следващите дни нови жени се присъединяваха към нашата група от адвокати и съдии, но числеността ѝ не се променяше, защото всяка нощ елиминираха по няколко души. Извеждаха набелязаните жертви една по една, между двама пазачи. Не знаехме нито къде ги отвеждат, нито защо. Никоя не се върна.

На шестата нощ отведоха Анита. Случи се много бързо. Понякога набелязаните жертви крещяха и се съпротивляваха, но Анита не го стори, а аз признавам засрамено, че спях, когато са я убили. Събуди ме сирената сутринта и нея просто я нямаше.

— Съжалявам за приятелката ви — прошепна ми една състрадателна душа, докато стояхме на опашка пред тоалетната.

— И аз съжалявам — прошепнах в отговор.

Ала вече се подготвях за онова, което несъмнено предстоеше. Със съжаление няма да решиш проблема, казах си. И колко вярно се оказа прозрението ми през годините — през следващите много, много години.

На седмата нощ дойде моят ред. Анита беше елиминирана тихомълком — онази тишина сама по себе си въздействаше деморализиращо, защото явно бе напълно възможно да изчезне човек, без никой да забележи и без да се чуе нито звук. На мен обаче не ми беше писано да си отида по този начин.

Събуди ме ритник в хълбока.

— Ставай и нито гък! — разнесе се рязък глас.

И преди да успея да се разбудя, ме изправиха грубо и ме помъкнаха нанякъде. Край мен се чуваше мърморене, някой каза: „Не“, друг изруга: „Мамка му“, трети: „Да благослови Бог“, а четвърти каза: „Cuídate mucho“[18].

— Мога и сама да вървя! — възразих, но това не повлия на ръцете, които ме стискаха под мишниците.

Дойде краят, помислих си — ще ме застрелят. Не, не, поправих се, това го правят следобед. И веднага си възразих: глупачка, разстрелът може да стане навсякъде и по всяко време, пък и не е единственият начин.

През цялото време бях съвсем спокойна, макар да е трудно за вярване, пък и самата аз вече не го вярвам: не бях съвсем спокойна, а мъртвешки спокойна.

Ако си представях, че вече съм мъртва, необезпокоявана от бъдещи тревоги, всичко щеше да ми бъде по-лесно.

Помъкнаха ме по коридори, после през задния вход и ме качиха в някаква кола. Този път не беше микробус, а автомобил „Волво“. Задната седалка имаше тапицерия — мека, но стегната, а климатикът ми се стори като полъх от рая. За жалост, свежият въздух ми напомни за собствените ми неприятни миризми. Въпреки това се насладих на лукса, макар да бях притисната между двамата си едри пазачи. И двамата мълчаха. За тях бях просто пратка, която трябваше да транспортират.

Колата спря пред полицейско управление. Само дето вече не беше такова — табелата беше закрита и на входната врата се мъдреше изображението на крилато око. Емблемата на Очите, само че тогава още не го знаех.

Качихме се по предните стълби: спътниците ми вървяха с едри крачки, а аз се препъвах. Стъпалата ме заболяха — бяха отвикнали да пристъпват, а обувките ми бяха прокъсани и мръсни след дъждовете, жаркото слънце и различните субстанции, на чието действие бяха изложени.

Тръгнахме по коридора. Зад затворените врати се чуваха баритонови гласове, мъже с униформи като на двамата до мен минаваха забързано покрай нас с грейнали целеустремени погледи и отривисти гласове. Неволно изпъваш гръб, видиш ли униформа, лъскави значки на ревера, пагони. Никакво изгърбване!

Влязохме в една от стаите. Зад голямо бюро седеше мъж, който смътно ми заприлича на Дядо Коледа: пълен, с бяла брада, розови бузи и червен нос. Усмихна ми се широко.

— Седнете ето там — каза.

— Благодаря — отговорих.

Не че имах избор — двамата ми спътници вече ме натискаха да седна на стола и ме привързваха към ръкохватките му с пластмасови каишки. След това излязоха и тихо затвориха вратата на стаята. Останах с впечатлението, че се изсулиха заднешком, сякаш пред някакъв древен цар с божествен статут, но всъщност не ги виждах зад гърба си.

— Нека се представя — каза мъжът. — Аз съм Командир Джъд от „Синовете на Яков“.

Това беше първата ни среща.

— Допускам, че вие знаете коя съм — отговорих.

— Точно така — потвърди той с лека усмивка. — Извинете за неудобството, което се налага да изтърпите.

— Дреболия — отговорих с непроницаемо изражение.

Глупаво е да се шегуваш с хора, които имат пълен контрол над теб. На тях не им допада, смятат, че не си даваш сметка докъде се простира властта им. Сега, когато аз разполагам с власт, не насърчавам прояви на насмешливост от подчинените си. Тогава обаче бях лекомислена. Впоследствие поумнях.

Усмивката му се стопи.

— Признателна ли сте, че сте жива? — попита той.

— Ами да — уверих го.

— А признателна ли сте, че Бог ви е създал в женско тяло?

— Да, струва ми се. Не съм се замисляла.

— Не съм сигурен, че сте достатъчно признателна — отбеляза той.

— В какво би се проявила достатъчната признателност? — попитах.

— В сътрудничество с нас.

Споменах ли, че той носеше правоъгълни очилца? Свали ги и замислено впери поглед в тях. Без помощта им очите му не блестяха толкова.

— Какво имате предвид под „сътрудничество“? — попитах.

— Отговорете само с „да“ или „не“.

— Аз съм юрист, съдия. Не подписвам празни договори.

— Не сте съдия. Вече не. — Натисна копче на интеркома си. — В Инкубатора — разпореди той. После каза на мен: — Да се надяваме, че ще станете по-признателна. Ще се моля за такъв резултат.

Ето така попаднах в Инкубатора за признателност. Оказа се килия в изолатора на бивш полицейски участък, приблизително четири на четири крачки. Имаше койка, но нямаше дюшек. Имаше и кофа, предназначена за отпадни продукти от човешката храна, както бързо установих, защото вътре все още имаше от тях, ако се съди по миризмата. Вече нямаше лампа, останал беше само контакт, но без ток. (Разбира се, след известно време пъхнах пръста си вътре, и вие бихте го направили.) Единствената светлина проникваше откъм коридора отвън, през процеп, през който скоро щяха да започнат да се появяват неизбежните сандвичи. Да се терзая в мрака — това бяха намислили за мен.

Опипом намерих дъската на нара и приседнах. Ще се справя, казах си. Ще издържа.

И се оказах почти права. Ще се изненадате колко бързо се затлачва съзнанието в отсъствието на други хора. Сам, човекът не е пълноценен — ние съществуваме по отношение към другите. А аз бях сама, скоро щях да стана никой.

Прекарах известно време в Инкубатора. Не знам колко. От време на време през плъзгащата се преграда ме наблюдаваше нечие око. Друг път наблизо се разнасяше и писък или поредица от писъци — показна жестокост. Понякога чувах продължително стенание, друг път — сумтене и пъшкане, които звучаха сексуално и сигурно бяха. Безпомощните са толкова изкусителни.

Нямаше как да разбера дали тези шумове са истински, или на запис, дали не целяха просто да изопнат нервите ми и да разклатят моята решимост. Каквато и да беше тя — защото всъщност няколко дни по-късно изпуснах нишката. Нишката на своята решимост.

Останах сама в полутъмната си килия незнайно колко време, но едва ли е било много дълго, ако съдя по дължината на ноктите си, когато ме извадиха оттам. Когато си сам на тъмно обаче, времето тече по различен начин. Струва ти се по-дълго. Не си сигурен кога спиш, кога си буден.

Имаше ли насекоми? Да, имаше. Не ме хапеха, затова допусках, че са хлебарки. Усещах миниатюрните им крачета по лицето си, нежно, колебливо, сякаш кожата ми беше от тънък лед. Не ги убивах. След известно време закопняваш за допир, какъвто и да е.

Един ден, ако изобщо беше ден, трима мъже влязоха в килията ми без предупреждение, насочиха фенерче към моите примигващи полуслепи очи, запратиха ме на пода и ме удостоиха с поредица прецизно прицелени ритници и други прояви на внимание. Звуците, които издавах, ми бяха познати — чувала ги бях край себе си. Няма да навлизам в подробности, ще кажа само, че участваше и електрошок.

Не, не ме изнасилиха. Сигурно вече бях твърде стара и жилава за тази цел. Или пък се гордееха с високия си морал, но едва ли.

Ритането и електрошоковете се повториха още два пъти. Три е вълшебно число.

Дали плаках? Да, сълзите рукнаха от двете ми видими очи, от влажните ми плачещи човешки очи. Имах обаче и трето око, по средата на челото си. Усещах го — беше студено като камък. То не плачеше, то гледаше. А зад него някой мислеше: ще ви го върна. Не ме интересува след колко време, нито колко низости ще трябва да изтърпя междувременно, но ще ви го върна.

И после, след неопределен период и без предупреждение, вратата на моята килия в Инкубатора издрънча и се отвори, вътре нахлу светлина и двама мъже с черни униформи ме извлякоха навън. Не обелиха нито дума. Аз вече бях развалина, едва се крепях на краката си и вонях още по-силно. Поведоха ме — по-скоро ме помъкнаха — по коридора, по който ме бяха завели в килията, през входната врата и обратно в климатизирания микробус.

След това се озовах в хотел — наистина, в хотел! Един от онези грандхотели, приличаше на „Холидей Ин“, ако това име ви говори нещо, макар че едва ли. Какво стана с известните търговски марки от едно време? Отнесени от вихъра. По-точно от бояджийската четка и от бригадите по разрушаване на сгради, защото докато ме влачеха през фоайето, вътре работеха хора, които заличаваха надписите.

В преддверието не ме посрещна любезно усмихнат служител от рецепцията, а някакъв мъж със списък. Протече разговор между него и двамата ми водачи, после ме напъхаха в един асансьор, поведоха ме по застлан с килим коридор, където вече си личеше отсъствието на камериерки. След още месец-два щяха да имат сериозен проблем с мухъла, установи размекнатият ми мозък, докато отваряха с магнитна карта някаква врата.

— Приятно прекарване — каза единият от придружителите ми.

Не мисля, че пожеланието му беше иронично.

— Три дни пълно възстановяване — каза вторият. — Ако ти трябва нещо, звънни на рецепцията.

И заключиха вратата след себе си. Върху малката масичка имаше поднос с портокалов сок, един банан, зелена салата и порция контрабандна сьомга! Легло с чаршафи! Няколко хавлиени кърпи, почти бели! Душ! И най-вече — красива керамична тоалетна! Свлякох се на колене и отправих прочувствена молитва, но не помня към кого и за какво.

След като излапах цялата храна — пет пари не давах дали е отровена, толкова ѝ се зарадвах — през следващите няколко часа си вземах душове. Само един не ми беше достатъчен — толкова много пластове мръсотия трябваше да отмия! Огледах вече позарасналите си драскотини, жълтите и морави синини. Бях отслабнала — ребрата ми се брояха, след десетилетно отсъствие отново се бяха очертали вследствие на тъпченето с нездравословни храни. По време на кариерата ми като юрист приемах тялото си като средство, което ме придвижваше от едно постижение към следващото, но у мен се беше зародила нова нежност към него. Колко розови бяха ноктите на краката ми! Колко сложна бе плетеницата на вените по ръцете ми! Не можех обаче да добия ясна представа за лицето си в огледалото в банята. Чий беше този образ? Чертите ми се струваха размазани.

След това спах дълго. Когато се събудих, ме очакваше нова порция вкусна храна: Бьоф Строганов с гарнитура от аспержи, прасковена мелба за десерт и о, щастие, чаша кафе! Бих изпила едно мартини, но сигурно в новата епоха алкохолът нямаше да фигурира в женското меню.

Вмирисаните ми стари дрехи бяха изнесени от невидими ръце — май щях да живея, загърната в белия хавлиен халат от хотела.

В съзнанието ми все още цареше хаос. Приличах на пъзел, захвърлен на пода. На третата сутрин обаче — или пък беше следобед — се събудих с прояснена мисъл. Като че ли отново бях способна да разсъждавам и да ми хрумне думата „аз“.

Освен това и сякаш като признание на този факт ме очакваше чиста дреха. Не беше точно роба с качулка и не беше от власеница, но нещо подобно. Вече бях виждала такива на стадиона, носеха ги жените, които стреляха. Тръпки ме побиха.

Облякох дрехата. Какво друго да сторя?

X

Пролетно зелено

Свидетелски разказ 369А

Двайсет и пета глава

Сега ще опиша приготовленията за брака, който ми предложиха да сключа заради проявен интерес към начина, по който се правеше това в Галаад. Поради обрата, който настъпи в живота ми, имах възможността да наблюдавам процеса и от двете страни: от страната на бъдещата булка и от страната на Лелите, които отговаряха за подготовката.

Уреждането на собствения ми брак протичаше по обичайния начин. Същината на участващите страни, както и тяхното съответно положение в Галаадското общество, би трябвало да оказват някакво влияние на наличния избор. Целта обаче във всеки отделен случай беше една и съща: всички момичета — и от добрите, и от не толкова добрите семейства — трябваше да бъдат омъжени рано, преди да имат шанс да срещнат неподходящ ухажор и да се стигне до така нареченото преди влюбване или, още по-лошо, до загуба на девствеността. Този позор трябваше да бъде избегнат на всяка цена, защото последиците понякога бяха жестоки. Никой не би желал детето му да бъде убито с камъни, а подобно петно върху семейството можеше да се окаже незаличимо.

Една вечер Пола ме повика в дневната — беше изпратила Роза да ме измъкне от черупката ми, както се изрази тя — и ми нареди да застана пред нея. Подчиних се, защото беше безпредметно да не го правя. Командир Кайл беше тук, Леля Видала също. Имаше още една Леля — за пръв път я виждах — която ми представиха като Леля Табана. Запознах се вежливо с нея, но сигурно гласът ми е прозвучал нацупено, защото Пола натърти:

— Нали разбирате какво имам предвид?

— На такава възраст е — каза Леля Табана. — Научили сме я на всичко, което знаем. Ако останат в училището прекалено дълго, започва да им вреди.

— Жена ли е вече? — попита Леля Табана и ме измери изпитателно с поглед.

— Разбира се — увери я Пола.

— И това не са подплънки? — кимна Леля Табана към гърдите ми.

— Категорично не! — каза Пола.

— Ще се изумите какво опитват някои семейства. Тя има хубав ханш, не е от онези, тесните. Я да ти видя зъбите, Агнес.

Какво се очакваше да направя? Да раззина широко уста като при зъболекаря ли? Пола Забеляза объркването ми.

— Усмихни се — каза тя. — Поне веднъж.

Разтеглих устни в някаква гримаса.

— Идеални зъби — установи Леля Табана. — Много е здрава. Е, в такъв случай започваме да търсим.

— Само сред семействата на Командири — каза Пола. — Не по-ниско.

— Ясно — потвърди Леля Табана.

Записваше си на някакъв клипборд. Наблюдавах благоговейно как движи пръстите си, стиснали молива. Какви ли могъщи символи изписваше?

— Още е твърде малка — каза Командир Кайл, когото вече не мислех за свой баща. — Като че ли.

За пръв път от много време му бях признателна.

— Не е малка на тринайсет. Зависи — каза Леля Табана. — Отразява им се великолепно, ако им намерим подходящ кандидат. Веднага се приспособяват. — Изправи се. — Не се тревожи, Агнес — обърна се тя към мен, — ще можеш да избираш най-малко между трима кандидати. За тях ще бъде чест — увери тя Командир Кайл.

— Съобщете ни, ако се нуждаете от още нещо — обади се любезно Пола. — Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Ясно — отговори Леля Табана. — Ще направите ли обичайното дарение на Ардуа Хол, когато резултатът е задоволителен?

— Разбира се — отвърна Пола. — Молим се да успеете. Да отвори Бог!

— Пред Неговите очи — отговори Леля Табана.

Двете Лели си тръгнаха, като се усмихнаха и кимнаха на моите неродители.

— Можеш да вървиш, Агнес — освободи ме Пола. — Ще те държим в течение как се развиват нещата. Навлизането в благословеното състояние на омъжена жена трябва да се осъществи предпазливо, но за това ще се погрижим двамата с баща ти. Ти си много привилегировано момиче. Дано да го оценяваш. — Удостои ме със злобна усмивчица: прекрасно съзнаваше, че говори празни приказки. Всъщност аз бях неудобен израстък, от който трябваше да се отърват по приемлив за обществото начин.

Качих се в стаята си. Трябваше да го предвидя — подобни неща се случваха на момичета, които не бяха много по-големи от мен. Един ден някое от тях просто преставаше да идва на училище — Лелите не обичат суетнята и изблиците на чувства, не си падат по сълзливите сбогувания. После се чуваха слухове за годеж, сетне и за сватба. Никога не ни позволяваха да ходим на тези сватби, дори ако момичето ни е било близка приятелка. Започнат ли да те подготвят за сватба, това е краят на предишния ти живот. При следващата си публична поява ще си облечена със синята рокля на Съпруга, а неомъжените момичета трябва да те пропускат да минаваш първа.

Такъв предстоеше да стане моят живот. Щяха да ме прогонят от собствената ми къща, от къщата на Табита, от къщата на Зила, Вира и Роза, защото на Пола ѝ беше дошло до гуша от мен.

— Днес няма да ходиш на училище — каза ми Пола една сутрин и това беше краят.

След това цяла седмица не се случи нищо, освен че аз се измъчвах и мусех, но тъй като го правех самичка в стаята си, нямаше никакво значение.

Трябваше да завърша омразната бродерия, колкото да се занимавам с нещо — композицията беше купа с плодове, подходяща за табуретка за крака за бъдещия ми съпруг, който и да е той. В единия ъгъл избродирах мъничък череп — в моето съзнание беше на мащехата ми Пола, но ако някой ме попиташе, смятах да отговоря, че е memento mon, напомняне, че всички ще умрем някой ден.

Не можеха да ми възразят, защото мотивът беше благочестив: такива черепи имаше по надгробните плочи в стария църковен двор близо до нашето училище. От нас се очакваше да ходим там само на погребения, защото на плочите бяха написани имената на покойниците, които щяхме да опитваме да четем, а четенето води до поквара. Четенето не беше за момичета — само мъжете бяха достатъчно силни да се справят с неговото въздействие. И разбира се, Лелите, защото те не бяха като нас.

Бях започнала да се питам как една жена става Леля. Леля Ести веднъж спомена, че трябва да имаш призвание, от което да ти става ясно, че Бог иска от теб да помагаш на всички жени, не само на едно семейство. Как обаче Лелите усещаха това призвание? Откъде черпеха силата си? По-специален ли беше мозъкът им — нито женски, нито мъжки? Бяха ли изобщо жени под униформите си? Възможно ли беше да са предрешени мъже? Немислимо беше дори да подозирам подобно нещо, но щеше да е истински скандал, ако се окажеше така! Как ли щяха да изглеждат Лелите, ако бъдат принудени да се обличат в розово?

На третия ден от моето безделие Пола поръча на Мартите да донесат няколко кашона в стаята ми. Време било да прибера всичките си детски неща. Вещите ми можело да отидат на склад, тъй като скоро вече нямало да живея там. А после, когато започна да се разпореждам в новото си домакинство, можело да реша дали да бъдат дарени на бедните. Не толкова облагодетелствано момиче от някое Иконосемейство щяло много да се зарадва на куклената ми къща например, макар да не била от най-качествените и да била доста занемарена, но едно пребоядисване щяло да направи чудеса.

Куклената къща от години стоеше край прозореца ми, стаила в себе си щастливите часове, които бях прекарала с Табита. Вътре беше куклата Съпруга, седнала на масата в трапезарията, вътре бяха двете възпитани момиченца, Мартите печаха хляб в кухнята, а Командирът седеше затворен в кабинета си. След като Пола излезе, грабнах Съпругата от стола ѝ и я запокитих в другия край на стаята.

Двайсет и шеста глава

След това Леля Габана доведе цял екип, отговорен за избор на гардероба ми, защото според Пола аз не съм била способна да избера как да се обличам за времето до сватбата си и най-вече на самото сватбено тържество. Разберете, аз не бях самостоятелна личност — макар да принадлежах към привилегированата класа, бях просто невръстно момиченце, на което щяха да надянат прангите на съпружеството. Така ми звучеше — глухо, метално, като захлопването на метална врата.

Може да се каже, че въпросният екип отговаряше за подготовката на сцената: за костюмите, почерпката, декорите. Никой от тях не беше силна личност, поради което им бяха възложени тези спомагателни дейности. Макар всички Лели да имаха висок статут, Пола — която беше много властна жена — съумяваше донякъде да се разпорежда с Лелите от сватбената група.

Придружавани от Пола, трите пристигнаха в стаята ми, където, след като бях завършила бродерията за табуретката, аз подреждах пасианс.

Тестето карти, което използвах, беше обичайното за Галаад, но ако не е познато за външните хора, ще го опиша. Естествено, нямаше букви на картите за асо, цар, царица и вале, а на другите карти нямаше цифри. Асото представляваше голямо Око, което гледа от един облак. Царят беше Командир с униформа, цариците бяха Съпруги, а валетата — Лели. Картите с лице бяха най-силни. От цветовете пиките бяха Ангели, спатиите бяха Пазители, карите бяха Марти, а купите — Прислужници. Всяка карта с лице имаше бордюр от по-дребни фигурки: на картата за Съпруга от Ангелите беше изобразена синя Съпруга с бордюр от дребни Ангели, облечени в черно, а картата на Командира от Прислужниците имаше бордюр от мънички Прислужници.

По-късно, когато получих достъп до библиотеката на Ардуа Хол, изследвах тези карти. В далечното минало купите са били потири. Може би затова Прислужниците бяха избрани да бъдат купи — защото те бяха безценен съсъд.

Трите Лели от групата, отговорна за гардероба ми, влязоха в моята стая.

— Агнес, ако обичаш, прибери си играта и се изправи — нареди Пола с най-любезния си тон и най-омразен за мен, защото знаех колко е фалшив. Подчиних се и тя ми представи трите Лели: Леля Лорна — пълничка и усмихната, Леля Сара Лий — попрегърбена и мълчалива, и Леля Вети — напрегната жена, която все се извиняваше.

— Идват за проба — каза Пола.

— Какво? — попитах.

Никой за нищо не ме предупреждаваше, не смятаха за нужно.

— Не се казва „какво“, а „моля“ — поправи ме Пола. — Проба за дрехите, които ще носиш на курса си за Предбрачна подготовка.

Пола ми нареди да съблека розовата училищна униформа, която продължавах да нося, защото нямах други дрехи, освен бялата рокля, с която ходех на църква. Застанах в средата на стаята по бельо. Не беше студено, но усетих, че кожата ми е настръхнала под преценяващите погледи. Леля Лорна ми взе мерки, а Леля Бети ги записа в малък тефтер. Наблюдавах я внимателно — винаги наблюдавах Лелите, когато си записваха някакви тайни работи.

След това ми разпоредиха да облека отново униформата и аз се подчиних.

Заеха се да обсъждат дали ще ми трябва ново бельо преди сватбата. Според Леля Лорна не било зле да ми направят, но Пола заяви, че не е необходимо, защото въпросният период ще бъде кратък, бельото, което имам, ми е по мярка. Пола спечели.

След това трите Лели си тръгнаха. Върнаха се няколко дни по-късно с два комплекта дрехи: един за пролетта и лятото и един за есента и зимата. Виждала бях момичета на моята възраст с такива рокли и знаех какво означават: пролетното зелено беше символ на новопокаралите листа, показваше, че момичето е готово за женитба. Иконосемействата обаче нямаха право на подобни разточителства.

Дрехите, които ми донесоха Лелите, бяха употребявани, но не бяха износени, защото никой не ползваше зеленото облекло дълго. Бяха ги коригирали, за да ми станат. Полите бяха с дължина десет сантиметра над глезена, ръкавите — до китките, с широка талия, а яката — висока. Всяка дреха вървеше в комплект с подходяща шапка с периферия и панделка. Мразех ги, но умерено — можеше да бъде и по-зле. Известна утеха ми носеше фактът, че бях подсигурена за всички сезони: може би щеше да минат и есента, и зимата, без да се налага да се омъжа.

Старите ми дрехи в розово и мораво бяха отнесени, за да бъдат почистени и използвани от по-малки момичета. Галаад беше във война, ние не изхвърляхме нищо.

Двайсет и седма глава

След като се снабдих със зелените дрехи, ме записаха за ново обучение — в училището за предбрачна подготовка „Рубини“, където момичета от добри семейства се подготвяха за брачен живот. Имаше библейско мото: „Кой ще намери добродетелна жена? Тя струва повече от бисер“.

И това училище беше поверено на Лелите, но макар да носеха същите безлични кафяви униформи, учителките тук бяха по-стилни. Те трябваше да ни научат как да изпълняваме ролята на господарки на изтъкнати домакинства. Казвам „да се държим“ в двояк смисъл: от нас се очакваше да бъдем актриси на сцената на бъдещия си дом.

Случих се в един клас със Сонамит и Бека от училище „Видала“: ученичките от „Видала“ често продължаваха в „Рубини“. Не беше минало много време от последната ми среща с тях двете, но ми се струваха много по-възрастни. Сонамит беше увила тъмните си плитки на тила и си беше изскубала веждите. Не бих казала, че беше красива, но беше много оживена. Отбелязвам, че за Съпругите оживлението беше проява на безочие, затова те използваха думата „неодобрително“.

Сонамит каза, че с нетърпение очаква да се омъжи. Всъщност само за това говореше — какви съпрузи ѝ избират, тя какви предпочита, как нямала търпение. Искаше вдовец към четиресетте, който не е обичал много първата си Съпруга и няма деца, който заема висок пост и е красив. Не желаеше млад глупак, който не е правил секс, защото щяло да се получи неловко — ами ако не знаел къде да си пъхне онази работа? Открай време беше цапната в устата, но сега беше станала още по-дръзка. Сигурно беше научила тези нови, по-грубички изрази от някоя Марта.

Бека беше отслабнала още повече. Кафяво-зелените ѝ очи, възголеми за лицето, сякаш бяха станали още по-големи. Увери ме колко се радва, че сме заедно, но изобщо не се радвала, че сме в този клас. Умолявала семейството си да не я омъжват още — била твърде млада, още не била готова — обаче им предложили много удачен кандидат: най-големия син на Командир от „Синовете на Яков“, който също скоро щял да стане Командир. Майка ѝ я увещавала да не прави глупости, защото скоро нямало да получи толкова изгодно предложение, а с напредването на възрастта вариантите щели да стават все по-лоши. Ако навърши осемнайсет и все още не е омъжена, щели да я смятат за стара стока и никой нямало да ѝ предложи Командир; щяла да извади късмет, ако докопа дори Пазител. Баща ѝ, зъболекарят доктор Гроув, обяснил, че е необичайно Командир да поиска момиче като нея от по-долните обществени слоеве, поради което ще е оскърбително да откажат, а Бека не искала да го съсипва, нали?

— Но аз не желая! — виеше тя пред нас, когато Леля Лизе не беше в стаята. — Някакъв мъж да пълзи по теб като червей! Гнусота!

Направи ми впечатление, че тя не се изрази в бъдеще време — вече се чувстваше отвратена. Какво ѝ се беше случило? Нещо отблъскващо, за което не можеше да говори? Спомних си колко беше разстроена от разказа за наложницата, накълцана на дванайсет къса, но не ми се искаше да я питам: допуснеш ли прекомерна близост до позора на друго момиче, той ще опетни и теб самата.

— Няма да е толкова неприятно — уверяваше я Сонамит. — Помисли си колко много неща ще имаш! Собствена къща, собствена кола и Пазители, собствени Марти! А ако не можеш да родиш бебе, ще ти дадат Прислужници, колкото е нужно!

— Пет пари не давам за коли, Марти и дори за Прислужници — каза Бека. — Ужасно усещане е… онази мокрота.

— Кое точно? — попита през смях Сонамит. — Езика им ли имаш предвид? Не е по-неприятно от кучешкия език!

— Много по-неприятно е! — възрази Бека. — Кучетата са дружелюбни.

Не споделих как аз се чувствам във връзка с предстоящия си брак. Не можех да им разкажа за онзи преглед при доктор Гроув — все пак той беше баща на Бека, а Бека ми беше приятелка. Така или иначе, реакцията ми беше по-скоро нежелание и отвращение, които ми се струваха тривиални в сравнение с неподправения ужас на Бека. Тя беше убедена, че бракът ще я съсипе. Щеше да се почувства съсипана, заличена, сякаш се е стопила като сняг и от нея не е останало нищо.

Когато Сонамит не беше с нас, попитах Бека защо майка ѝ не иска да ѝ помогне. И тогава бликнаха сълзите: Бека научила от тяхната Марта, че това не е истинската ѝ майка. Позорно било, но и нейната истинска майка била Прислужница: „Като твоята, Агнес“, додаде тя. Официалната ѝ майка използвала този факт срещу Бека — защо толкова се страхувала от секса с мъж, след като онази блудница, майка ѝ, явно изобщо не се е измъчвала от подобни страхове? Тъкмо обратното!

Прегърнах я и я уверих, че разбирам.

Двайсет и осма глава

Леля Лизе трябваше да ни учи на обноски и обичаи: коя вилица да използваме, как да наливаме чай, да се отнасяме вежливо към Мартите и да избягваме емоционална близост с Прислужниците, ако се окаже, че се нуждаем от Прислужница. Всеки имаше своето място в Галаад, всеки служеше посвоему и всички бяха равни пред Бога, обаче дарбите на някои хора бяха различни от дарбите на други, учеше ни Леля Лизе. Настане ли объркване в дарбите и всеки се опитва да прави всичко, единственият възможен резултат е вреден хаос. Никой не очаква от една крава да бъде птица!

Тя ни учеше на основни правила в градинарството с акцент върху розите, защото това беше подходящо хоби за една Съпруга, учеше ни и как да преценяваме качеството на храната, която се готви и поднася на трапезата ни. В тези времена на оскъдица в цялата държава беше много важно да не разхищаваме храната, да се възползваме от пълния ѝ потенциал. Леля Лизе ни напомняше, че животни умират заради нас. И зеленчуци, додаваше набожно. Трябвало да бъдем признателни за Божието изобилие. Неуважително към Провидението — и дори греховно — било да се отнасяме непочтително към храната, като не я приготвяме добре или я изхвърляме неизядена.

Затова се учехме как се пошира яйце, на каква температура се сервира киш и какво отличава различните супи и чорби. Вече не помня много от уроците, защото така и не ми се наложи да ги прилагам на практика.

Тя ни припомни и молитвите, които е подходящо да се отправят преди хранене.

В качеството си на глава на домакинството, съпрузите ни щели да казват молитвите, но в тяхно отсъствие — както се случвало често, защото те работели до късно, за което не бивало да ги корим — щяло да бъде наше задължение да отправяме молитвите от името на — дай боже — многобройната си челяд. На това място пускаше тънка усмивка.

Наум си повтарях измислената молитва, с която двете със Сонамит се забавлявахме, когато бяхме близки приятелки в училище „Видала“:

Благослови прелялата ми чаша —

върху пода разплискана лежи.

Господи, избълвах я докрай,

но идвам и те моля — още дай.[19]

Кискането ни се чуваше надалеч. Тогава си мислехме, че се държим много зле! Ала колко невинни и безполезни ми се струват тези дребни бунтовни прояви сега, докато се подготвям за брака си.

Лятото напредваше. Леля Лизе ни запознаваше с основните правила за вътрешно обзавеждане, но окончателния избор на стила на дома ни, разбира се, щеше да направи нашият съпруг. Тя ни научи да аранжираме цветя — и в японски, и във френски стил.

Когато стигнахме до френския стил, Бека беше дълбоко обезсърчена. Сватбата ѝ беше насрочена за ноември. Съпругът, когото ѝ бяха избрали, беше посетил семейството за пръв път. Приели го в дневната, където си поговорил с баща ѝ, а тя просто седяла и мълчала — така повеляваше етикетът, от мен щяха да очакват същото — но на нас призна, че цялата настръхнала. Мъжът имал пъпки и редки мустачки, а езикът му бил бял.

Сонамит се засмя и обясни, че сигурно е заради паста за зъби, сигурно мъжът си е измил зъбите точно преди да отиде у тях от желание да ѝ направи хубаво впечатление, което било мило, нали? Бека обаче каза, че ѝ се иска да я повали тежка болест, не само продължителна, но и заразна, защото така ще бъде отменена сватбата.

На четвъртия ден от обучението ни във френски стил за аранжиране на цветя, когато се учехме да подреждаме симетрични вази за официални поводи с контрастни, но допълващи се цветя, Бека поряза лявата си китка с градинските ножици и се наложи да я закарат в болницата. Раната не беше фатално дълбока, но въпреки това тече много кръв. Съсипа белите маргаритки.

Гледах я, когато го направи. Никога няма да забравя изражението ѝ — за пръв път го виждах толкова свирепо и силно се притесних. Тя сякаш беше станала друг човек — много по-буен — макар и само за момент. Когато парамедиците дойдоха и я откараха, вече бе възвърнала спокойствието си.

— Довиждане, Агнес — каза ми, но аз не знаех как да отговоря.

— Това момиче е незряло — заяви Леля Лизе. Носеше косата си на кок, много елегантно. Гледаше ни косо, вирнала дългия си патрициански нос. — За разлика от вас — додаде тя.

Сонамит грейна — беше готова за зрелостта, аз също се усмихнах едва-едва. Помислих си, че се уча как да изпълнявам функцията си, как да изпълнявам ролята си. Или по-точно — как да изпълнявам ролята си по-добре отпреди.

XI

Власеница

Ръкописът от Ардуа Хол

Двайсет и девета глава

Снощи сънувах кошмар. Не за пръв път.

По-рано в разказа си обещах да не подлагам търпението ви на изпитание, като ви разказвам сънищата си. Този обаче има последици, с които ще ви запозная, ще направя изключение. Разбира се, изборът какво да четете си е изцяло ваш, така че може да пропуснете този мой сън.

Стоя на стадиона, облечена в кафявата роба, която ми дадоха в онзи получил ново предназначение хотел, докато се възстановявах след престоя си в Инкубатора на признателност. До мен в редица стоят още няколко жени със същото облекло като каещи се и няколко мъже с черни униформи. Всеки от нас е с пушка. Знаем, че някои от пушките са заредени с халосни патрони, обаче въпреки това всички ще бъдем убийци, защото е важно намерението.

Срещу нас има жени в две редици: едните са прави, другите са на колене. Нямат превръзки на очите. Виждам лицата им. Познавам ги, всяка една. Предишни приятелки, предишни клиентки, предишни колежки, а от по-скоро — жени и деца, които са минали през ръцете ми. Съпруги, дъщери, Прислужници. На някои им липсват пръсти, други имат само едно стъпало или само едно око. Някои са с въже на шията. Осъдила съм ги, издала съм присъда — веднъж съдия, винаги съдия. Обаче те всички се усмихват. Какво чета в очите им? Страх, презрение, предизвикателство? Съжаление? Не мога да определя.

Ние с пушките вдигаме оръжията. Стреляме. Нещо нахлува в дробовете ми. Не мога да дишам. Давя се, падам.

Събуждам се, обляна в студена пот, сърцето ми бие лудешки. Казват, че кошмарите могат да те уплашат до смърт, че е възможно буквално сърцето ти да спре. Дали този кошмар няма да ме убие някоя нощ? Е, едва ли един сън ще е достатъчен.

Разказвах ви за изолирането си в Инкубатора за признателност и за разточителното си преживяване в хотелската стая. Беше като рецепта за хубава пържола: начукваш я хубаво с чукче, после я мариноваш да стане крехка.

Един час, след като облякох робата на каеща се, на вратата ми се почука — чакаха ме двама придружители. Поведоха ме по коридор към друга стая. Белобрадият мъж, който ме разпита първия път, вече беше там, но не зад бюро, а удобно настанен в кресло.

— Седнете — покани ме Командир Джъд. Този път не ме настаниха насила на стола, седнах сама. — Дано режимът ни не ви се е сторил прекалено суров. Преминахте само през първо ниво. — Нямаше какво да кажа, затова и нищо не казах. — Просветляващо ли беше?

— Какво имате предвид?

— Съзряхте ли светлината? Божествената светлина?

Какъв беше правилният отговор на този въпрос? Той щеше да разбере, че лъжа.

— Беше просветляващо — отговорих.

Това се оказа достатъчно.

— Петдесет и три?

— За възрастта ми ли питате? Да.

— Имали сте любовници — каза той.

Зачудих се как е узнал и останах леко поласкана, че си е направил труда.

— За кратко. Няколко. Без дългосрочен успех.

Била ли съм влюбена някога? Едва ли. Опитът ми с мъжете от семейството не насърчаваше доверчивост. Тялото ми обаче си има импулси, които може да бъдат унизителни, но и удовлетворителни, ако ги послушам. Никой не ми навреди сериозно, получих и доставих известно удоволствие и никой от тези мъже не прие бързото си отстраняване от живота ми като лично оскърбление. Какво повече да очаквам?

— Правили сте аборт — продължи той.

Значи бяха тършували из някакви документи.

— Само един. Бях много млада.

Той изсумтя неодобрително.

— Нали знаете, че това човекоубийство вече се наказва със смърт?

— Не знаех.

Изстинах. Само че, ако се канеха да ме застрелят, какво целеше този разпит?

— Един брак?

— Кратък. Беше грешка.

— Разводът вече е престъпление — осведоми ме той.

Не отговорих.

— Не сте благословена с деца?

— Не.

— Значи сте похабили женското си тяло? Лишили сте го от естествената му функция?

— Просто така се случи — отговорих, като се постарах да сподавя напрежението в гласа си.

— Жалко. При нашето управление всяка добродетелна жена ще може да има дете — по един или друг начин, съгласно Божия промисъл. Предполагам обаче, че сте били отдадена изцяло на своята така наречена кариера.

Подминах оскърблението.

— Да, графикът ми беше натоварен.

— Два учебни срока сте работили като учителка?

— Да. Но после се върнах към правото.

— Битови дела? Изнасилвания? Престъпнички? Сексуални работнички, които по съдебен път изискват по-голяма закрила? Разпределение на имуществото при развод? Лекарска небрежност, най-вече от страна на гинеколози? Отнемане на деца от небрежни майки?

Беше извадил някакъв списък и четеше от него.

— Да, при необходимост — отговорих.

— Кратко време сте били доброволка в кризисен център за изнасилени жени?

— Като студентка.

— В приюта на Саут Стрийт, нали? Защо престанахте?

— Заетостта ми нарасна — отговорих. И направих още едно вярно признание, защото не виждах смисъл да не бъда откровена: — Освен това работата ме смазваше емоционално.

— Да — просветнаха очите му, — смазващо е. Цялото това безпричинно женско страдание. Нашата цел е да го преустановим. Сигурен съм, че одобрявате. — Той замълча и ми даде малко време да осмисля чутото. После отново се усмихна. — Е, какво избирате?

Предишната аз би попитала: „Между кое и кое?“, или нещо подобно. Сега обаче попитах:

— Имате предвид „да“ или „не“?

— Точно така. Преживяхте последиците от отказ… е, поне някои. Но ако дадете съгласие… Ще кажа само, че който не е с нас, е против нас.

— Разбирам — отговорих. — Тогава „да“.

— Ще трябва да ни докажете искреността си. Готова ли сте да го направите?

— Да — повторих. — Как?

Последва изпитание. Вероятно сте се досетили какво беше. Като в кошмара ми, само че жените бяха със завързани очи и когато стрелях, не паднах. Това беше изпитанието, на което ме подложи Командир Джъд: не го ли издържиш, твоята отдаденост на единствения правилен път се смята за невалидна. Издържиш ли го, ще изцапаш ръцете си с кръв. Както бе казал някой: или ще се държим заедно, или ще ни обесят поотделно.[20]

Проявих известна слабост — след това повърнах.

Една от жертвите ми беше Анита. Защо я бяха нарочили да умре? Явно дори след Инкубатора на признателност беше казала „не“. Явно беше избрала бързия изход. В действителност обаче нямах представа защо. Може би причината беше проста — тя не беше полезна за режима, а аз бях.

На сутринта станах един час по-рано, за да открадна няколко минути преди закуска с теб, читателю. Превърнал си се в натраплива мания за мен — моят единствен довереник, моят единствен приятел — защото на кого другиго мога да кажа истината? На кого другиго да се доверя?

Не че и на теб имам доверие. В крайна сметка кой най-вероятно ще ме предаде? Ще си стоя на затънтено място, цялото в паяжини, или под леглото, докато ти ходиш на пикник или на танци — да, танците ще се върнат, трудно ще ги забраниш за вечни времена — или на любовни срещи с някое топло тяло, много по-привлекателно от купчината разпадаща се хартия, в която ще съм се превърнала. Предварително те моля за прошка обаче. Някога и аз бях като теб — фатално привързана към живота.

Защо приемам съществуването ти за даденост? Може никога да не се въплътиш — ти си само желание, възможност, фантом. Да се осмеля ли да добавя и надежда? Да, позволено ми е да се надявам. Все още не е настъпил онзи среднощен час в живота ми, камбаната още не е ударила и Мефистофел все още не е дошъл да поиска от мен дължимото съгласно сделката ни.

Защото сделка имаше. Разбира се, че имаше. Макар да не я сключих с дявола, а с Командир Джъд.

Първата ми среща с Елизабет, Хелена и Видала се състоя в деня след изпитанието ми чрез убийство на стадиона. Въведоха ни четирите в една от заседателните зали на хотела. Тогава всички изглеждахме различно: бяхме по-млади, по-слаби, не толкова разкривени. Елизабет, Хелена и аз носехме кафявите роби, подобни на власеници, които вече описах, но Видала вече беше получила истинска униформа — не характерната за Лелите, която наложиха впоследствие, а черна.

Командир Джъд ни очакваше. Седеше начело на масата, естествено. Пред него имаше поднос с кафеник и чаши. Наля ни с ритуална тържественост, с усмивка.

— Поздравления — поде той, — издържахте изпитанието. Вие сте главни, изтеглени от огъня.[21] — Наля кафе и на себе си, добави сметана и отпи. — Сигурно се питате защо човек като мен, достатъчно успял при предишното корумпирано управление, постъпва по този начин. Не се тревожете, съзнавам колко сериозно е поведението ми. В очите на някои хора отхвърлянето на незаконното управление може би е държавна измяна — несъмнено мнозина са си го помислили за мен. Сега, след като се присъединихте към нас, ще си помислят същото и за вас. Само че предаността към по-висша истина не е измяна, защото Божиите пътища са различни от човешките и категорично не са пътищата на жената.

Видала наблюдаваше с тънка усмивка как ни поднася проповедта си — онова, в което той се опитваше да ни убеди, вече беше станало нейно верую.

Постарах се да не реагирам. Истинско умение е да не реагираш. Командирът местеше поглед от едно безизразно лице на друго.

— Пийте си кафето — покани ни. — Ценна стока, която се намира все по-трудно. Грях е да отхвърляме онова, което Бог в щедростта си е подсигурил за своите любими чада.

Сякаш поехме причастие, когато вдигнахме чашите си. Той продължи:

— Видяхме вече до какво водят прекомерната разпуснатост, прекомерното материално разточителство и липсата на смислени структури, които да изграждат балансирано и стабилно общество. Раждаемостта в страната ни — по най-различни причини, но най-вече заради себичния избор на жените — намалява главоломно. Нали сте съгласни, че човешките същества са най-нещастни, когато цари безредие? Че правилата и границите налагат стабилност, а оттам водят до щастие? Следите ли мисълта ми?

Кимнахме.

— Това „да“ ли означава? — попита той и посочи Елизабет.

— Да — отговори тя с писклив от уплаха гласец.

Тогава все още беше млада и привлекателна, не беше допуснала тялото ѝ да наедрее. Забелязала съм, че някои мъже обичат да тормозят красиви жени.

— Да, Командир Джъд — укори я той. — Титлите трябва да се уважават.

— Да, Командир Джъд.

Надушвах страха ѝ от отсрещната страна на масата. Питах се дали усеща моя. Страхът има възкисела миризма, разяжда.

И тя е стояла сама в мрака, помислих си. И тя е била подложена на изпитание на стадиона. И тя се е взряла навътре в себе си и е видяла бездната.

— За обществото е най-полезно мъжете и жените да имат отделни сфери на действие — продължи с по-строг тон Командир Джъд. — Свидетели сме на катастрофалните резултати от опита за сливането им. Някакви въпроси дотук?

— Да, Командир Джъд — обадих се. — Аз имам въпрос.

Той се усмихна, но без капка топлота.

— Продължете.

— Какво искате?

Отново се усмихна.

— Благодаря ви. Какво искаме конкретно от вас? В момента изграждаме общество в съответствие с Божествения ред — град високо на хълма, светлина за всички държави — действаме, движени от благотворителна загриженост и тревога. Убедени сме, че поради специалната си подготовка вие сте способни да ни съдействате да облекчим тежката съдба на жените, причинена от упадъчното и корумпирано общество, което премахваме. — Направи кратка пауза. — Искате ли да ни помогнете?

Този път изпънатият му пръст беше насочен към Хелена.

— Да, Командир Джъд — отговори тя почти шепнешком.

— Добре. Вие сте интелигентни жени. Благодарение на предишната си… — Не искаше да каже „професия“. — Благодарение на предишния си опит вие познавате живота на жените. Знаете как мислят, или по-точно — знаете как са склонни да реагират на положителни и на не толкова положителни стимули. Поради това може да ни служите полезно и така да получите известни привилегии. Очакваме да бъдете духовни наставнички и възпитателки — по-точно лидери — във вашето женско обкръжение. Още кафе?

Наля ни. Ние разбъркахме, отпихме, зачакахме.

— Казано най-просто — продължи той, — искаме да ни помогнете да организираме отделен обществен кръг — женската сфера. Целта ѝ ще бъде осигуряването на оптимална хармония: и обществена, и битова, и максимално потомство. Други въпроси?

Елизабет вдигна ръка.

— Да?

— Ще трябва ли… да се молим и тъй нататък? — попита тя.

— Ще се получи постепенно — отговори той. — Постепенно ще осъзнаете колко много са причините да благодарите на сила, по-висша от самите вас. Моята… ааа… колежка — посочи той Видала, — пожела доброволно да ви стане наставница, тя е част от нашето движение още от самото начало.

Настана кратка пауза, докато Елизабет, Хелена и аз асимилирахме чутото. Себе си ли имаше предвид той, като говореше за сила, по-висша от нас?

— Сигурна съм, че ще съумеем да помогнем — отговорих най-сетне. — Обаче ще трябва сериозно да поработим. Жените много дълго са били убеждавани, че е възможно да постигнат равенство в професионалната и в публичната сфера. Те няма да посрещнат охотно… — потърсих уместната дума, — … сегрегацията.

— Още от самото начало е проява на жестокост да им се обещава равенство — каза той, — тъй като те по природа са неспособни да го постигнат. Вече сме се заели с милосърдната задача да снижим техните очаквания.

Не ми се искаше да питам какви са използваните средства. Дали са подобни на приложените върху мен? Изчакахме той да долее кафе и на себе си.

— Разбира се, трябва да създадем закони и всякакви правила — каза Командир Джъд. — Ще получите бюджет, база, където ще действате, и спални помещения. Отделили сме за вас учебен и жилищен комплекс на кампуса на един от предишните университети, реквизирани от нас. Няма да се нуждае от сериозни промени. Сигурен съм, че ще ви бъде удобно.

В този момент рискувах:

— След като ще има отделна женска сфера, следва тя да е истински отделна. В нея трябва да се разпореждат жени. Освен при крайна необходимост мъжете не бива да прекрачват прага на отпуснатите ни сгради, нито да подлагат на съмнение методите, които използваме. Ще ни преценявате само по резултата. Разбира се, ако и когато е необходимо, ще докладваме пред органите на властта.

Той ме измери преценяващо с поглед, после разпери ръце с дланите нагоре.

— Имате картбланш. В границите на разумното и на бюджета ви. Разбира се, подлежи на окончателно одобрение от моя страна.

Погледнах към Елизабет и Хелена и забелязах неохотно възхищение. За разлика от тях бях дръзнала да опитам да издействам повече власт за нас и бях успяла.

— Разбира се — потвърдих.

— Не съм убедена, че е умно решение — каза Видала. — Да им позволим толкова голяма степен на самоуправление. Жените са крехки съсъди. Дори най-силните от тях не бива да бъдат…

Командир Джъд я прекъсна:

— Мъжете имат по-важна работа, не могат да се главоболят с незначителните подробности от женската сфера. Би трябвало да има достатъчно компетентни жени за тази цел. — Той кимна към мен и Видала ме стрелна с поглед, изпълнен с ненавист. — Жените в Галаад ще имат повод да ви благодарят — продължи той. — Много режими са се справяли зле с проблемите от подобно естество. Толкова неприятно положение, такова прахосничество!

Ако се провалите, ще провалите всички жени. Като Ева. А сега ви оставям да обсъдите нещата помежду си.

Така започнахме.

По време на първите заседания аз прецених другите Основателки — защото тъкмо като Основателки щяха да ни тачат в Галаад съгласно обещанието на Командир Джъд. Ако сте запознати какво се случва на игрищата на по-грубичките спортове, в курниците или във всяка ситуация, при която наградите са нищожни, но конкуренцията за тях е ожесточена, ще разберете какви сили действат. Макар привидно помежду ни да царяха разбирателство и колегиалност, вече се долавяше растяща враждебност. След като ще е курник, най-добре да съм алфа кокошката, казах си. За да го постигна, трябваше да наложа йерархичното си превъзходство над останалите.

Имах вече спечелен враг в лицето на Видала. Тя беше си представяла себе си като естествен лидер, но аз бях оспорила разбирането ѝ. Затова тя щеше да ми се противопоставя по всевъзможни начини, само че имах предимство: не бях заслепена от идеологията, поради което за предстоящата много дълга игра притежавах гъвкавост, каквато на нея ѝ липсваше.

От другите две жени Хелена щях да направлявам по-лесно, защото тя беше най-неуверена в себе си. По онова време беше пълничка, но впоследствие отслабна. Осведоми ни, че една от предишните ѝ работи била в печеливша фирма за борба с наднорменото тегло. Преди да стане пиар във фирма за бельо от високата мода и да се сдобие с огромна колекция от обувки. „Толкова красиви обувки“, въздишаше тя, преди Видала да ѝ затвори устата с начумерената си физиономия. Прецених, че Хелена ще върви, накъдето духа вятърът, което щеше да ме устройва, докато въпросният вятър съм аз.

Елизабет идваше от по-високи обществени слоеве — чувствително по-високи от моите, поради което щеше да е склонна да ме подценява. Беше завършила „Васар“ и беше работила като лична асистентка на влиятелна сенаторка във Вашингтон — с потенциал да стане президент, осведоми ме Елизабет. В Инкубатора за признателност обаче се беше пречупила, унаследената ѝ привилегированост и образованието ѝ не я бяха спасили и тя беше дълбоко неустойчива.

Щях да се справям с тях една по една, но ако трите обединяха сили, щях да загазя. Разделяй и владей, това щеше да бъде девизът ми.

Бъди непоколебима, казах си, не споделяй много за себе си, защото ще го използват срещу теб. Слушай внимателно. Запаметявай всички следи. Не показвай страх.

Седмица след седмица измисляхме: закони, униформи, лозунги, химни, имена. Седмица след седмица докладвахме пред Командир Джъд, който ме направи говорителка на групата. Той си приписваше заслугата за всичко, което одобреше. Другите Командири го обсипваха с похвали. Кариерата му се развиваше прекрасно!

Презирах ли структурата, която създавахме? В известна степен — да: тя беше отстъпление от всичко, на което ни бяха учили в предишния ни живот, на всичко, което бяхме постигнали. Гордеех ли се с онова, което бях успяла да постигна въпреки ограниченията? Също в известна степен — да. Нещата никога не са прости.

За неопределено време бях сигурна почти, че разбирам в какво се очаква да вярваме. Числях се към убедените привърженици по същата причина, поради която го правеха и мнозина други в Галаад: защото така не беше толкова опасно. Каква полза да се хвърлиш пред парен валяк, тласкан единствено от морални принципи, като накрая ще бъдеш премазан и плосък като събут чорап? Най-добре е да се слееш с тълпата, с набожната, угодническа, възхваляваща и подклаждаща омраза тълпа. По-добре е ти да замерваш с камъни, отколкото теб да те замерват. Поне по отношение на шансовете ти за оцеляване.

Архитектите на Галаад го знаеха прекрасно. Хора като тях го знаят открай време.

Ще запиша тук, че няколко години по-късно — след като затегнах контрола си над Ардуа Хол и го използвах, за да добия мащабната, но неназована власт в Галаад, с която се ползвам сега — Командир Джъд се опита да ме предразположи, защото беше усетил промяната в разпределението на силите.

— Дано да сте ми простили, Лельо Лидия — каза той.

— За какво, Командир Джъд? — попитах приветливо, колкото можах.

Възможно ли беше да се бои малко от мен?

— За крайно строгите мерки, които бях принуден да приложа в началото на нашето сътрудничество — поясни той. — За да отделя зърното от плявата.

— О, сигурна съм, че намеренията ви са били благородни.

— Така е. Но бяха и строги. — Усмихнах се, не казах нищо. — Още от самото начало забелязах, че вие сте зърно, не плява. — Продължих да се усмихвам. — В пушката ви имаше халосни патрони. Мисля, че бихте искали да го знаете.

— Много мило, че ми казвате — отговорих.

Мускулите на лицето бяха започнали да ме болят. При определени обстоятелства усмивката си е тежко физическо упражнение.

— Значи ми прощавате? — попита той. Ако не бях запозната с предпочитанието му към млади жени, едва навършили възраст за женене, щях да си помисля, че той флиртува. Извадих листче от торбата с късмети от изчезналото минало: — Човешко е да се греши, божествено е да се прощава, както е казал някой навремето[22].

— Толкова сте начетена.

Предната вечер, след като приключих с писането и прибрах ръкописа си в издълбаната кухина в книгата на кардинал Нюман, се отправих към „Шлафли Кафе“, когато ме пресрещна Леля Видала.

— Лельо Лидия, може ли да поговорим? — попита тя.

На тази молба трябва винаги да отговаряш положително. Поканих я да ме придружи до столовата.

Оттатък двора бялата база с внушителна колонада на Очите беше ярко осветена — носят името на Божественото око без клепач, затова никога не спят. Трима Очи стояха на бялото стълбище пред главната сграда и пушеха. Изобщо не погледнаха към нас. Те смятат Лелите за сенки — техни сенки, от които други хора се боят, но Очите — не.

Докато минавахме покрай статуята ми, хвърлих око на даровете: имаше по-малко яйца и портокали от обикновено. Да не би популярността ми да намаляваше? Устоях на порива да пъхна един портокал в джоба си — можех да се върна по-късно.

Леля Видала кихна — въведение към важно изявление. После се прокашля.

— Ще се възползвам от повода да отбележа, че се появиха известни опасения във връзка със статуята ви — каза тя.

— Така ли? Какви?

— Даровете. Портокалите. Яйцата. Според Леля Елизабет това прекомерно внимание е опасно близо до създаването на култ. А култът е идолопоклонничество — додаде тя. — Тежък грях.

— Разбира се — съгласих се. — Колко просветляващо прозрение!

— Освен това е разхищение на ценна храна. Според Леля Елизабет това е на практика саботаж.

— Напълно съм съгласна — отговорих. — Едва ли някой желае по-горещо от мен да избегнем всеки зачатък на култ към личността. Както знаете, аз държа и на строги правила относно хранителния режим. Ние, лидерите в Ардуа Хол, трябва да даваме висок пример дори по отношение на допълнителните порции, особено от твърдо сварени яйца. — Замълчах, разполагах с видеозапис на Леля Елизабет в трапезарията, която криеше тези леснопреносими храни в ръкавите си, но моментът не беше подходящ да го споменавам. — А що се отнася до даровете, не бих могла да контролирам подобни прояви от страна на хората. Не мога да им попреча да оставят по нещо в нозете на статуята ми в израз на своята обич и почит, вярност и признателност: печива, плодове. Подразбира се, колкото и да не заслужавам тази почит.

— Не да ги предупреждавате предварително, но извършителите може да бъдат заловени и наказани — каза Леля Видала.

— Нямаме правило против такива постъпки — напомних ѝ, — затова няма и нарушение.

— Тогава трябва да наложим правило — настоя Леля Видала.

— Непременно ще го обмисля — обещах. — И правилото, и уместното наказание. Към такива неща трябва да се подхожда тактично. — Помислих си, че би било жалко да се отказвам от портокалите — невинаги имаше заради ненадеждните доставки. — Струва ми се обаче, че искате да добавите още нещо?

Вече бяхме стигнали до столовата. Настанихме се на една от розовите маси.

— Чаша топло мляко? — предложих. — Аз черпя.

— Не мога да пия мляко — отговори тя раздразнително. — Образува ми слуз.

Винаги предлагам на Леля Видила да я черпя с топло мляко като проява на щедростта ми — млякото не влиза в обичайния ни порцион, а е по избор, плащаме го с купоните, които получаваме според ранга си. И тя винаги отказва разлютено.

— О, извинете, все забравям. Чай тогава?

Когато напитките вече бяха пред нас, тя зачекна главния въпрос:

— Всъщност лично съм виждала как Леля Елизабет поднася храна в нозете на статуята ви. И по-конкретно — твърдо сварени яйца.

— Забележително — възкликнах. — Защо ще го прави?

— За да създава улики против вас — поясни леля Видала. — Поне според мен.

— Улики ли?

Предполагах, че Елизабет просто яде яйцата. Би било по-творческо приложение за тях и аз всъщност се гордеех с нея.

— Мисля, че тя се готви да ви изобличи. Да отклони вниманието от себе си и от собствените си прояви на вероломство. Възможно е тя да се окаже предателката тук, сред нас, в Ардуа Хол, която съдейства на терористите от „Мейдей“. Отдавна я подозирам в ерес — каза Леля Видала.

Прониза ме тръпка от вълнение. Не бях очаквала такова развитие: Видала да доносничи за Елизабет, и то пред мен, въпреки отколешната си лична ненавист! Чудесата никога не спират.

— Шокираща новина, ако е вярно. Благодаря, че ми казахте. Ще бъдете възнаградена. Засега още няма доказателство, но ще се погрижа да запозная Командир Джъд с подозренията ви.

— Благодаря — рече на свой ред Леля Видала. — Признавам, че навремето се съмнявах доколко сте способна да станете наш лидер в Ардуа Хол, но се молих за това. Не бях права да се съмнявам. Поднасям извиненията си.

— Всеки допуска грешки — успокоих я великодушно. — Човешко е.

— Пред Неговите очи — отговори тя със сведена глава.

Дръж приятелите близо, а враговете — още по-близо.

И тъй като нямам приятели, трябва да се задоволя с враговете.

XII

„Карпиц“

Свидетелски разказ 369В

Трийсета глава

Разказвах ви как Елайджа ме осведоми, че не съм, която мислех, че съм. Не обичам да си припомням онова чувство. Все едно те засмуква тресавище. И не само теб, ами и къщата ти, стаята ти, миналото ти, всичко, което някога си знаел за себе си, дори външността ти — беше усещане за пропадане, задушаване и мрак едновременно.

Сигурно съм седяла там най-малко минута, без да говоря. Едва си поемах дъх. Цялата се бях смразила.

Бебето Никол, с кръглото личице и нищо неподозиращите очи. Всеки път, когато съм гледала тази прочута снимка, съм гледала себе си. Дори само с раждането си бебето беше предизвикало много проблеми за много хора. Как бе възможно това да съм аз? Мислено отричах, крещях „не“. Само че не се чуваше никакъв звук.

— Това не ми харесва — казах най-накрая съвсем тихо.

— На никой от нас не му харесва — благо се съгласи Елайджа. — Всички бихме желали действителността да беше различна.

— Иска ми се Галаад да го няма — казах.

— Това е целта ни — увери ме Ейда. — Никакъв Галаад. — Заяви го с присъщата си практичност, сякаш премахването на Галаад е толкова лесно, колкото и поправката на капещо кранче. — Искаш ли малко кафе?

Поклатих глава. Все още се мъчех да проумея всичко. Значи бях бегълка като уплашените жени, които бях видяла в „Закрила“, като всички останали бежанци, за които постоянно се спореше. Здравната ми карта, единственият ми документ за самоличност, беше фалшива. Пребиваването ми в Канада беше незаконно. Всеки момент можеха да ме депортират. Майка ми е била Прислужница? Ами баща ми…

— Значи баща ми е един от онези… Командири, така ли? — попитах.

Потръпнах от представата, че част от него е част от мен, че наистина се намира в тялото ми.

— За щастие, не — отговори Елайджа. — Поне според майка ти, макар че тя не би желала да застраши истинския ти баща с признанието си, защото е възможно той все още да е в Галаад. Официалната претенция на Галаад обаче е от името на официалния ти баща. Това е основанието да настояват за завръщането ти. За завръщането на бебето Никол — поясни той.

Елайджа ме осведоми, че държавата Галаад никога не се е отказвала от желанието си да ме намери. Така и не престанали да ме търсят, проявили огромно упорство. Били на мнение, че им принадлежа, че имат правото да ме издирят и да ме пренесат през границата по всеки възможен начин: законен или незаконен. Бях непълнолетна и макар че онзи конкретен Командир вече беше изчезнал от поглед — най-вероятно при някоя чистка — аз според техните закони им принадлежах. Командирът имаше живи роднини, затова стигнеше ли се до съд, съществуваше вероятност те да получат попечителство над мен. „Мейдей“ не можеше да ме защити, защото в международен план бе смятана за терористична организация. Съществуваше нелегално.

— През годините сме пускали няколко фалшиви следи — обясни Ейда. — Появиха се съобщения, че си забелязана в Монреал, а също и в Уинипег. После бе съобщено за появата ти в Калифорния, след това в Мексико. Местехме те.

— Значи затова Мелани и Нийл не искаха да ходя на протеста?

— Донякъде — отвърна Ейда.

— Значи сама съм си виновна, нали?

— Какво искаш да кажеш? — попита Ейда.

— Те са искали да избегнат някой да ме забележи — обясних. — Убили са ги, защото са ме укривали.

— Не е точно така — възрази Елайджа. — Не искаха да се разпространи твое изображение, не искаха да те показват по телевизията. Логично е да се допусне, че в Галаад ще преглеждат внимателно кадрите от протеста и ще правят съпоставки. Имат снимката ти като бебе, имат и приблизителна представа как вероятно изглеждаш сега. Обаче подозренията им, че Мелани и Нийл са членове на „Мейдей“, се оказаха съвсем отделно нещо.

— Сигурно са следили мен — обади се Ейда. — Може би са ме свързали със „Закрила“, а оттам — и с Мелани. Не за пръв път внедряват информатори в „Мейдей“ — най-малко една уж избягала Прислужница, а може би и повече.

— Вероятно дори в „Закрила“ — додаде Елайджа.

Замислих се какви хора идваха преди на онези събирания в дома ни. Гадеше ми се от мисълта, че някой от тях може да е кроил да убие Мелани и Нийл, докато е хрупал грозде и сирене на трапезата им.

— Така че това няма нищо общо с теб — каза Ейда.

Дали просто не опитваше да ме накара да се почувствам по-добре?

— Ужасно е, че съм бебето Никол — троснах се. — Не съм го искала.

— Животът е суров, точка по въпроса — каза Ейда. — Сега трябва да решим какво да предприемем.

Елайджа излезе и каза, че ще се върне след няколко часа.

— Не си подавай носа навън и не надничай през прозореца — предупреди ме той. — Не се обаждай по телефона. Ще уредя друга кола.

Ейда отвори консерва пилешка супа и заяви, че трябва да хапна нещо, затова се постарах.

— Ами ако дойдат? — попитах. — Как изглеждат?

— Като всеки друг — отговори тя.

Следобед Елайджа се върна. Придружаваше го Джордж, възрастният клошар, който навремето подозирах, че преследва Мелани.

— Положението е по-зле, отколкото мислех — каза Елайджа. — Джордж е видял.

— Какво е видял? — попита Ейда.

— На магазина висеше табелка „Затворено“. През деня никога не е затворено, затова се озадачих — заразказва Джордж. — После излязоха трима мъже и натикаха Мелани и Нийл в някаква кола. Водеха ги, все едно са подпийнали. Говореха, уж всичко е съвсем нормално, сякаш просто си бъбрят и се сбогуват. Мелани и Нийл само седяха в колата. Сега като се замисля, бяха приведени, все едно спят.

— Или са мъртви — обади се Ейда.

— Да, възможно е — каза Джордж. — Тримата си тръгнаха. След около минута колата се взриви.

— Това е много по-зле, отколкото си мислехме — каза Ейда. — Например какво ли са казали преди това, в магазина?

— Едва ли са казали нещо — възрази Елайджа.

— Зависи каква тактика са им приложили. Очите са жестоки — заключи Ейда.

— Трябва бързо да се махаме оттук — каза Джордж. — Не съм сигурен дали не са ме забелязали. Не исках да идвам, но не знаех какво да правя, затова се обадих в „Закрила“ и Елайджа дойде да ме вземе. Ами ако са подслушвали телефона ми?

— Да го хвърлим — предложи Ейда.

— Какви бяха мъжете? — попита Елайджа.

— С костюми. Делови. Почтени на вид — обясни Джордж. — Носеха куфарчета.

— Не се съмнявам! — възкликна Ейда. — И са пъхнали едното в колата.

— Много съжалявам за всичко това — обърна се към мен Джордж. — Нийл и Мелани бяха свестни хора.

— Трябва да изляза — извиних се, защото ми се плачеше.

Отидох в спалнята си и затворих вратата.

Това не продължи дълго. Десетина минути по-късно на вратата се почука и Ейда я отвори.

— Тръгваме — каза тя. — Тут суит.

Лежах, завита до брадичката.

— Къде? — попитах.

— Любопитството е вредно — гласеше отговорът ѝ. — Хайде.

Слязохме по голямото стълбище, но вместо да излезем навън, влязохме в един от апартаментите на долния етаж. Ейда имаше ключ.

Апартаментът беше същият като горния: обзаведен с нови вещи, никакви лични предмети. Като че ли някой беше живял в него, но съвсем за кратко. Върху леглото имаше покривка, същата като на горния етаж. В спалнята си попаднах на черна раница. В банята имаше четка за зъби, но шкафчето беше празно. Знам, защото надникнах. Мелани казваше, че деветдесет процента от хората надничат в шкафчетата на другите, затова не бива човек да държи там нищо важно. Вече се питах къде беше крила тайните си самата тя, защото със сигурност бе имала много.

— Кой живее тук? — попитах Ейда.

— Гарт — отговори тя. — Ще ни бъде шофьор. А сега искам да си тиха като мишка.

— Какво чакаме? — попитах. — Кога ще се случи нещо?

— Ако почакаш достатъчно, няма да се разочароваш — отговори тя. — Със сигурност ще се случи нещо. Само дето може и да не ти хареса.

Трийсет и първа глава

Когато се събудих, беше тъмно и вътре имаше някакъв мъж. Към двайсет и пет годишен, висок и слаб. Беше облечен с черни джинси, черна фланелка без никакви надписи.

— Гарт, това е Дейзи — представи ме Ейда.

Поздравих.

Той ме изгледа с интерес и попита:

— Бебето Никол?

— Не ме наричай така, моля — казах.

— Хубаво — съгласи се той. — И бездруго не бива да изговарям това име.

— Готови ли сме за тръгване? — попита Ейда.

— Доколкото знам — отговори Гарт. — Тя трябва да се покрие. Вие също.

— С какво? — попита Ейда. — Не си нося галаадското покривало. Ще се качим отзад. Най-добре да тръгваме.

Микробуса, с който бяхме пристигнали, вече го нямаше, този беше различен — микробус за доставки с надпис „Бързо прохождане на канали“ и рисунка на сладурско змийче, което се подава от канал. Двете с Ейда се качихме отзад. Имаше някакви водопроводни инструменти, но и дюшек, на който седнахме. Вътре беше тъмно и задушно, но доколкото можех да преценя, се движехме доста бързо.

— Как са ме измъкнали от Галаад? — попитах Ейда след известно време. — Когато съм била бебето Никол.

— Няма да навреди да ти кажа — отговори тя. — Онази мрежа беше разбита още преди години, а Галаад затвори този маршрут. Сега по целия път обикалят кучета.

— Заради мен ли?

— Не всичко се дължи на теб. Както и да е, ето какво се е случило. Майка ти те повери на доверени приятели, те те откараха на север по главния път, а после през гората до Върмонт.

— Ти беше ли сред доверените приятели?

— Казахме, че отиваме на лов за елени. Преди работех като водач тук, познавах хора. Теб те пъхнахме в раница и ти дадохме хапче, за да не плачеш.

— Упоили сте бебе. Можело е да ме убиете — възмутих се.

— Ама не те убихме — възрази Ейда. — Заведохме те в планината, после в Канада през град Троа Ривиер. Три реки. Някога главният маршрут за контрабанда на хора преминавал оттам.

— Някога ли?

— Ами през хиляда седемстотин и четиресета година — отговори тя. — Залавяли момичета от Ню Инглънд, държали ги като заложници, разменяли ги за пари или ги продавали за невести. Щом им се родели деца, момичетата вече не искали да се връщат. Така съм се сдобила със смесеното си потекло.

— Как така смесено?

— Отчасти съм крадла, отчасти съм открадната — поясни тя. — Двуличница.

Замислих се над думите ѝ, докато седях в тъмното сред водопроводните принадлежности.

— И къде е тя сега? Майка ми?

— Това е секретно — отговори Ейда. — Колкото по-малко хора знаят, толкова по-добре.

— Значи просто ме е зарязала?

— Беше затънала до гуша — увери ме Ейда. — Имаш късмет, че си жива. Тя също извади късмет — доколкото знаем, два пъти са се опитвали да я убият. Не забравиха как ги е надхитрила за бебето Никол.

— Ами баща ми?

— Същата история. Беше в толкова дълбока нелегалност, че му трябваше тръбичка, за да диша.

— Тя едва ли ме помни — отбелязах печално. — Сигурно не дава пет пари.

— Никой не знае със сигурност за какво им пука на хората — каза Ейда. — Тя стоеше далеч от теб за твое добро. Не искаше да те излага на опасност. Но следеше живота ти, доколкото беше възможно.

Това ме зарадва, но не бях склонна да потуша гнева си.

— Как? Идвала ли е в къщата ни?

— Не. Не би рискувала да те превърне в мишена. Обаче Мелани и Нийл изпращаха твои снимки.

— Те никога не са ме снимали — възразих. — Имаха такова правило — без снимки.

— Правеха много снимки — увери ме Ейда. — Нощем, докато спиш.

Това беше злокобно и аз ѝ го казах.

— Зависи как го разбираш — каза тя.

— И са ή изпращали снимките, така ли? Как? След като всичко е било толкова тайно, не са ли се страхували…

— По куриер — отговори Ейда.

— Всеки знае, че от куриерските служби информацията изтича като през сито.

— Не казах „куриерска служба“, а куриер.

— А! — обадих се след кратък размисъл. — Ти ли ѝ ги носеше?

— Не съм ѝ ги носила, не пряко. Грижех се да стигат до нея. Майка ти много харесваше снимките. Майките винаги обичат да гледат снимки на децата си. Тя ги гледаше, после ги изгаряше, за да не ги докопа Галаад.

След около час се озовахме в аутлет за продажба на килими на едро в Етобикоук. Емблемата му представляваше летящо килимче, а магазинът се казваше „Карпиц“[23].

„Карпиц“ изглеждаше като истински магазин за продажба на килими на едро: с шоурум и многобройни изложени килими, обаче отзад, зад складовата част, имаше тясна стая с половин дузина кабинки от двете страни. В някои от тях видяхме спални чували и завивки. В едната спеше мъж по шорти, излегнал се по гръб.

Имаше централна зона с няколко бюра, столове и компютри и един паянтов диван до стената. По стените висяха карти — Северна Америка, Ню Инглънд, Калифорния. Други двама мъже и три жени работеха пред компютрите и бяха облечени като хората, които виждаш навън през лятото да пият айскафе. Стрелнаха ни с поглед и продължиха да си вършат работата.

Елайджа седеше на дивана. Стана, приближи се към нас и попита дали всичко е наред. Уверих го, че съм добре, и го помолих за чаша вода, защото изведнъж изпитах жажда.

— Отдавна не сме яли — каза Ейда. — Аз ще отида.

— И двете трябва да останете тук — каза Гарт.

Излезе към предната част на сградата.

— Тук никой не знае коя си, освен Гарт — тихо ме предупреди Елайджа. — Те не подозират, че си бебето Никол.

— И така трябва да остане — каза Ейда. — Изпусната дума с вода пълни трюма.

Гарт ни донесе хартиен плик с изсъхнали сандвичи с кроасан и четири картонени чашки с отвратително кафе. Влязохме в една от кабинките и приседнахме на някакви стари офисни столове, а Елайджа пусна малък телевизор с плосък екран, поставен, за да гледаме новините, докато се храним.

Все още се занимаваха с магазин „Модна хрътка“, но нямаше арестувани. Един от експертите обвиняваше терористите — доста неопределено, защото терористи имаше всякакви. Друг твърдеше, че случилото се е дело на „чужди агенти“. Канадското правителство уверяваше, че са впрегнали всички средства, но според Ейда любимото им средство било кошчето за смет. От Галаад бяха излезли с официално изявление, че не знаят нищо за взрива. Пред консулството на Галаад в Торонто имаше протест, но доста рехав: Мелани и Нийл не бяха известни личности, дори не бяха политици.

Не знаех да тъгувам ли, или да се ядосвам. Убийството на Мелани и на Нийл и спомените за добрите дела, които бяха направили приживе, пораждаха у мен гняв. Всъщност трябваше да се гневя, задето допускаха на галаадците да им се размине, но това само ме натъжаваше.

Леля Адриана отново се появи по новините — служителка от мисията на Перлените момичета беше намерена обесена на бравата на врата в някакъв апартамент. От полицията изключваха вероятността да е самоубийство и подозираха непочтена игра. Посолството на Галаад в Отава беше подало официално оплакване, в което се твърдеше, че терористичната организация „Мейдей“ е извършителят на това „самоубийство“, а Канадските власти ги прикриват, и че е време цялата незаконна дейност на „Мейдей“ да бъде изкоренена и извършителите да бъдат изправени пред закона.

По новините нямаше и дума за моето изчезване. Попитах не е ли редно от училището да са съобщили.

— Елайджа оправи нещата — отговори Ейда. — Той познава хора в училището, с тяхна помощ те записахме. Не допуснахме да попаднеш в светлината на прожекторите. По-безопасно е.

Трийсет и втора глава

Спах с дрехите си на един от дюшеците. На сутринта Елайджа ни събра четиримата.

— Положението можеше да бъде и по-добро — каза той. — Трябва много бързо да се махнем от това място. Канадското правителство е под огромен натиск от страна на Галаад да смаже „Мейдей“. Галаад има по-голяма армия и са много нетърпеливи със спусъка.

— Канадците са големи примати — каза Ейда. — Само да кихнеш, и ще ги събориш.

— По-лошото е новината, че Галаад се готвят да нападнат „Карпиц“.

— Откъде знаем?

— От вътрешен източник — отговори Елайджа, — но го научихме още преди обира в „Модна хрътка“. Изгубихме връзка с този човек и с повечето си хора от спасителната верига. Не знаем какво им се е случило.

— Е, къде можем да я настаним? — попита Гарт и кимна към мен. — За да е извън обсега им?

— Където е майка ми например? — предложих. — Казахте, че са се опитали да я убият, но не са успели, следователно е някъде на сигурно място, по-сигурно от тук. Мога да отида там.

— За нея сигурността винаги е временна — възрази Елайджа.

— Ами в друга държава?

— Преди няколко години щяхме да те прекараме през Сен Пиер — каза Елайджа, — но французите го затвориха. А след бежанските бунтове Англия престана да бъде възможност, Италия също, Германия… по-малките европейски страни. Никоя от тях не желае неприятности с Галаад. Да не говорим за възмущението на собственото им население при тази нагласа. Дори Нова Зеландия захлопна вратата.

— Някои твърдят, че биха приели бегълки от Галаад, само че ти няма да оцелееш дори един ден в повечето от тези страни, веднага ще попаднеш в мрежата на секс работничките — каза Ейда. — Забрави за Южна Америка, диктаторите там са твърде много. До Калифорния се стига трудно заради войната, а в Република Тексас е напрегнато. Успяха да възпрат Галаад, но не желаят нахлуване в територията си и избягват провокации.

— Значи най-добре да се откажа, защото и бездруго рано или късно ще ме убият?

Не го мислех всъщност, но в момента така се чувствах.

— О, не — възрази Ейда, — те не искат да те убият.

— Убийството на бебето Никол ще им донесе лош късмет. Те искат да те върнат в Галаад жива и усмихната — каза Елайджа. — Макар че вече няма как да разберем какво точно искат.

Замислих се над думите му.

— А преди сте имали начин, така ли?

— Нашият източник на информация в Галаад — отговори Ейда.

— Някой в Галаад ви е помагал?

— Не знаем кой. Предупреждаваха ни за нападения, за това кой маршрут е блокиран, изпращаха ни карти. Информацията винаги беше точна.

— Но не са ви предупредили за Мелани и Нийл — посочих.

— Явно нямат пълен достъп до вътрешната информация на Очите — каза Елайджа. — Така че, които и да са, не са на върха на пирамидата. Допускаме, че става дума за по-незначителен служител, който обаче рискува живота си.

— Защо ще го прави? — попитах.

— Нямам представа, но не е за пари — отговори Елайджа.

Според Елайджа източникът им използвал микроточки, което била доста стара технология — толкова стара, че на властите в Галаад не им хрумвало да ги търсят. Правели се със специални камери и били съвсем миниатюрни, почти невидими: Нийл ги разчитал с устройство, монтирано в писалката му. В Галаад претърсвали обстойно всичко, което пристига през граница, но „Мейдей“ използвали брошурите на Перлените момичета като система за пренос.

— Известно време беше безопасно — каза Елайджа. — Нашият източник снимаше документите за „Мейдей“ и ги пъхваше в някоя от брошурите за бебето Никол. Перлените момичета винаги посещаваха „Модна хрътка“: Мелани беше в списъка им на жени, които биха могли да спечелят за каузата си, защото винаги приемаше брошурите им. Нийл имаше камера за микроточки и залепваше отговорите на съобщенията в същите брошури, после Мелани ги връщаше на Перлените момичета. Беше им разпоредено да връщат нераздадените брошури в Галаад, за да бъдат използвани в други държави.

— Само че точките вече не вършат работа — каза Ейда. — Мелани и Нийл са мъртви, от Галаад са намерили камерата им. Сега арестуват всички от маршрута за бягство в северната част на щата Ню Йорк. Няколко квакери, няколко контрабандисти, двама ловни водачи. Предстои масово обесване.

Все повече губех надежда. Галаад разполагаше с цялата власт. Те бяха убили Мелани и Нийл, те щяха да намерят моята неизвестна майка и да убият и нея, те щяха да унищожат „Мейдей“. Някак щяха да докопат и мен и да ме замъкнат обратно в Галаад, където жените не бяха нищо повече от домашни котки и всички бяха религиозни фанатици.

— Какво можем да направим? — попитах. — Май нищо.

— Ще стигна дотам — отговори Елайджа. — Оказва се, че може би имаме шанс. Слаба надежда, може да се каже.

— По-добре от никаква — каза Ейда.

Източникът от известно време обещавал да издаде на „Мейдей“ голям масив от документи, каза Елайджа. Каквото и да съдържал масивът, щял да взриви Галаад до небето, така поне твърдял източникът. Въпросният човек обаче не успял да окомплектова документацията преди обира в „Модна хрътка“ и връзката прекъснала.

Източникът обаче съставил резервен план, който споделил с „Мейдей“, преди да изпрати последните няколко микроточки. Млада жена, която твърди, че Перлените момичета са я убедили да приеме галаадската вяра, лесно би могла да влезе в Галаад — мнозина го били направили. И разбира се, най-подходящата млада жена, която да пренесе документите — всъщност единствената жена, приемлива за източника в Галаад — би била бебето Никол. Източникът не се съмнявал, че от „Мейдей“ знаят къде е тя.

Вътрешният им човек бил пределно ясен: без бебето Никол нямало да има никакви документи, а без документите Галаад щял да продължи да си съществува като досега. Времето на „Мейдей“ изтичало, а смъртта на Нийл и на Мелани не бивало да остава напразна. Да не говорим за живота на майка ми. Само че ако Галаад рухне, всичко щяло да се промени.

— Защо само аз?

— Източникът ни беше категоричен по този въпрос. Твърди, че ти си най-добрият ни шанс. Първо, ако те заловят, няма да дръзнат да те убият. Сами са превърнали бебето Никол в символ.

— Не мога да унищожа Галаад — възразих. — Аз съм просто човек.

— Не сама, разбира се — увери ме Елайджа. — Но ще пренесеш мунициите.

— Съмнявам се, че ще успея — казах. — Не мога да се престоря, че съм приела вярата им. Никога няма да ми повярват.

— Ще те обучим — увери ме Елайджа. — Молитва и самозащита.

Прозвуча като някаква телевизионна пародия.

— Самозащита ли? — попитах. — От кого?

— Помниш ли Перленото момиче, което намериха мъртво в апартамента? — попита Ейда. — Тя работеше за нашия вътрешен човек.

— Не я уби „Мейдей“ — каза Елайджа. — Уби я другото Перлено момиче. Адриана сигурно се е опитвала да пресече подозренията на партньорката си за местонахождението на бебето Никол. Може би са се скарали и Адриана е изгубила схватката.

— Много хора умират — казах. — Квакерите, Нийл и Мелани, и това Перлено момиче.

— Галаад не се плаши от убийства — каза Ейда. — Те са фанатици.

Уж трябвало да водят богоугоден и добродетелен живот, но ако си фанатик, било напълно възможно да вярваш, че живееш добродетелно, и в същото време да убиваш хора. Фанатиците си въобразяват, че убиването на хора е непорочно деяние, поне на определени хора. Знаех го, защото в училище бяхме учили за фанатиците.

Трийсет и трета глава

Някак се съгласих да отида в Галаад, без да давам изричното си съгласие. Обещах да си помисля, а на следващата сутрин всички се държаха, все едно вече съм казала „да“, Елайджа ме похвали за смелостта и че ще донеса надежда на много хора в безизходно положение. И вече нямаше връщане назад. Пък и бездруго се чувствах задължена на Нийл, на Мелани и на другите загинали. Ако бях единственият човек, който техният така наречен източник щеше да приеме, тогава трябваше да опитам.

Ейда и Елайджа заявиха, че искат да ме подготвят колкото е по силите им за краткото време, с което разполагат. В една от кабинките устроиха нещо като малък физкултурен салон с боксова круша, въже за скачане и кожена медицинска топка. Гарт също участваше в тренировките ми. Отначало почти не говореше с мен, само ми обясняваше какво да правя: скачането, боксовите удари, хвърлянето на топката напред и назад. След известно време обаче отношението му стана по-сърдечно. Сподели, че е от Република Тексас. Там обявили независимост почти веднага след появата на Галаад, което никак не допаднало на галаадците. Избухнала война, завършила без победител, и била прокарана нова граница.

Така че в момента Тексас беше официално неутрален, а всички действия на неговите граждани против Галаад бяха незаконни. Не че и Канада не беше неутрална, само че някак немарливо неутрална. „Немарливо“ беше негова дума, не моя, и ми звучеше оскърбително, докато той не ми обясни, че я използва най-добронамерено. Затова дошъл заедно със свои приятели в Канада и се присъединил към бригада „Линкълн“ на организацията „Мейдей“ за бойци от чужбина. Бил твърде малък, докато бушувала истинската Галаадска война с Тексас, едва седемгодишен. Двамата му по-големи братя обаче загинали във войната, а негова братовчедка била отвлечена в Галаад и оттогава от нея нямали ни вест, ни кост.

Мислено изчислявах възрастта му в момента. Беше по-голям от мен, но немного. Виждаше ли в мен нещо повече от поставена задача? Защо изобщо мислех за това? Трябваше да се съсредоточа над поръчението, което се очакваше да изпълня.

Отначало тренирах два пъти дневно по два часа, за да изградя издръжливост. Гарт каза, че не съм в лоша форма, което си беше вярно — бях добра по физическо в училище, макар това време да ми се струваше преди цяла вечност. После той ми показа няколко удара и блокади, научи ме как да изритам някого в слабините и как да спра нечие сърце с един удар — свиваш пръсти в юмрук, поставяш палец върху вторите кокалчета на средния и на безименния си пръст и удряш с изпъната ръка. Това го упражнявахме много, Гарт ме учеше да удрям първа при всяка възможност, защото така ще се възползвам от момента на изненадата.

— Удари ме — поръчваше той. После ме избутваше настрани и стоварваше юмрук в стомаха ми — немного силно, но достатъчно, за да усетя. — Стегни си мускулите — казваше. — Нали не искаш да ти спукам далака? — Ако се разплачех от болка или от безсилие, той не проявяваше съчувствие, а възмущение. — Искаш ли да го направиш, или не? — питаше.

Ейда донесе глава на манекен, отлята от пластмаса, с очи от някакъв гел, а Гарт се опита да ме научи как да избода очите на някого. Тръпки ме побиваха само като си представех, че смазвам с палците си нечии очни ябълки. Все едно да тъпчеш червеи с боси стъпала.

— По дяволите, това е адски болезнено! — възкликнах. — Палци в очите!

— Трябва да им причиниш болка — каза Гарт. — Трябва да искаш да им причиниш болка. Обзалагам се, че те всички ще искат да причинят болка на теб, обзалагам се.

— Отвратително — казах на Гарт, когато поиска от мен да упражня избождането на очите.

Съвсем ясно си ги представях. Като обелени гроздови зърна.

— Искаш ли да обсъдим дали трябва да си мъртва? — обади се Ейда, която наблюдаваше тренировката. — Главата не е истинска. Пъхни палци!

— Пфу!

— С пфу няма да промениш света. Трябва да си изцапаш ръцете. И добави малко кураж и решителност. Опитай пак. Ето така.

Тя не страдаше от скрупули.

— Не се отказвай. Имаш потенциал — насърчаваше ме Гарт.

— Много благодаря.

Казах го саркастично, но наистина ми се искаше той да си мисли, че имам потенциал. Бях хлътнала безнадеждно, чувствах се като пале пред него. Колкото и да си фантазирах обаче, рационалното зрънце в главата ми не виждаше в това никакво бъдеще. Отида ли в Галаад, най-вероятно никога повече няма да го видя.

— Как върви? — питаше Ейда всеки ден след тренировките.

— По-добре.

— Тя научи ли се да убива с палци?

— Напредва.

Другата част от обучението бяха молитвите. Ейда се опитваше да ме научи. Според нея много я биваше в молитвите, аз обаче бях безнадежден случай.

— Откъде знаеш как се прави? — попитах я.

— Там, където съм отраснала, всички знаеха — отговори.

— Къде?

— В Галаад. Преди да стане Галаад. Усетих какво се случва и се махнах навреме. Много от познатите ми не успяха.

— Значи затова си започнала да работиш с „Мейдей“? — попитах. — Мотивите ти са лични.

— В крайна сметка всичко е лично — отговори тя.

— Ами Елайджа? — попитах. — И за него ли е лично?

— Той е преподавал право — отговори Ейда. — Бил в списъка. Някой му подшушнал и Елайджа преминал границата само с дрехите на гърба си. Хайде пак да се помолим: „Отче Наш, който си на Небесата…“. Моля те, престани да се кискаш.

— Извинявай. Нийл все повтаряше, че Бог е въображаем приятел, все едно да вярваш в скапаната фея на зъбчетата. Само че той не казваше „скапана“.

— Трябва да се отнасяш сериозно — предупреди ме Ейда, — защото Галаад със сигурност се отнася сериозно. И още нещо — никакви ругатни.

— Аз почти не ругая — възразих.

Обясниха ми, че следващият етап е да се издокарам като клошарка и да прося някъде, където може да ме видят Перлените момичета. Когато ме заговорят, трябвало да ги оставя да ме убедят да тръгна с тях.

— Откъде сте сигурни, че Перлените момичета ще искат да ме вземат? — попитах.

— Твърде вероятно е — отговори Гарт. — Те така правят.

— Не мога да бъда клошарка, не знам как да се държа — възразих.

— Просто се дръж нормално — каза Ейда.

— Другите клошари веднага ще познаят, че се преструвам… Ами ако ме попитат как съм се озовала тук, къде са родителите им… какво да им отговоря?

— Гарт ще бъде с теб. Ще обясни, че не говориш много, защото си травмирана — каза Ейда. — Че в дома ти е имало насилие. Това всички го разбират.

Опитах да си представя Нийл и Мелани като насилници — пълен абсурд.

— Ами ако другите клошари не ме харесат?

— Ами кофти работа — каза Ейда. — Не всеки, когото срещаш в живота си, ще те харесва.

Кофти работа. Откъде ги вадеше тези изрази?

— Ама нали някои от тях са престъпници?

— Продават наркотици, стрелят, пият — потвърди Ейда. — Всички правят това. Само че Гарт ще те държи под око. Ще се представи за твое гадже и ще се намеси, ако някой опита нещо. Ще остане с теб, докато не те вземат Перлените момичета.

— Колко скоро ще стане? — попитах.

— Допускам, че съвсем скоро — отговори Ейда. — След като Перлените момичета те вербуват, Гарт няма да може да дойде. Те обаче ще те гледат като писано яйце. Ще бъдеш най-ценната перла от нанизите им.

— Само че след като пристигнеш в Галаад, положението може да се промени — намеси се Елайджа. — Ще трябва да се обличаш както ти кажат, да внимаваш как говориш и старателно да спазваш традициите им.

— Ако знаеш твърде много, ще заподозрат, че сме те обучили — предупреди ме Ейда. — Затова трябва да намериш нужната мярка.

Питах се дали съм достатъчно умна да се справя.

— Не съм сигурна, че ще успея.

— Ако нещо те съмнява, прави се на глупава — посъветва ме Ейда.

— Изпращали ли сте и друг път някой под прикритие?

— Двама души — отговори Елайджа. — Със смесен резултат. Само че те нямаха защитата, която имаш ти.

— Имате предвид от страна на източника ли?

Източникът… Представях си само човек с торба на главата. Кой беше той всъщност? Колкото повече научавах за източника, толкова по-странно ми звучеше всичко.

— Разполагаме само с догадки, но според нас е една от Лелите — отговори Ейда. В „Мейдей“ не знаеха много за Лелите: нищо не казваха за тях по новините, дори по галаадските новини. Командирите издаваха заповедите, създаваха законите и говореха публично. Лелите действаха зад кулисите. Само толкова ни казаха в училище.

— Говори се, че те са много влиятелни — каза Елайджа. — Но това са само слухове. Не разполагаме с много подробности.

Ейда имаше само няколко снимки. Леля Лидия, Леля Елизабет, Леля Хелена, Леля Видала — това бяха така наречените Основателки.

— Глутница зли харпии — каза Ейда.

— Страхотно — възкликнах. — Звучи забавно.

Гарт ми обясни, че щом се озовем на улицата, трябва да следвам заповедите му, защото там той владеел положението. Не бивало да предизвиквам хората да се бият с него, затова да не взема да изтърся нещо от сорта на: „Да не съм ти робиня?“ или „Не си ми шеф“.

— Не съм говорила такива работи, откакто бях на осем — възразих.

— Каза и двете вчера — опроверга ме Гарт.

Трябваше да си избера друго име. Щели да търсят Дейзи и категорично не можело Никол. Затова си избрах Джейд[24]. Исках да е нещо по-кораво от цвете.

— Източникът каза, че тя трябва да има татуировка на лявата ръка — намеси се Ейда. — Това изискване не подлежи на уговорки.

Тринайсетгодишна опитах да си направя татуировка, но Мелани и Нийл бяха категорично против.

— Готино, ама защо? — попитах сега. — В Галаад никой не си заголва ръцете, така че кой ще я види?

— Според нас е за Перлените момичета — отговори Ейда. — Когато те изберат. Наредено им е да се оглеждат тъкмо за такава татуировка.

— Ще знаят ли коя съм? Че съм бебето Никол? — попитах.

— Те просто изпълняват нареждания — обясни Ейда. — Не питат и не казват.

— Каква татуировка искат да си направя, някаква пеперуда ли?

Беше шега, но никой не се засмя.

— Източникът иска да изглежда като кръст, ето така — каза Ейда и я нарисува.

В

БОГ

Б

Ю

Л

— Не мога да си сложа това на ръката — възроптах. — Не е редно.

Беше страшно лицемерно. Нийл щеше да се изуми.

— За теб може и да не е, но това е положението — отсече Ейда.

Ейда доведе жена, която знаеше как да направи татуировката и останалата част от грима ми на клошарка. Имаше пастелнозелена коса и първото, което предприе, беше да боядиса и моята в същия цвят. Останах доволна. Изглеждах като опасен аватар от видеоигра.

— Някакво начало е — каза Ейда, докато оглеждаше резултата.

Татуировката не беше обикновена, а скарификация — буквите бяха релефни. Адски болеше. Аз обаче се постарах да не проличи, защото исках да покажа на Гарт, че съм на висотата на положението.

* * *

Посред нощ ми хрумна нещо неприятно. Ами ако източникът е само примамка, целяща да измами „Мейдей“? Ами ако няма никакви важни документи? Или е зъл човек? Ако цялата история е клопка — хитроумен начин да ме подмамят в Галаад? Влизам в страната и повече не мога да изляза. Ще последват многобройни шествия със знамена, хорово пеене и молитви, гигантски митинги, каквито сме виждали по телевизията, а аз ще съм централната фигура. Бебето Никол, завърнало се там, където му е мястото, алилуя. Усмивка за галаадската телевизия.

На сутринта, докато закусвах с Ейда, Елайджа и Гарт, им разказах за страховете си.

— Обмисляли сме такава вероятност — призна Елайджа, — въпрос на риск.

— Рискуваш всяка сутрин, когато се събудиш — каза Ейда.

— Това е по-сериозен риск — уточни Елайджа.

— Залагам на теб — каза Гарт. — Страхотно ще е да спечелиш.

XIII

Градински ножици

Ръкописът от Ардуа Хол

Трийсет и четвърта глава

Драги читателю, имам изненада за теб. За мен също беше изненада. Под прикритието на мрака и с помощта на свредел, клещи и малко хоросан инсталирах две охранителни камери в основата на статуята си. Открай време си служа сръчно с инструментите. Старателно върнах обратно мъха и си помислих, че наистина трябва да поръчам да почистят статуята ми. Мъхът придава достопочтеност, но само донякъде. Изглеждах така, сякаш съм се сдобила с козина.

С известно нетърпение зачаках резултатите. Чудесно щеше да бъде, ако се сдобия с няколко неопровержими кадъра как Леля Елизабет подхвърля улики под формата на твърдо сварени яйца и портокали в каменните ми нозе като опит да ме дискредитира. И макар че проявите на идолопоклонничество не бяха мои, фактът, че ги извършва друг човек, щеше да ми се отрази неприятно: току-виж някой казал, че съм толерирала и дори насърчавала подобни прояви. Елизабет като нищо би използвала подобни клевети, за да ме свали от пиедестала ми. Не си правех илюзии по отношение на лоялността на Командир Джъд към мен — той не би се поколебал да ме предаде, ако намери безопасен начин да го стори. Безопасен за него. Той имаше опит в предателството.

Ето я обаче изненадата. Минаха няколко дни, без нищо да се случи — или поне нищо съществено, защото не броя трите облени в сълзи млади Съпруги, които получиха достъп до двора ни, тъй като бяха омъжени за изтъкнати Командири, и които положиха общо един мъфин, малко царевично хлебче и два лимона — напоследък лимоните бяха чисто злато след бедствията във Флорида и нашата неспособност да се наложим в Калифорния. Радвам се, че ги имам, и ще си ги оползотворя добре — ако животът ти поднесе лимони, направи си лимонада. Също така ще установя откъде са се взели въпросните лимони. Безполезно е да опитваме да пресечем целия черен пазар — редно е Командирите да си имат своите дребни капризи — но е напълно естествено желанието ми да узная кой продава лимоните и как ги е вкарал в страната. Жените са една от стоките — колебая се дали да ги нарека стока, но когато участват и пари, какво друго да бъдат — които биват местени тайно. Дали внасят лимони и изнасят жени? Ще се допитам до източниците си на черния пазар — те не обичат конкуренция.

Трите облени в сълзи Съпруги призоваваха тайните ми способности в своя стремеж към плодовитост, клетите. Per Ardua Cum Estrus, напяваха, като че ли латинският беше по-ефективен от английския. Ще видя какво може да се направи за тях, по-скоро кой може да го направи — след като съпрузите им са се оказали толкова невъобразимо немощни в това отношение.

Но да се върнем на изненадата ми. На четвъртия ден пред обектива на камерата като слънце на зазоряване изникна огромният червен нос на Леля Видала, след това очите и устата ѝ. Втората камера беше заснела по-дълъг кадър: тя беше с ръкавици — много лукаво от нейна страна — и извади от единия си джоб яйце и портокал. Озърна се, за да се увери, че никой не я гледа, и положи даровете в нозете ми заедно с малко пластмасово бебе. След това на земята до статуята пусна носна кърпичка, на която беше избродиран люляк — всеизвестен мой знак, откакто преди няколко години в часовете в училище момичетата избродираха комплекти носни кърпички за високопоставените Лели с цветя, които започват с буквата на имената им. На моите има люляк, на тези на Елизабет — ехинацея, на Хелена — хибискус, на Видала — виолетки. По пет кърпички за всяка — страшно много бродиране. Накрая преценихме, че хрумването е опасно близо до четенето, затова практиката бе преустановена.

След като вече ме беше предупредила, че Елизабет се опитва да ме уличи в простъпка, Видала лично поставяше улика против мен — този невинен ръчно изработен предмет. Откъде беше взела кърпичката? Сигурно я беше отмъкнала от прането. За да си помогне в еретичното преклонение пред мен. Превъзходно изобличаване! Представете си каква наслада изпитах.

Всяка погрешна стъпка на основната ми конкурентка беше дар от съдбата. Прибрах снимките, за да ги използвам по-нататък при нужда — винаги е добре човек да пази огризките: и в кухнята, и навсякъде другаде — и да изчаква развоя на събитията.

Скоро на почитаемата ми колежка Елизабет трябва да бъде съобщено, че Видала я обвинява в измяна. Да добавя ли и Хелена? От коя е по-лесно да се лиша, ако се наложи да направя жертва? Коя ще е по-лесно да неутрализирам при нужда? Кой е най-удачният начин да настроя една срещу друга членките на триумвирата, които толкова искат да ме повалят, а още по-добре — да ги унищожавам една по една? Каква точно беше позицията на Хелена към мен? Щеше да се остави на вятъра, накъдето и да духа. Винаги е била най-слабохарактерната от трите.

Наближавам повратния момент. Колелото на съдбата се върти, капризно като Луната. Скоро онези, които са били най-отдолу, ще се изкачат горе. И обратното, разбира се.

Ще осведомя Командир Джъд, че най-сетне почти съм докопала бебето Никол — вече девойка, която вероятно съвсем скоро ще подмамим в Галаад. Ще кажа „почти“ и „вероятно“, за да го държа в напрежение. Много ще се въодушеви, защото отдавна е наясно колко полезно за пропагандата ни ще бъде репатрирането на бебето Никол. Ще обясня, че подготвям плановете си, но засега предпочитам да не ги споделя с него — положението е деликатно и една изпусната дума на неподходящото място може да съсипе всичко. Че участват и Перлените момичета под мой надзор, те са част от специалната женска сфера, в която мъжете не бива да се месят с грубите си ръце. Така ще му кажа и ще размахам пръст шеговито.

— Скоро наградата ще бъде ваша, имайте ми доверие — ще изгукам.

— Лельо Лидия, просто сте невероятна — ще грейне той.

Прекалено хубаво е, за да бъде вярно, ще си помисля.

Прекалено хубаво е за тази земя. Добро, ти си моето зло[25].

За да разберете как се развива положението в момента, ще ви разкажа една кратка история. Инцидент, който навремето мина почти незабелязано.

Някъде преди девет години — в годината на откриването на статуята ми, но не в същия сезон — бях в кабинета си и проверявах родословието на един предложен брак, когато ме прекъсна появата на Леля Лизе с пърхащите клепки и претенциозната прическа — същинска френска кукла. Когато я въведоха в кабинета ми, тя напрегнато кършеше пръсти. Стана ми неловко от сантименталното ѝ поведение.

— Лельо Лидия, искрено съжалявам, че отнемам от ценното ви време — поде тя.

Всички така твърдят, но това не им пречи да го правят. Усмихнах се с надеждата да не изглеждам неприветлива.

— Какво има? — попитах.

Проблемите обикновено са стандартни: Съпруги, които воюват помежду си, разбунтували се дъщери, Командири, недоволни от предложенията за избор на Съпруга, избягали Прислужници, усложнени Раждания. По някое изнасилване от време на време, което наказваме сурово, ако го направим публично достояние. Или убийство: той убива нея, тя убива него, тя убива нея и много рядко той убива него. В Иконосемействата има изблици на гняв от ревност, които може да предизвикат размахването на ножове, но сред елита убийството на мъж от мъж е по-скоро метафорично — забиване на нож в гърба.

В спокойните дни се улавям да мечтая за нещо наистина оригинално — случай на канибализъм например, обаче после се укорявам: внимавай какво си пожелаваш. В миналото съм си пожелавала най-различни неща и съм ги получавала. Ако искате да разсмеете Бог, споделете с него плановете си, както казваха навремето, макар че сега представата за засмян Бог е почти равносилна на светотатство. Сегашният Бог е ултрасериозен.

— Има още един опит за самоубийство сред ученичките по предбрачна подготовка в училище „Рубини“ — съобщи Леля Лизе и прибра палав кичур.

Беше свалила грозноватото покривало за глава, което сме задължени да носим на публични места, за да не възпламеняваме мъжките страсти, макар че представата как някой мъж се възпламенява от Леля Лизе, впечатляваща в профил, но смущаващо навъсена, или от мен с прошарената ми слама и тяло като чувал с картофи, е толкова налудничава, че няма нужда да намира словесен изказ.

Не самоубийство, не отново, помислих си. Само че Леля Лизе каза „опит“, следователно момичето не е успяло. Когато успеят, винаги се провежда разследване и сочат с прът Ардуа Хол. Най-често обвинението е неуместен избор на партньор — ние, в Ардуа Хол, правим първото предложение, защото разполагаме с информацията за родословията. Различни са обаче мненията какво всъщност е уместно.

— Какво е този път? Свръхдоза на лекарство против тревожност? Иска ми се Съпругите да престанат да разхвърлят тези хапчета под път и над път, където всеки може да ги намери. Тях и опиатите — огромно изкушение. Или момичето е опитало да се обеси?

— Не е обесване — отговори Леля Лизе. — Опитала е да си среже китките с градински ножици. Каквито използвам за аранжирането на цветята.

— Доста директен подход. Какво стана?

— Ами не е срязала надълбоко. Имаше много кръв и малко… шумотевица.

— А! — Под шумотевица тя имаше предвид писъци — крайно неуместно за една дама. — И после?

— Извиках линейка, упоиха я и я откараха в болницата. След това уведомих съответните власти.

— Съвсем правилно. Очите или Пазителите?

— И двете.

Кимнах.

— Явно сте се справили по най-добрия начин. Защо се нуждаете от съвета ми?

Леля Лизе изглеждаше доволна от похвалата ми, но изражението ѝ бързо се промени и стана дълбоко загрижено.

— Тя заплаши, че ще опита отново, ако не… променим намеренията си.

— Какви намерения?

Знаех какво има предвид, но е най-добре човек да изисква яснота.

— Освен ако сватбата не бъде отменена — отговори Леля Лизе.

— Имаме консултанти. Те свършиха ли си работата?

— Опитаха всички обичайни методи, но без успех.

— Заплашихте ли я с крайната мярка?

— Твърди, че не се страхува да умре. Възразявала срещу живота. При дадените обстоятелства.

— Срещу конкретния кандидат ли възразява, или изобщо срещу брака?

— Изобщо — отговори Леля Лизе. — Въпреки всички предимства.

— Аранжирането на цветя не успя ли да я убеди? — попитах сухо.

Леля Лизе възлага огромни надежди на този предмет.

— Не успя.

— А вероятността да роди дете?

Това съображение го разбирах заради огромната смъртност — предимно на новородените, но и на майките. Появяват се усложнения, особено когато бебетата не са с нормална форма. Онзиден се роди бебе без ръце, което беше прието като отрицателно отношение на Бог към майката.

— Не, не се страхува от раждането. Твърди, че обича бебета.

— Какво тогава?

Обичам да я карам да пелтечи: за Леля Лизе е добре от време на време да се изправя пред действителността. Твърде много време се суети сред цветните листенца.

Тя отново започна да върти падналия кичур.

— Не ми се иска да го казвам. — И сведе очи към пода.

— Хайде, нищо няма да ме удиви.

Тя замълча, изчерви се, прокашля се.

— Ами заради пениса. Момичето изпитва нещо като фобия.

— Пенисът значи — повторих замислено. — Отново. — Много често точно това е причината младите момичета да правят опит за самоубийство. Помислих си, че май се налага да променим учебния си план: по-малко всяване на страх, по-малко похитители, подобни на кентаври, и изригващи в пламъци мъжки гениталии. Само че ако акцентираме прекомерно върху теоретичното удоволствие от секса, това почти сигурно ще предизвика любопитство и експериментиране, последвани от морален упадък и публично убиване с камъни. — Има ли шанс да бъде убедена да си представи въпросния орган като средство за постигане на целта? Като подготовка за бебето?

— Никакъв — отговори категорично Леля Лизе. — Опитахме.

— Подчинението на жените, наложено още от мига на Сътворението?

— Всичко, за което се сетихме.

— Лишаване от сън, двайсет и четири часови молитви под постоянен надзор?

— Тя не отстъпва. Освен това твърди, че е била призована от по-висша сила, но както знаем, те често прибягват до това извинение. Аз обаче се надявах… вие да…

Въздъхнах.

— Няма смисъл да се погубва безпричинно животът на млада жена — възразих. — Тя способна ли е да се научи да чете и пише? Достатъчно интелигентна ли е?

— О, да. Дори прекалено интелигентна — отговори Леля Лизе. — С развинтено въображение. Убедена съм, че точно това е станало по отношение на… онези неща.

— Да, представите за пенисите понякога излизат от контрол — потвърдих. — Добиват свой живот. — Умълчах се, Леля Лизе се суетеше тревожно. — Ами ще я приемем пробно — отсъдих накрая. — Дайте ѝ шест месеца, да видим дали ще се научи. Както знаете, трябва да попълним редиците си тук, в Ардуа Хол. Ние от по-възрастното поколение няма да бъдем вечни. Обаче ще действаме внимателно. Една слаба брънка…

Прекрасно познавам тези гнусливи момичета. Безполезно е да ги принуждаваш, те просто не приемат телесната действителност. Дори когато първата брачна нощ премине, скоро някой ще ги намери да висят от полилей или изпаднали в кома под някой розов храст, погълнали всички хапчета в къщата.

— Благодаря — каза Леля Лизе. — Би било жалко.

— Да я изгубим ли имате предвид?

— Да — отговори Леля Лизе.

Тя е мекосърдечна, затова отговаря за аранжирането на цветята и други подобни. В предишния си живот е била преподавателка по френска литература от осемнайсети век, отпреди Революцията. Преподаването в училището за предбрачна подготовка „Рубини“ е най-близкото подобие на литературен салон, което ще преживее.

Старая се работата на подопечните ми да отговаря на тяхната квалификация. Така е по-добре, а аз държа на по-доброто. Поради липса на най-доброто…

Такъв е животът ни вече.

И така, наложи се да се заема със случая на онова момиче, Бека. Полезно е отначало да проявявам личен интерес към склонните да посегнат на живота си момичета, които твърдят, че искат да се присъединят към нас.

Леля Лизе я доведе в кабинета ми: слабичка девойка, с деликатна хубост, големи искрящи очи и превързана лява китка. Все още беше облечена със зелените дрехи на бъдеща булка.

— Влез, не хапя — поканих я.

Тя трепна, сякаш се съмняваше в думите ми.

— Настани се на този стол. Леля Лизе ще дойде всеки момент.

Момичето седна колебливо, скромно прибра колене и сключи длани в скута си. Погледна ме недоверчиво.

— Значи искаш да станеш Леля — казах. Тя кимна. — Това е чест, не привилегия. Допускам, че го разбираш. Не е награда за глупавия ти опит да посегнеш на живота си. Това е било грешка, оскърбление към Бог. Надявам се, че няма да се повтаря, ако те приемем.

Кимване, единствена сълза, която тя не избърса. За показ ли го правеше, опитваше се да ме впечатли ли?

Помолих Леля Лизе да почака отвън. После подех словото си: уверих Бека, че получава втори шанс в живота, но че и тя, и ние трябва да сме сигурни, че това е правилният избор за нея, защото животът на Лелите не е за всеки. Тя трябваше да обещае, че ще изпълнява нарежданията на по-старшите от нея, ще премине трудното обучение и ще изпълнява възложените ѝ досадни задължения, ще се моли за напътствия свише всяка сутрин и всяка вечер, а след шест месеца, ако наистина това е нейният избор и ако ние останем доволни от напредъка ѝ, ще положи клетва за принадлежност към Ардуа Хол и ще се откаже от всички други житейски поприща, но дори тогава ще бъде само Леля Молител, докато не изпълни успешно мисията си като Перлено момиче в чужбина, което ще отнеме много години. Попитах я склонна ли е да направи всичко това.

О, да, отговори Бека. Беше толкова признателна! Готова бе да изпълни всички изисквания. Увери ме, че сме я спасили от… от… Замълча и се изчерви.

— Някакво злощастие ли ти се е случило, дете? — попитах. — Нещо, свързано с мъж?

— Не искам да говоря за това — отговори тя.

Пребледня още повече.

— Страхуваш се от наказание ли? — Тя кимна. — На мен можеш да кажеш. Чувала съм много неприятни истории. Разбирам какво може да са преживели някои от вас. — Тя обаче все още не беше склонна, затова не настоях. — Бавно мелят мелниците Господни, но фино е брашното им.[26]

— Моля? — озадачено попита тя.

— Искам да кажа, че каквото и да се е случило, простъпката му ще бъде наказана след време. Не го забравяй. С нас ще бъдеш в безопасност. Той повече няма да те измъчва. — В такива случаи ние, Лелите, не действаме открито, но вземаме мерки. — Надявам се да бъдеш достойна за доверието, което ти гласувам — завърших.

— О, да, ще бъда достойна!

Всички момичета са такива отначало — омаломощени от облекчение, окаяни, смазани. С времето се променят, разбира се — имали сме ренегати, имали сме тайно измъкване през задния вход за среща с някой неподходящ Ромео, имали сме непокорни бягства. Обикновено финалът на подобни истории не е много щастлив.

— Леля Лизе ще те заведе да си вземеш униформата. Утре ще бъде първият ти урок по четене и ще започнеш да се запознаваш с правилата ни. Сега обаче трябва да си избереш ново име. Има списък с подходящите имена. Хайде, тръгвай. Днес е първият ден от останалата част от живота ти.

Постарах се краят на разговора ни да е много ведър.

— Не знам как да ви благодаря, Лельо Лидия! — каза Века. Очите ѝ лъщяха. — Много съм ви признателна!

Удостоих я със смразяващата си усмивка.

— Радвам се да го чуя — казах и наистина се радвах. Признателността е много ценна за мен, обичам да си я пазя в случай на нужда. Не се знае кога ще потрябва.

Мнозина са звани, а малцина избрани, помислих си. Макар че това не важеше за Ардуа Хол — само малцина от званите се налагаше да бъдат отхвърлени. Това момиче Бека щеше да остане. Тя беше болно цвете в саксия, но с подходящите грижи щеше да разцъфне.

— Затвори вратата на излизане — поръчах.

Тя почти изхвърча от стаята. Колко са млади, колко са пъргави! Колко трогателно невинни! Била ли съм някога такава? Не помня.

XIV

Ардуа Хол

Свидетелски разказ 369А

Трийсет и пета глава

След като Бека сряза китката си с градинска ножица, окървави маргаритките и беше откарана в болницата, аз много се притесних за нея — ще се възстанови ли, ще я накажат ли? Дойде есента, после зимата, а още нямахме новини. Дори нашите Марти не бяха подочули какво може да ѝ се е случило.

Сонамит твърдеше, че Бека просто опитвала да привлече внимание. Не бях съгласна и се опасявам, че до края на обучението ни отношенията ми със Сонамит останаха хладни.

Когато дойде пролетта, Леля Табана съобщи, че Лелите са намерили трима кандидати, които Командир Кайл и Пола могат да обсъдят. Тя ни посети у дома, показа ни снимките им и ни запозна с биографиите и квалификацията им, четейки от бележника си, а Пола и Командир Кайл слушаха и кимаха. От мен се очакваше да разгледам снимките и да изслушам рецитала, но засега трябваше да мълча. Имах седмица да размисля. Леля Табана ме увери, че личните ми предпочитания ще бъдат взети предвид. Пола реагира на думите ѝ с усмивка.

— Разбира се — каза тя.

Аз мълчах.

Първият кандидат беше пълноправен Командир, по-възрастен дори от Командир Кайл. Имаше червен нос и леко изпъкнали очи — според Леля Габана белег за волеви характер, за човек, който ще бъде благонадежден и грижовен закрилник на своята Съпруга. Имаше бяла брада и провиснали под нея бузи, а може и да беше брадичката му — безформена нагъната кожа. Беше един от първите Синове на Якоб, следователно — страшно богоугоден, и беше изиграл ключова роля в ранните етапи на изграждането на Република Галаад. Всъщност се говореше, че бил участник в групата, замислила нападението над морално пропадналия Конгрес на бившите Съединени щати. Вече беше имал няколко Съпруги — покойници, за жалост — и беше получил пет Прислужници, но още не беше дарен с рожба.

Казваше се Командир Джъд, но не съм сигурна дали тази информация ще ви е от голяма полза, ако се опитвате да установите истинската му самоличност, защото главните Синове на Яков бяха променили имената си още докато кроили тайните си планове за Галаад. Навремето не знаех нищо за тази промяна на имената, научих за нея впоследствие, докато изучавах архива на родословията в Ардуа Хол. Само че истинското име на Командир Джъд беше заличено дори там.

Вторият кандидат беше по-млад и по-слаб. Със заострена на темето глава и нелепо огромни очи. Леля Габана ни осведоми, че умеел да работи с числа и бил интелектуалец, което невинаги е желателно — особено за жените — но при съпруг е търпимо. Имал едно дете от предишната си Съпруга, починала в клиника за душевноболни, но клетото дете умряло още преди да навърши годинка.

Не, не било Нерожба, увери ни Леля Габана. Родило се здраво. Причината за смъртта му бил рак в детска възраст — подобни случаи били зачестили тревожно.

Третият мъж, по-малкият син на нископоставен Командир, беше само на двайсет и пет години. Имаше буйна коса, но дебел врат и близко разположени очи. Според Леля Табана не беше отличен избор като другите двама, но семейството му посрещало въодушевено изгледите за евентуален брак с мен, което означавало, че ще се радвам на добро отношение от тяхна страна. Обстоятелство, което не било за пренебрегване, тъй като, ако са враждебно настроени, роднините на съпруга били в състояние да вгорчат живота на момичето — все критикували и заемали страната на момчето.

— Не бързай да избираш, Агнес — посъветва ме Леля Габана. — Помисли си, родителите ти искат да бъдеш щастлива.

Мило от нейна страна, но невярно — те не искаха да съм щастлива, искаха да се махна.

Онази нощ лежах в леглото си и трите снимки на подходящите кандидати за брак витаеха в тъмното пред очите ми. Представях си всеки от тях върху себе си — защото точно там щяха да бъдат — как опитва да напъха противния си израстък в студеното ми като лед тяло.

Защо си представях тялото си студено като лед? И после проумях: защото ще съм мъртва. Ще бъда бледа и изпита като клетата Кайлова — разрязана, за да извадят бебето ѝ, и после полегнала неподвижно, увита с чаршаф, вторачила в мен безмълвния си поглед. В това мълчание и неподвижност се таеше известна сила.

Трийсет и шеста глава

Чудех се дали да не избягам от вкъщи, но как да го направя и къде да отида? Не познавах географията — не я изучавахме в училище, защото трябваше да се задоволим със собствените си съседи, пък и какво повече ѝ трябва на една Съпруга? Не знаех дори колко голям е Галаад. Докъде се простира, къде свършва? А от практическа гледна точка — как щях да пътувам, какво щях да ям, къде щях да спя? Ако избягам, нямаше ли да ме възненавиди Бог? Щяха да ме погнат, нали? Щях ли да причиня страдание на околните, както бе станало с наложницата, нарязана на дванайсет части?

Пълно беше с мъже, които със сигурност биха се изкушили от момичета, отклонили се от предначертания път и поради това смятани за безпътни. Едва ли щях да стигна дори до съседната пресечка, преди да ме разкъсат на парчета, осквернят и превърнат в купчинка изсъхнали зелени листенца.

Седмицата, която ми отпуснаха, за да направя избора си, течеше бавно и мъчително. Пола и Командир Кайл предпочитаха Командир Джъд — той беше най-влиятелен. Постараха се да ме убедят, защото е по-добре булката да влиза в брака охотно. Носеха се слухове за сватби по високите етажи на властта, които завършваха зле — с вой, припадъци, плесници по бузите на булката от майка ѝ. Дочула бях Мартите да си говорят как преди някои сватби инжектирали момичето с успокоително. Внимателно преценявали дозата — леко залитане или завален говор можеш да обясниш с вълнение, защото сватбата е важно събитие в живота на една девойка, но ако булката изпадне в несвяст, церемонията е невалидна.

Ясно беше, че ще ме омъжат за Командир Джъд — независимо дали ми харесва. Независимо дали ми е неприятно. Аз обаче сподавих отвращението си и се преструвах, че опитвам да взема решение. Както ви казах, бях се научила да изпълнявам роля.

— Само си помисли за общественото си положение — натякваше Пола. — За по-добро не можеш и да мечтаеш!

Командир Джъд не бил млад и нямало да живее вечно, и макар Пола да не желаела смъртта му, аз най-вероятно съм щяла да живея много след като той си отиде, вече вдовица и с повече свобода при избора на следващия си съпруг. Само да си представя ползата! Естествено, всички мъже роднини, включително тези по линията на съпруга ми, щели да играят известна роля в избора на следващия ми съпруг.

След това Пола правеше обзор на качествата на другите двама кандидати, говореше с пренебрежение за външността им, за характера им, за положението им в обществото. Ненужно си правеше този труд — и двамата ме отвращаваха.

Междувременно размишлявах над други варианти за действие. Градински ножици, каквито беше използвала Бека — Пола имаше такива — обаче те бяха в бараката в градината, а тя беше заключена. Чувала бях за момиче, което се обесило с колана на халата си за баня, за да избегне брака. Вира ми разказа историята предишната година, а другите две Марти слушаха с печални физиономии и клатеха глава.

— Самоубийството е провал за вярата — каза Зила.

— И много цапа — додаде Роза.

— Петно за семейството — додаде Вира.

Имахме и белина, но нея държаха в кухнята, ножовете също. Мартите не бяха глупави и имаха очи дори на тила, освен това бяха наясно колко съм отчаяна. Бяха започнали да ми подмятат баналности като „Всяко зло за добро“ или „Диамантите са най-добрият приятел на всяко момиче“, или „Колкото по-твърда е черупката, толкова по-вкусни са ядките“. Роза стигна дотам, че изръси, уж си говореше сама: „Умреш ли, мъртъв си завинаги“, като ме гледаше с ъгълчето на очите.

Нямаше смисъл да моля Мартите за помощ, дори Зила. Колкото и да им беше жал за мен, колкото и да ми желаеха доброто, те бяха безсилни да повлияят на събитията.

В края на седмицата оповестиха годежа ми с Командир Джъд, както беше ясно още от самото начало. Той се появи у дома в пълния си блясък — с униформа и с всичките си медали, ръкува се с Командир Кайл, поклони се на Пола и се усмихна на темето ми. Пола застана до мен, обгърна гърба ми и положи длан на кръста ми — за пръв път го правеше. Да не мислеше, че ще опитам да избягам?

— Добър вечер, скъпа Агнес — поздрави Командир Джъд.

Вперих поглед в медалите му, беше ми по-лесно, отколкото да гледам него.

— Кажи „добър вечер“ — тихо ме подкани Пола и леко ме ощипа с ръката, която беше скрита зад гърба ми.

— Добър вечер — успях да прошепна. — Господине.

Командирът пристъпи към мен, отпуснатото му лице се усмихна, а устните му лепнаха целомъдрена целувка на челото ми. Бяха неприятно топли и измляскаха, докато се отлепваха от кожата ми. Представих си как устата му засмуква късче от мозъка ми през челото. След хиляда такива целувки в черепа ми нямаше да остане и капка мозък.

— Надявам се да те направя много щастлива, скъпа моя — каза той.

Усетих мириса на дъха му — смес от алкохол, ментова вода за уста като в зъболекарски кабинет и развалени зъби. Връхлетя ме неканена представа за първата брачна нощ — огромно и плътно бяло петно се приближаваше към мен в сумрака на непозната стая. Имаше глава, но беше безлико — виждах само отвор като устата на пиявица. Някъде от средата на тялото му във въздуха се поклащаше трето пипалце. Стигна до леглото, където аз лежах, парализирана от ужас и също гола — трябва да си гола, поне достатъчно разголена, така твърдеше Сонамит. Какво щеше да последва? Затворих очи и се опитах да залича представата, после отново ги отворих.

Командир Джъд се отдръпна и ме изгледа проницателно. Дали не бях потръпнала, докато ме целуваше? Постарах се да не го правя. Пола ме ощипа по-силно. Знаех, че трябва да кажа нещо от рода на: „Благодаря ви“ или „Сигурна съм, че ще е така“, но просто не бях в състояние. Призля ми — ами ако повърна на килима? Щях страшно да се посрамя.

— Тя е изключително скромна — оправда ме Пола през стиснати устни и ми метна кос гневен поглед.

— Очарователна черта — каза командир Джъд.

— Можеш да вървиш, Агнес Джемайма — каза Пола. — Баща ти и Командир Джъд трябва да обсъдят някои неща.

Отправих се към вратата, леко замаяна.

— Изглежда покорна — чух да отбелязва Командир Джъд, докато излизах от стаята.

— О, да, винаги е била много почтително дете — увери го Пола.

Ама че лъжкиня! Прекрасно знаеше каква ярост бушува в гърдите ми.

Трите организаторки на сватбата: Леля Лорна, Леля Сара и Леля Бети, се появиха отново, този път за да ми вземат мерки за сватбената рокля — носеха и някакви скици. Попитаха ме каква рокля ми харесва най-много. Посочих една напосоки.

— Тя добре ли е? — обърна се Леля Бети към Пола съвсем тихо. — Струва ми се изморена.

— За тях моментът е много емоционален — отговори Пола.

— О, да, много емоционален! — съгласи се Леля Бети.

— Поръчайте на Мартите да ѝ приготвят успокоителна напитка — посъветва я Леля Лорна. — Чай с лайка. Или да ѝ дадат успокоително.

Освен роклята щях да получа ново бельо и специална нощница за сватбената нощ с панделки отпред, които се развързваха лесно, все едно бях опакован подарък.

— Не разбирам защо се главоболите с тези подробности — отбеляза Пола, все едно не бях в стаята. — Тя няма да ги оцени.

— Не са за нея — неочаквано прямо отговори Леля Сара Лий.

Леля Лорна изсумтя тихо.

Що се отнася до сватбената рокля, тя щеше да бъде „класическа“ по думите на Леля Сара Лий. Това бил най-хубавият стил — тя намираше изчистения силует за най-елегантен. Воал със семпъл венец от кокичета и незабравки. Изработването на изкуствени цветя беше сред уменията, които Иконосъпругите бяха насърчавани да овладяват.

Последва приглушен разговор за дантеления бордюр — Леля Вети съветваше да го добавим, защото ще бъде атрактивен, но според Пола за предпочитане беше да не го слагаме — атрактивността не била наша цел. Разбирайте: целта е всичко да приключи по-бързо и аз да остана в миналото ѝ, където ще съм свряна на сигурно място, инертна като олово, вече невъзпламенима. Никой нямаше да може да я обвини, че не е изпълнила задълженията си като Съпруга на Командир и като примерна гражданка на Галаад.

Сватбата щеше да се състои веднага щом ушият роклята — затова беше уместно да я планират за две седмици след днешния ден. Леля Сара Лий попита Пола дали е готова с имената на поканените. Двете слязоха на долния етаж да изготвят списъка: Пола изреждаше имената, а Леля Сара Лий ги записваше. Лелите щяха да изготвят и лично да отправят устните покани: едно от задълженията им беше да предават неприятните послания.

— Не се ли вълнуваш? — попита Леля Бети, докато тя и Леля Лорна прибираха скиците си, а аз си обличах дрехите. — След две седмици ще си имаш своя къща!

Долових мечтателност в гласа ѝ — самата тя никога не бе имала къща — но не обърнах внимание. Две седмици, помислих си. Разполагах с оскъдни четиринайсет дни от живота си на тази земя. Как да ги прекарам?

Трийсет и седма глава

Отчаянието ми се задълбочаваше с всеки изминал ден. Какъв изход имах? Нямах оръжие, нямах смъртоносни хапчета. Спомних си една история, която Сонамит разказваше в училище, за нечия Прислужница, която изпила каналии.

— Цялата долна половина от лицето ѝ се откъснала — прошепна Сонамит с върховна наслада. — Просто… се разтворила! Разпенила се!

Тогава не ѝ повярвах, но вече ѝ вярвам.

Вана, пълна с вода? Щях да се задавя и да изляза на повърхността за глътка въздух, а във ваната нямаше как да привържа камък към тялото си, не е като в езеро, река или море. Нямаше начин да стигна до езеро, река или море обаче.

Може би щеше да се наложи да изтърпя ритуала, а после и Командир Джъд в първата брачна нощ. И тогава да го пронижа в гърлото с откраднат нож, след което да пронижа и себе си. Щеше да има много кръв по чаршафите. Само че нямаше аз да чистя. Представях си слисаното лице на Пола, когато прекрачи прага на касапницата. Истинска кланица. Щеше да е краят на привилегированото ѝ положение.

Разбира се, това бяха фантасмагории. Дълбоко в себе си знаех, че никога не бих могла да посегна на своя живот или на нечий друг. Помнех свирепото изражение на Бека, когато си сряза китката — тя беше напълно сериозна, наистина се готвеше да умре. Притежаваше сила, каквато аз нямах. Никога нямаше да имам нейната решимост.

Преди да заспя вечер, си мечтаех за чудодейни бягства, но те всички изискваха помощ от други хора, а кой би ми помогнал? Трябваше да е непознат човек — спасител, страж на тайна порта, пазител на свята парола. Когато се събуждах на сутринта, нищо от това не ми изглеждаше възможно. Въртях се в кръг в мислите си — какво да направя, какво да направя? Не бях способна да мисля, почти не се хранех.

— Напрегната е заради сватбата, благословена да е душата ѝ — казваше Зила.

Не исках душата ми да бъде благословена, но не виждах как да го постигна.

Когато останаха само три дни, имах неочаквана посетителка. Зила се качи в стаята ми и ме повика да сляза долу.

— Леля Лидия е дошла да те види — каза тя, снишила глас. — Всички ти стискаме палци!

Леля Лидия! Главната Основателка, жената от портрета със златна рамка във всяка класна стая, върховната Леля е дошла да ме види? Какво бях сторила? Цялата треперех, докато слизах по стълбите.

За късмет, Пола беше излязла, макар че, след като опознах Леля Лидия по-добре, си дадох сметка, че късметът няма нищо общо. Леля Лидия седеше на дивана в дневната. Беше по-дребничка, отколкото ми се стори на погребението на Кайлова, но сигурно защото аз бях пораснала. Усмивката ѝ сред бръчките оголи пожълтелите зъби.

— Агнес, скъпа — поде тя. — Реших, че ще ти бъде приятно да получиш новини за приятелката си Бека.

Изпитвах такова страхопочитание към нея, че ми беше трудно да говоря.

— Мъртва ли е? — прошепнах със свито сърце.

— Нищо подобно. В безопасност е и е щастлива.

— Къде е? — попитах, заеквайки.

— В Ардуа Хол с нас. Иска да стане Леля и се записа като Молителка.

— О! — възкликнах.

Грейна светлина, отвори се врата!

— Бракът не е подходящ за всяко момиче — продължи тя. — За някои е чисто и просто разхищение на способностите им. Има и други начини една жена или момиче да спомогне за осъществяването на Божия замисъл. Едно птиченце ми каза, че ти вероятно си съгласна.

Кой ѝ беше казал? Зила ли? Тя беше усетила неистовата ми покруса.

— Да — отвърнах.

Може би молитвите, които бях отправила отдавна към Леля Лидия, най-сетне бяха получили отговор, макар и по неочакван начин.

— Бека получи по-висше призвание. Ако и ти го усещаш, все още имаш време да ни кажеш.

— Но как да… Аз не знам как…

— Не е редно аз да отправям директно такова предложение — каза тя, — защото то е в разрез с основното право на бащата да уреди брака на дъщеря си. Призванието може да се наложи над бащиното право, но ти първа трябва да се обърнеш към нас. Допускам, че Леля Ести ще те изслуша охотно. Ако влечението ти е силно, ще намериш начин да се свържеш с нея.

— А Командир Джъд? — попитах боязливо.

Той беше много влиятелен човек, мислех, че страшно ще се ядоса, ако се отметна от сватбата.

— О, Командир Джъд винаги има голям избор — отговори тя с неразгадаемо за мен изражение.

Следващата ми задача беше да се добера до Леля Ести. Не можех открито да заявя намерението си, защото Пола щеше да ме възпре. Щеше да ме заключи в стаята ми, да прибегне до лекарства. Беше дяволски категорична, че този брак трябва да се сключи. Нарочно казвам „дяволски“, защото тя беше склонна дори да изгуби душата си, макар че, както узнах по-късно, душата ѝ вече беше в пламъци.

В деня след посещението на Леля Лидия отправих молба към Пола. Казах ѝ, че искам да поговоря с Леля Лорна за булчинската си рокля, която вече два пъти бях пробвала и в момента я поправяха. Че искам всичко да бъде идеално за специалния ми ден. Усмихнах се. Всъщност мислех, че роклята прилича на абажур, но бях решила да изглеждам весела и признателна.

Пола ме измери с остър поглед. Едва ли вярваше на усмихнатото ми лице, но дори да се преструвах, толкова по-добре, защото се преструвах точно по желания от нея начин.

— Доволна съм, че проявяваш интерес — каза тя сухо. — Добре че Леля Лидия те е посетила.

Естествено, беше научила за посещението, но не знаеше какво сме си говорили.

Каза обаче, че няма да е лесно да поканим Леля Лорна вкъщи, както би трябвало да съм наясно — трябвало да поръчваме храна, да аранжираме цветя, а Пола не можела да си губи времето с такова посещение.

— Леля Лорна е у Сонамит — казах.

Знаех го от Зила — скоро предстоеше и сватбата на Сонамит. В такъв случай шофьорът можел да ме закара, прецени Пола. Усетих как сърцето ми започва да бие ускорено — отчасти от облекчение, отчасти от страх. Вече нямаше връщане, трябваше да осъществя рискования си план.

Откъде Мартите знаеха кой къде е? Те нямаха право да използват Компюслов и не получаваха писма. Сигурно научаваха от други Марти, но вероятно и от Лелите, и от някои Съпруги — нерядко бяха завистливи и изпълнени с негодувание, и дори се мразеха взаимно, но си разменяха новини сякаш по невидима паяжина.

Пола повика нашия Пазител и шофьор и му даде нареждания. Сигурно се радваше, че ще се махна от къщата — вероятно е усещала дразнещия възкисел мирис на моето нещастие. Сонамит все повтаряше, че слагат хапчета за добро настроение в топлото мляко на момичетата, на които им предстои да се омъжат, но никой не слагаше такива хапчета в моето мляко.

Качих се на задната седалка на колата, а нашият Пазител ми държеше вратата отворена. Поех дълбоко въздух — донякъде от ужас, донякъде от оживление. Ами ако опитът ми за измама се провалеше? Ами ако успееше? И в двата случая ме очакваше неизвестност.

Посъветвах се с Леля Лорна, която наистина се оказа в къщата на Сонамит. Сонамит ме увери колко се радва да ме види и че след като се омъжим, често ще си гостуваме! Покани ме вътре и ме заведе да разгледаме булчинската рокля и да ми разкаже за бъдещия си съпруг, който (увери ме с кискане и шепот) приличал на шаран с хлътналата си навътре брадичка и изпъкнали очи, обаче бил някъде по средата в йерархията на Командирите.

Колко вълнуващо, възкликнах. Възхитих се на роклята, която — уверих Сонамит — беше много по-елегантна от моята. Тя се засмя и ме осведоми какво е чула — че на практика се омъжвам за Бог, че новият ми съпруг е много важна клечка, а аз съм голяма късметлийка. Сведох очи и отвърнах, че въпреки всичко нейната рокля е по-хубава. Тя остана доволна и ме увери, че и двете ще издържим секса, без да го превръщаме в голям проблем. Просто трябвало да следваме указанията на Леля Лизе, да си представяме как аранжираме цветя във ваза и всичко щяло да приключи бързо-бързо, а може би дори сме щели да си родим истински бебета сами, без да прибягваме до Прислужници. Попита ме дали искам овесена бисквита и изпрати тяхната Марта да ми донесе. Отхапах и задъвках, но не бях гладна.

Обясних ѝ, че не мога да остана дълго, защото имам много работа, но бих искала да се видя с Леля Лорна. Намерихме я в една от стаите отсреща в коридора, вглъбена над бележника си. Помолих я да добави някаква дреболия към бялата ми рокля — бяла панделка, бял волан, не помня точно. Сбогувах се със Сонамит, благодарих ѝ за бисквитката и отново я уверих, че роклята ѝ е прекрасна. Излязох през входната врата, махнах весело като истинско момиче и тръгнах към колата ни.

След това с разтуптяно сърце помолих шофьора да се отбие в предишното ми училище, защото исках да благодаря на предишната си учителка Леля Ести за всичко, на което ме е научила.

Той стоеше до колата и ми държеше вратата отворена. Смръщи се подозрително.

— Нямам такива нареждания — отговори той.

Усмихнах се — надявах се — очарователно. Усещах лицето си сковано, сякаш беше покрито с втвърдяващо се лепило.

— Съвсем безопасно е — уверих го. — Командир Кайл няма да има нищо против. Леля Ести е Леля! Нейно задължение е да се грижи за мен!

— Ами не знам — продължи да се колебае той.

Вдигнах поглед към него. Досега не му обръщах особено внимание, защото обикновено го виждах само в гръб. Тялото му имаше формата на торпедо — тясно в горния край и дебело по средата. Не беше избръснат гладко, брадата му беше набола, имаше и обрив.

— Скоро се омъжвам — казах. — За много влиятелен Командир. Ще стана по-влиятелна от Пола, Съпругата на Командир Кайл. — Замълчах, за да му дам шанс да осмисли чутото, а после — признавам със срам — положих ръка върху неговата на вратата на колата. — Ще се погрижа да бъдеш възнаграден.

Той трепна леко и поруменя.

— Ами добре — съгласи се, но не се усмихна.

Значи така вършат работа жените, помислих си. Стига да са склонни да ласкаят, да лъжат и да не държат на думата си. Отвращавах се от себе си, но както ще видите, това не ме спря. Отново се усмихнах и повдигнах съвсем малко полата си, колкото да се покаже глезенът ми, докато се настанявам в колата.

— Благодаря казах. — Няма да съжаляваш.

Той ме откара в старото ми училище, както го бях помолила, поговори с Ангелите, които пазеха на входа, двойната порта се отвори и колата ме вкара вътре. Поръчах на шофьора да ме почака — не смятах да се бавя. След това невъзмутимо влязох в училището, което сега ми се стори по-малко, отколкото когато го напусках.

Занятията бяха приключили. Извадих късмет, че Леля Ести все още е там, но пък може и да не беше само късмет. Тя седеше на чин в обичайната си класна стая и пишеше в бележника си. Вдигна очи, когато влязох.

— О, Агнес! Колко си пораснала! — възкликна тя.

Не бях планирала нищо отвъд този момент. Идеше ми да се хвърля на пода пред нея и да избухна в сълзи. Тя винаги се държеше много мило с мен.

— Принуждават ме да се омъжа за отвратителен и ужасен мъж! — казах. — Предпочитам да се самоубия!

После наистина избухнах в сълзи и се строполих върху бюрото ѝ. В известен смисъл изпълнявах роля, при това вероятно зле, но го правех напълно искрено, ако ме разбирате.

Леля Ести ме повдигна и ме заведе до един стол.

— Седни, скъпа, и ми разкажи всичко — каза тя.

Зададе ми въпроси, които беше длъжна да ми зададе. Замисляла ли съм се за положителното въздействие на този брак над моето бъдеще? Отговорих, че съм наясно с ползите, но не ми пука за тях, защото за мен няма бъдеще, не и такова. Ами другите кандидати? Дали не предпочитам някой друг? Не бяха по-добри, пък и Пола вече беше избрала Командир Джъд. Сериозно ли възнамерявам да се самоубия? Уверих я, че да и че ако не успея да го направя преди сватбата, със сигурност ще го сторя след нея и ще убия Командир Джъд в мига, в който ме докосне с пръст. Обясних, че ще го направя с нож. Че ще му прережа гърлото.

Заявих го уверено, за да разбере, че съм способна да го направя, и за момент наистина вярвах, че съм. Осезаемо си представях как кръвта му руква. А после и моята. Почти си го представях — червена мъгла.

Леля Ести не ме обвини, че съм лоша, както би сторила Леля Видала. Вместо това каза, че разбира страданието ми.

— А има ли друг начин да дадеш своя принос за всеобщото благо? Имаш ли друго призвание?

Бях забравила за това, но сега си спомних.

— О, да. Да, имам. Усещам, че имам по-възвишено призвание.

Леля Ести ме измери с дълъг и изпитателен поглед. После ме попита дали може да се помоли мълчаливо — нуждаела се от напътствия какво да стори. Наблюдавах я как долепя длани, затваря очи и свежда глава. Притаих дъх и на свой ред отправих молитва: моля те, Господи, изпрати ѝ правилното послание!

Най-сетне тя отвори очи и ми се усмихна.

— Ще го обсъдя с родителите ти — обеща. — И с Леля Лидия.

— Благодаря ви.

Отново се разплаках, този път от облекчение.

— Искаш ли да дойдеш с мен? — попита тя. — Да поговорим с родителите ти?

— Не мога. Ще ме заключат в стаята ми, а после ще ме упоят. Знаете, че ще стане.

Тя не отрече.

— Понякога така е най-добре — каза тя, — но не и за теб, струва ми се. Не бива да оставаш в училището обаче. Не мога да попреча на Очите да влязат, да те изведат и да те принудят да промениш решението си. Не искам да се стига дотам. Най-добре ела с мен.

Вероятно беше преценила, че Пола е способна на всичко. Тогава още не знаех как Леля Ести се беше добрала до тази информация за Пола, но вече съм наясно. Лелите си имат начини и информатори — за тях няма непробиваеми стени, няма заключени врати.

Излязохме навън и тя поръча на шофьора да предаде на Съпругата на Командира нейните извинения, че задържа Агнес Джемайма до толкова късно, и надеждата ѝ, че не е причинила ненужна тревога. Поръча му да каже също, че тя, Леля Ести, ще посети Съпругата на Командир Кайл, за да вземат решение по важен въпрос.

— Ами тя? — попита шофьорът за мен.

Леля Ести го увери, че не бива да се притеснява, защото тя поема отговорността за мен. Той ме измери с укорителен поглед — всъщност ме изгледа злобно: знаеше, че съм го измамила и че е загазил. Обаче се качи в колата и излезе през портата. Ангелите бяха на училище „Видала“, те се подчиняваха на Леля Ести.

След това Леля Ести повика с пейджъра си своя шофьор Пазител и двете се качихме в колата.

— Ще те отведа на безопасно място — каза тя. — Ще останеш тук, докато говоря с родителите ти. Когато сме в безопасност, ще хапнеш нещо, обещаваш ли?

— Няма да съм гладна — отвърнах.

Още се борех със сълзите.

— Ще огладнееш, когато се настаниш. Поне изпий чаша топло мляко. — Хвана ръката ми и я стисна. — Всичко ще се нареди. Всичко.

После пусна ръката ми и я потупа леко.

Жестът ми подейства успокоително на мига, но после отново ми се доплака. Добрината въздейства така понякога.

— Как? — попитах. — Възможно ли е изобщо?

— Не знам как — отговори Леля Ести. — Но ще се нареди. Вярвам в това. — Въздъхна. — Понякога е трудно да вярваш.

Трийсет и осма глава

Слънцето залязваше. В пролетния въздух витаеше златиста мъглица, каквато често се появява по това време на годината — прах или полени. Листата на дърветата лъщяха, свежи и току-що покарали, сякаш всяко беше дар, сякаш пъпките се разтваряха за пръв път. Като току-що създадени от Бог, казваше ни Леля Ести в часовете по природолюбие и възбуждаше представа как Бог махва с ръка над привидно мъртвите зимни дървета, за да ги накара да напъпят и да се разлистят. Всяко листо е неповторимо, добавяше Леля Ести, досущ като вас! Красива мисъл.

Двете с Леля Ести пътувахме с колата по златистите улици. Дали щях някога отново да зърна тези къщи, тези дървета, тези тротоари? Пустите тротоари, притихналите улици. Прозорците в къщите светваха, вътре сигурно имаше щастливи хора, които знаят къде им е мястото. А аз вече се чувствах като изгнаница, само дето сама бях причинила изгнанието си и нямах право да се самосъжалявам.

— Къде отиваме? — попитах Леля Ести.

— В Ардуа Хол — отговори тя. — Можеш да останеш там, докато съм при родителите ти.

Не за пръв път споменаваше Ардуа Хол, все приглушено, защото това беше специално място, само за Лелите. Не ни влизаше в работата какво правят те далеч от очите ни, твърдеше Зила. Бяха затворена общност и ние не биваше да си врем носовете.

— Само дето хич не ми се иска да съм на тяхно място — додаваше Зила.

— Защо не? — попитах я веднъж.

— Противна работа — отговори Вира, която мелеше с мелачката свинско за пай. — Цапат си ръцете.

— За да не ни се налага на нас — поясни Зила меко, разточвайки кората за пая.

— И мислите си цапат — додаде Роза. — Щат, не щат. — Кълцаше лук с голям нож. — Четене! — изтрака тя силно с ножа. — Никога не ми е харесвало!

— И на мен — каза Вира. — Кой знае къде са принудени да ровичкат! Мръсотия и кал.

— По-добре те, отколкото ние — каза Зила.

— Те не могат да имат съпрузи — додаде Роза. — Не че аз бих искала да имам, ама все пак. И бебета не могат да имат.

— И бездруго са твърде стари — каза Вира. — И съсухрени.

— Кората е готова — оповести Зила. — Имаме ли целина?

Въпреки обезкуражаващите мнения за Лелите аз бях заинтригувана от Ардуа Хол. Още откакто научих, че Табита не ми е майка, всичко тайно ми изглеждаше привлекателно. Като малка мислено поукрасих Ардуа Хол, направих залата огромна, надарих я с вълшебни свойства — със сигурност средоточието на толкова много тайни, на недобре позната власт би трябвало да бъде внушителна постройка. Внушителен замък ли беше, или приличаше повече на затвор? Напомняше ли нашето училище? Най-вероятно имаше многобройни големи месингови катинари на вратите, които само Лелите можеха да отключват.

Има ли празнина, съзнанието се чувства длъжно да я запълни. Страхът винаги е подръка, за да заеме празните места, любопитството също. Разполагам с многобройни примери и за двете.

— Вие тук ли живеете? — попитах Леля Ести. — В Ардуа Хол?

— Всички Лели живеят тук — отговори тя. — Но не постоянно.

Уличните лампи светнаха и въздухът стана матовооранжев, когато стигнахме пред портата на висока сграда от червени тухли. Желязната порта беше затворена. Колата ни спря, портата се отвори. Имаше прожектори, имаше дървета. В далечината група мъже с тъмните униформи на Очите стояха на стълбище пред ярко осветен тухлен дворец с бели колони — поне на мен ми се стори като дворец. Скоро щях да узная, че навремето сградата е била библиотека.

Автомобилът намали и спря, шофьорът отвори вратата най-напред на Леля Ести, после и на мен.

— Благодаря — каза му Леля Ести. — Почакай ме, моля. Бързо се връщам.

Хвана ме за ръката и двете закрачихме покрай голяма сива каменна сграда, после минахме покрай статуята на жена сред няколко други женски фигури. В Галаад рядко ще видиш статуя на жена — само на мъже.

— Това е Леля Лидия — обясни Леля Ести. — Нейната статуя.

Въобразявах ли си, или Леля Ести наистина направи малък реверанс?

— На живо е различна — отбелязах. Не знаех дали посещението на Леля Лидия е тайна, затова добавих: — Видях я на едно погребение. Не е толкова висока.

Леля Ести не отговори веднага. Сега разбирам, че не ѝ е било лесно — никой не иска да го чуят да казва, че влиятелна личност е дребничка.

— Не е — съгласи се тя. — Обаче статуите не са истински хора.

Завихме по павирана алея. От едната страна се издигаше триетажна сграда от червени тухли с многобройни еднакви врати с по няколко стъпала пред тях и бял триъгълник отгоре. В триъгълника пишеше нещо, което още не можех да прочета. Въпреки това се изненадах да видя надпис на публично място.

— Това е Ардуа Хол — каза Леля Ести. Разочаровах се — очаквах много по-внушителна сграда. — Влизай. Вътре ще бъдеш в безопасност.

— В безопасност ли?

— Засега. И за известно време, надявам се. — Усмихна ми се благо. — Вътре не влизат мъже без позволението на Лелите. Такъв е законът. Почини си, докато се върна.

Може и да няма мъже, помислих си, ами жените, те не са ли опасни? Пола можеше да нахлуе и да ме измъкне навън, отново на място, където имаше съпрузи.

Леля Ести ме преведе през средно голямо помещение с диван.

— Това е общата дневна. От тази врата се влиза в тоалетна. — Поведе ме нагоре по стълбите и влязохме в тясна стая с единично легло и бюро. — Една от другите Лели ще ти донесе чаша топло мляко. После може да си подремнеш. Моля те, не се безпокой. Бог ми каза, че всичко ще бъде наред.

Аз не бях толкова сигурна като нея, но се поуспокоих.

Тя изчака една безмълвна Леля да ми донесе млякото.

— Благодаря ви, Лельо Силует — каза тя.

Другата кимна и се плъзна навън. Леля Ести ме потупа по ръката, после излезе и затвори вратата зад себе си.

Отпих само една глътка — не вярвах, че е безопасно. Ами ако Лелите ме упоят, за да ме отвлекат и да ме върнат обратно на Пола? Съмнявах се, че Леля Ести би направила подобно нещо, но Леля Силует ми изглеждаше способна. Лелите бяха на страната на Съпругите, така поне твърдяха момичетата в училище.

Закрачих из малката стая, после легнах на тясното легло. Бях прекалено напрегната, за да заспя, затова станах. На стената висеше портрет — Леля Лидия с нейната неразгадаема усмивка. На отсрещната стена имаше снимка на бебето Никол. И двете изображения ми бяха познати от класните стаи в училище „Видала“ и кой знае защо, ми въздействаха успокоително.

Върху бюрото лежеше книга.

В онзи ден мислих и извърших толкова забранени неща, че бях готова за още една простъпка. Приближих се до бюрото и погледнах към книгата. Какво се криеше вътре, та я правеше толкова опасна за момичета като мен? Толкова възпламеняваща? Толкова гибелна?

Трийсет и девета глава

Протегнах ръка. Взех книгата.

Отгърнах корицата. Не се извиха огнени езици.

Вътре имаше много бели страници с множество знаци по тях.

Приличаха на ситни насекоми, на черни членестоноги насекоми в редици като мравки. Сякаш знаех, че знаците притежават звук и смисъл, но не помнех откъде.

— Отначало наистина е трудно — обади се глас зад мен.

Не бях чула отварянето на вратата. Обърнах се сепнато.

— Века! — възкликнах.

За последен път я видях в часа по аранжиране на цветя на Леля Лизе, а от китката ѝ шуртеше кръв. Тогава лицето ѝ беше силно пребледняло, решително и отчаяно. Сега изглеждаше много по-добре. Беше облечена с кафява рокля, свободна в горната част, с колан в талията. Косата ѝ беше разделена на път по средата и прибрана назад.

— Вече не се казвам Бека. Сега съм Леля Имортел и съм Молителка. Но когато сме само двете, може да ми викаш Бека.

— Значи, в крайна сметка не си се омъжила. Леля Лидия ми каза, че си открила по-висше призвание.

— Да — отговори тя. — Вече никога няма да ми се налага да се омъжа. Ами ти? Чух, че предстои да се омъжиш за някаква важна клечка.

— Би трябвало, но не мога да го направя. — Разплаках се. — Просто не мога!

Изтрих носа си с ръкав.

— Не знам — каза тя. — Предупредих ги, че по-скоро бих умряла. Сигурно и ти си казала същото. — Кимнах. — Каза ли, че имаш призвание да станеш Леля? — Отново кимнах. — Наистина ли имаш?

— Не знам.

— Нито пък аз — увери ме Бека. — Но издържаш шестмесечния изпитателен период. След девет години, когато съм достатъчно голяма, мога да кандидатствам при Перлените момичета и да стана мисионерка, а след това ще съм пълноправна Леля. Сигурно тогава вече ще имам истинско призвание. Моля се да е така.

Бях престанала да плача.

— Какво трябва да направя, за да премина през изпитанието?

— Първо ще трябва да миеш съдове, да търкаш подове, да чистиш тоалетните, да помагаш за прането и готвенето точно като Мартите — обясни Бека. — И ще започнеш да се учиш да четеш. Четенето е много по-трудно от чистенето на тоалетните, обаче вече съм понапреднала.

Погледнах към книгата.

— Покажи ми! Лоша ли е тази книга? Пълна ли е със забранени неща, както ни втълпяваше Леля Видала?

— Тази ли? — усмихна се Бека. — Тази не. Това е просто „Наръчник с правила на Ардуа Хол“ с история на сградата, клетвите и славословията. Плюс седмичното разписание за пералнята.

— Хайде де! Прочети ми!

Исках да видя дали тя наистина умее да превръща в думи черните, подобни на насекоми знаци. Но как да разбера, че са точните думи, след като самата аз не умея да чета?

Бека отгърна книгата.

— Ето тук, на първата страница. „Ардуа Хол, теория и практика, етикет и процедури, Per Ardua Cum Estrus“. — Показа ми. — Погледни! Това е А.

— Какво е А?

Бека въздъхна.

— Днес не може да се занимаваме, защото трябва да отида в библиотека „Хилдегард“ за нощното си дежурство, но обещавам да ти помогна по-късно, ако ти позволят да останеш. Ще попитаме Леля Лидия дали може да живееш тук, с мен. Две от спалните са свободни.

— Дали ще позволи?

— Не съм сигурна — сниши глас Бека. — Но никога не говори нищо лошо за нея, дори ако си мислиш, че си на сигурно място като тук. Има си начини да научава всичко. — И прошушна: — Тя е най-страховитата Леля!

— По-страшна от Видала? — попитах също шепнешком.

— Леля Видала иска да грешиш — обясни Бека. — Обаче Леля Лидия… трудно ми е да го опиша. Оставаш с чувството, че иска от теб да станеш по-добра.

— Звучи вдъхновяващо.

„Вдъхновяващо“ беше любима дума на Леля Лизе, използваше я за цветните ни аранжировки.

— Гледа те така, сякаш наистина те вижда.

А толкова хора просто плъзгаха поглед край мен.

— Това май ми допада — отвърнах.

— Не — възрази Бека, — затова е толкова страшна.

Четиресета глава

Пола дойде в Ардуа Хол, за да се опита да ме накара да променя решението си. Леля Лидия каза, че е редно да се срещна с нея и да я уверя лично в правотата и светостта на решението си, затова го направих.

Пола ме чакаше на розовата маса в „Шлафли Кафе“, където беше позволено да се посрещат посетители в Ардуа Хол. Беше много ядосана.

— Имаш ли представа колко усилия положихме с баща ти, за да подсигурим връзката с Командир Джъд? — попита тя. — Ти опозори баща си.

— Членството в общността на Лелите не е непочтено — отбелязах набожно. — Имам по-висше призвание. Не мога да не му откликна.

— Лъжеш — обвини ме Пола. — Ти не си момиче, което Бог би избрал. Настоявам незабавно да се върнеш вкъщи.

Рязко се изправих и чашата с чая ми се разби на пода.

— Как се осмеляваш да подлагаш под съмнение Божията воля? — Почти крещях. — Грехът ти ще те застигне!

Не разбирах какво точно е грях, но всеки е извършил някакъв грях.

— Дръж се като луда — посъветвала ме беше Бека. — Тогава ще престанат да настояват да се омъжиш за когото и да било — ще им търсят отговорност, ако извършат някакво насилие.

Пола се слиса. Отначало не знаеше как да отговори, но после каза:

— Лелите трябва да получат съгласието на Командир Кайл, а той няма да им го даде. Така че събирай си нещата, тръгваме веднага.

Точно в този момент обаче в столовата влезе Леля Лидия.

— Може ли да поговоря с вас? — попита тя Пола.

Двете се усамотиха на една маса на известно разстояние от мен. Наострих уши да чуя какво казва Леля Лидия, но не можех. Когато Пола се изправи обаче, сякаш ѝ се гадеше. Напусна столовата, без да ми каже нито дума, а по-късно следобед Командир Кайл подписа официалния формуляр, с който ме предаваше под опеката на Лелите. Години по-късно щях да науча какво бе казала Леля Лидия на Пола, за да я принуди да се откаже от мен.

След това трябваше да премина събеседване с Лелите Основателки. Бека ме посъветва как е най-уместно да се държа с всяка от тях: Леля Елизабет харесваше всеотдайност към общото благо, Леля Хелена искаше всичко да приключи по-бързо, но Леля Видала си падаше по раболепието и самоунижението, затова се бях подготвила.

Първото събеседване беше с Леля Елизабет. Тя ме попита дали съм против брака въобще, или само против брака с Командир Джъд. Отговорих, че съм против брака по принцип, което явно ѝ допадна. А давам ли си сметка, че решението ми може да засегне чувствата на Командир Джъд? За малко да отговоря, че Командир Джъд няма чувства, но Бека ме помоли да не казвам нищо неуважително, защото Лелите няма да го толерират.

Отговорих, че съм се молила чувствата на Командир Джъд да останат незасегнати и че той заслужава щастие, с което друга Съпруга несъмнено ще го дари, но Божественото Провидение ми е подсказало, че аз няма да успея да го направя щастлив — нито него, нито който и да е мъж — затова искам да се посветя в служба на всички жени в Галаад, а не на един мъж и на едно семейство.

— Ако отговорът ти е искрен, ти си духовно подходяща да се справиш чудесно тук, в Ардуа Хол — каза тя. — Ще гласувам за условното ти приемане. След шест месеца ще видим дали този живот наистина е пътят, който си избрана да следваш.

Благодарих ѝ многократно и я уверих в признателността си, а тя остана видимо доволна.

Събеседването ми с Леля Хелена не беше нищо особено. Тя пишеше в бележника си и дори не вдигна поглед. Каза, че Леля Лидия вече е взела решение и тя, разбира се, просто ще се съгласи. Намекна, че ѝ досаждам и ѝ губя времето.

Събеседването ми с Леля Видала беше най-трудно. Тя ми беше учителка и още тогава не ме харесваше. Заяви, че просто клинча от задълженията си и че всяко момиче, дарено с тялото на жена, е длъжно да предложи това тяло като свята жертва на Бог за прославата на Галаад и на човечеството, както и да изпълни функцията, възложена на тези тела още от мига на Сътворението, защото такъв е природният закон.

Аз отговорих, че Бог е дал на жените и други способности, като тези, с които е дарил нея например. И какви са те, попита тя. Способността да четеш — всички Лели го умееха. Тя отговори, че четенето за Лелите е свещен акт и е в служба на всичко, за което ми е говорила преди малко — и което повтаряше отново и отново, после попита дали се смятам за достатъчно пречистена от грехове.

Отговорих, че съм готова на всякаква тежка работа, за да стана Леля като нея, защото тя е светъл пример, а аз още дори не съм одобрена, но може би чрез благоволение и молитва ще бъда достатъчно чиста и приемлива, макар да не смея да се надявам да достигна нейното ниво.

Леля Видала отсъди, че проявявам уместно смирение, което предвещавало успешно интегриране в общността на Лелите, служещи в Ардуа Хол. Тя дори ме удостои с една от своите неохотни прищипани усмивки, преди да си тръгна.

Последният ми разговор беше с Леля Лидия. Притеснявах се и преди другите разговори, но пред вратата на кабинета на Леля Лидия направо се ужасих. Ами ако беше размислила? Носеше ѝ се слава не само на страховита, но и на непредсказуема жена. Тъкмо вдигнах ръка да почукам и отвътре се разнесе глас:

— Не стой там, влизай.

Да не би да ме наблюдаваше с някоя от онези миниатюрни камери? Бека ме предупреди, че Леля Лидия много ги използва, поне така се говорело. Скоро щях да установя, че Ардуа Хол е ехо-камера — слуховете се подхранваха взаимно и човек никога не беше сигурен откъде точно идват.

Влязох в кабинета. Леля Лидия седеше зад бюрото си, отрупано с купчини папки.

— Агнес, трябва да те поздравя. Въпреки многобройните пречки ти успя да си проправиш път дотук и откликна на призванието да се присъединиш към нас.

Кимнах. Опасявах се да не ме попита какъв израз е намерило призванието — глас ли съм чула? — обаче тя не го направи.

— Напълно сигурна ли си, че не желаеш да се омъжиш за Командир Джъд? — Поклатих отрицателно глава. — Умен избор — каза тя.

— Моля? — попитах изненадано. Мислех, че се кани да ми дръпне лекция за истинските задължения на жените или нещо подобно. — Извинете?

— Сигурна съм, че ти не си подходяща Съпруга за него.

Въздъхнах с облекчение.

— Не, Лельо Лидия. Не съм. Дано не съм ви разочаровала твърде много.

— Вече предложих по-подходяща булка — каза тя. — Твоята бивша съученичка Сонамит.

— Сонамит ли? Но тя се готвеше да се омъжи за друг!

— Тези уговорки винаги подлежат на промяна. Според теб Сонамит ще се зарадва ли на смяната на съпрузите?

Спомних си зле прикритата завист на Сонамит и вълнението ѝ във връзка с материалните преимущества, които щеше да ѝ донесе бракът. Командир Джъд щеше да ѝ подсигури десетократно повече.

— Сигурна съм, че тя ще бъде дълбоко признателна — отвърнах.

— Съгласна съм. — Тя се усмихна. Все едно да ти се усмихне стара ряпа — от онези изсъхналите, дето Мартите слагат в бульона. — Добре дошла в Ардуа Хол — продължи. — Приета си. Дано да си признателна за предоставената възможност и за помощта, която ти оказах.

— Признателна съм, Лельо Лидия — успях да смотолевя. — Истински съм ви благодарна.

— Радвам се да го чуя. Може би някой ден ще помогнеш на мен, както аз помогнах на теб. На доброто трябва да се отплащаме с добро. Това е едно от основните правила тук, в Ардуа Хол.

XV

Лисица и котка

Ръкописът от Ардуа Хол

Четиресет и първа глава

Почакаш ли, всичко ще получиш. Времето лекува всички рани. Търпението е добродетел. Отмъщението е мое.

Тези отколешни мъдрости невинаги са верни, но понякога са. Ето една неизменно вярна: разковничето е да улучиш момента. Като с шегите.

Не че тук се шегуваме често. Не искаме да ни обвиняват в лош вкус или във фриволност. В йерархията на силните единствените, на които е позволено да се шегуват, са хората на върха, а те го правят насаме.

Но към въпроса.

За личното ми умствено развитие от огромно значение беше привилегията да бъда муха на стената, или по-точно — ухо в стената. Много поучително е какво си споделят младите жени, когато смятат, че никой не ги чува. През годините увеличавах чувствителността на микрофоните си, нагласях ги да улавят дори шепот, слушах със затаен дъх кое от новоприетите ни момичета ще ме снабди с позорна информация, за която копнеех и която събирах. Постепенно досиетата ми набъбваха като балон с горещ въздух, готов да отлети.

С Века ми отне години. Тя беше изключително мълчалива и потайна относно първопричината за своето страдание дори пред приятелката си Агнес. Налагаше се да почакам да се установи достатъчно силно доверие помежду им.

Накрая Агнес зачекна въпроса. Тук използвам предишните им имена — Агнес и Бека — защото и те се наричат така помежду си. Бяха далеч от преобразяването си в безукорни Лели и това всъщност ме радваше. Но в критичен момент ничие преобразяване не е пълно.

— Бека, какво всъщност ти се случи? — попита Агнес един ден, докато двете изучаваха Библията. — Какво те настрои против брака? — Мълчание. — Знам, че има нещо. Моля те, не искаш ли да споделиш с мен?

— Не мога да ти кажа.

— Имай ми доверие, няма да те издам.

И после малко по малко нещата се изясниха. Жалкият доктор Гроув не се беше задоволил да опипва само младите си пациентки на зъболекарския стол. Знаех го от известно време. Бях събрала дори фотографски улики, но се въздържах да ги използвам, защото показанията на момичетата — ако изобщо бъдат изтръгнати от тях, в което се съмнявах — щяха да имат нищожна тежест. Дори ако става дума за зрели жени, четири свидетелки се равняват на един свидетел тук, в Галаад.

Гроув разчиташе на това. А и се ползваше с доверието на Командирите — беше отличен зъболекар, а хората на власт дават доста широка свобода на професионалисти, които облекчават мъките им. Лекари, зъболекари, адвокати, счетоводители — в новия свят на Галаад, както и в стария, греховете им често биват прощавани.

Само че онова, което Гроув беше причинил на младата Бека — на невръстната Бека, а после и на малко по-голямата, но все още млада Бека — според мен заслужава възмездие.

Човек не можеше да разчита да го изкопни от нея. Сигурна бях, че тя няма да свидетелства срещу Гроув. Разговорът ѝ с Агнес го потвърди.

Агнес: Трябва да кажем на някого.

Бека: Не, няма на кого.

Агнес: Може да съобщим на Леля Лидия.

Бека: Тя ще каже, че той ми е родител, а ние сме длъжни да се подчиняваме на родителите си, защото такъв е Божият замисъл. Това казваше и баща ми.

Агнес: Но той не ти е истински баща. Не и щом ти е причинявал това. Откраднали са те от майка ти, дали са те на него още като бебе…

Бека: Той твърдеше, че съм му поверена от Бог.

Агнес: А така наречената ти майка?

Бека: Тя не ми вярваше. А дори да ми беше повярвала, щеше да каже, че аз съм го съблазнила. Винаги така казват.

Агнес: Но ти си била на четири!

Бека: Въпреки това ще го кажат. Знаеш, че е така. Няма да приемат думите на… на… някой като мен. А ако все пак ми повярват, ще го убият, Прислужниците ще го разкъсат на парчета на някой Вселинч и вината ще е моя. Не бих могла да го понеса. Равносилно е на убийство.

Не съм включила в разказа си сълзите, утешенията на Агнес, клетвите във вечно приятелство, молитвите. Но ги имаше. Достатъчно, за да трогнат и най-коравото сърце. Моето почти се разтопи.

Последицата е, че Бека реши да предложи мълчаливото си страдание като дар пред Бога. Не съм сигурна какво смяташе Бог, но аз не можех да се примиря. Веднъж съдия, съдия завинаги. Осъдих, произнесох присъда. Но как да я изпълня?

Размишлявах известно време и предишната седмица реших да предприема нещо. Поканих Леля Елизабет на чаша ментов чай в „Шлафли Кафе“.

Тя пристигна, ухилена до ушите — бях я удостоила с благоразположението си.

— Лельо Лидия, какво неочаквано удоволствие!

Имаше безукорни обноски, когато решеше да ги използва. „Васар“ остава под кожата ти за цял живот, мислех си понякога подигравателно, докато я гледах как премазва от бой стъпалата на някоя покорна бъдеща Прислужница в центъра „Леа и Рахел“.

— Искам да проведем поверителен разговор — уведомих я.

Тя се приведе напред, очакваше клюка.

— Цялата съм в слух — каза.

Не е вярно, никога не е цялата в слух, но нищо не казах.

— Често се питам, ако трябваше да сте животно, кое щяхте да си изберете?

Тя се облегна назад озадачена.

— Не съм се замисляла — отговори, — защото Бог не ме е направил животно.

— И все пак: лисица или котка?

Тук, читателю мой, ти дължа обяснение. Като малка прочетох Езоповите басни. Взех ги от училищната библиотека — семейството ми не можеше да си позволи да харчи пари за книги. В тази книжка имаше една история, над която често съм размишлявала. Ето я.

Лисица и котка си говорели как всяка от тях успява да избяга от ловците и от техните кучета. Лисицата казала, че има цяла торба с хитрини и че ако се появят ловците с хрътките си, ще ги прилага една по една: ще се връща по собствените си следи, ще мине през вода, за да унищожи мириса си, ще се шмугне в бърлога с няколко изхода. Ловците ще се изморят от лукавството ѝ и ще се откажат, а лисицата ще продължи да плячкосва и да напада селските дворове.

— Ами ти, котко? — попитала лисицата. — Какви са твоите хитрини?

— Аз имам само една — отговорила котката. — При нужда се покатервам на някое дърво.

Лисицата благодарила на котката за този предобеден разговор и заявила, че вече е време за храна и че котката е в менюто. Лисицата защракала със зъби и после изплюла туфички котешки косми. И една табелка с име. Плакати с образа на изчезналата котка били разлепени по стълбовете, придружени с трогателни молби на злочести деца.

Извинете, отплеснах се. Ето как продължава баснята.

Ловците и кучетата им пристигнали на мястото. Лисицата опитала всичките си номера, но в един момент се изчерпала и била убита. Междувременно котката се покатерила на дърво и наблюдавала хладнокръвно случващото се.

— Май не си чак толкова хитра! — злорадствала тя.

Или подметнала друга подобна забележка.

През първите дни на Галаад се питах дали съм лисица, или котка. Дали да се суча и извивам, да използвам номерата на професията си, за да манипулирам околните, или да стисна устни и да злорадствам как другите се надхитрят. Ясно е, че съм и двете, защото за разлика от мнозина още съм тук. И още имам торба с хитрини. И още съм високо на дървото.

Само че Леля Елизабет не беше запозната с тайните ми размисли.

— Наистина не знам — каза тя. — Може би котка.

— Да, и аз бих ви определила като котка. Но може би трябва да разчитате и на лисицата, която се крие у вас. — Направих пауза. — Леля Видала се опитва да ви злепостави — продължих. — Твърди, че ме обвинявате в ерес и идолопоклонничество, като оставяте яйца и портокали пред статуята ми.

Леля Елизабет се смути.

— Не е вярно! Защо Леля Видала ще говори такива неща? Никога с нищо не съм ѝ навредила.

— Кой е способен да прозре тайните на човешката душа? Никой от нас не е безгрешен. Леля Видала е амбициозна. Вероятно е усетила, че вие на практика сте втора в йерархията след мен. — Леля Елизабет грейна, защото това беше новина за нея. — Навярно е стигнала до извода, че сте и най-вероятният ми заместник тук, в Ардуа Хол. Това ή е неприятно, защото се мисли за по-старша от вас, а дори и от мен, тъй като е една от първите привърженички на Галаад. Не съм млада и не съм в цветущо здраве, тя сигурно го усеща и за да предяви претенции към поста, който и се полага по право, явно смята, че трябва да ви елиминира. Оттук и желанието ѝ за нови правила относно даровете пред статуята ми. Придружени с наказания — додадох. — Сигурно се опитва да предизвика моето и вашето изключване от общността на Лелите.

Елизабет вече плачеше.

— Как може да е толкова отмъстителна? — хлипаше тя. — А мислех, че сме приятелки.

— Приятелството, за жалост, понякога е съвсем плитко. Не се тревожете, аз ще ви закрилям.

— Дълбоко признателна съм ви, Лельо Лидия. Каква почтеност!

— Благодаря — отвърнах. — Но искам в замяна да направите за мен една дреболия.

— О, да! Разбира се. Какво?

— Искам да дадете фалшиви показания.

Молбата ми изобщо не беше дребна — Елизабет щеше да се изложи на огромен риск.

Галаад се отнася строго към фалшивите свидетелски показания, но те въпреки това са често явление.

XVI

Перлените момичета

Свидетелски разказ 369В

Четиресет и втора глава

Първият ми ден като бегълката Джейд се случи четвъртък. Мелани казваше, че съм родена в четвъртък, а това означавало, че ме очаква дълъг път — според стара детска песничка, в която се казвало също, че детето, родено в сряда, е злочесто, затова, когато бях кисела, ѝ казвах, че не е разбрала вярно и всъщност съм се родила в сряда, а тя отричаше, разбира се, знаела точно кога съм родена, как ще забрави?

Както и да е, беше четвъртък. Седях с кръстосани крака на тротоара заедно с Гарт, облечена с прокъсан черен клин — Ейда ме снабди с клина, но ме накара сама да го разкъсам — и с пурпурни шорти върху него, с протрити сребристи маратонки, които изглеждаха като преминали през храносмилателната система на миеща мечка. Носех и мръсна розова фланелка — без ръкави, защото Ейда настояваше татуировката ми да се вижда. Бях завързала на кръста си сиво спортно горнище с качулка и нахлупила на главата си черно бейзболно кепе. Никоя дреха не ми беше по мярка — трябваше да изглеждат така, все едно съм ги измъкнала от контейнер за смет. Бях изцапала чисто новата си зелена коса, за да създам впечатлението, че спя на открито. Зеленото вече избледняваше.

— Изглеждаш страхотно — каза Гарт, когато ме видя в пълна дегизировка и готова за действия.

— Страхотно гадно — отговорих.

— Грандиозно гадно — продължи той. Помислих, че просто се старае да се държи мило, и се подразних. Искаше ми се да говори сериозно. — Но след като отидеш в Галаад, трябва да престанеш да ругаеш. Може дори да оставиш тях да те убедят.

Много наставления имах да помня. Напрегнато ми беше — сигурна бях, че ще оплета конците — обаче Гарт ме посъветва просто да се правя на глупава, а аз му благодарих за това „да се правя“.

Не ме биваше много във флиртуването. За пръв път ми беше.

Двамата бяхме заседнали пред някаква банка, която според Гарт била подходящо място да просиш пари: на излизане от банката хората са склонни да ти бутнат нещичко. Обикновено на това място седял друг човек — жена в инвалидна количка — но от „Мейдей“ и бяха платили да се премести за толкова време, колкото е нужно. Перлените момичета си имаха маршрут и нашето място попадаше в него.

Слънцето прежуряше и ние се облегнахме на стената в една неголяма сянка. Пред мен имаше стара сламена шапка и картонена табела, изписана с пастели: БЕЗДОМНИЦИ. МОЛЯ, ПОМОГНЕТЕ. В шапката се мъдреха няколко монети — според Гарт видят ли, че някой вече ти е дал, повечето хора също са склонни да дадат. От мен се искаше да се преструвам на изгубена и дезориентирана, което не ми беше трудно, защото наистина се чувствах така.

През една пресечка на изток Джордж се беше настанил на друг ъгъл. Щеше да се обади на Ейда и на Елайджа, ако имахме неприятности с Перлените момичета или с полицията. Един микробус обикаляше района.

Гарт не говореше много. Реших, че е кръстоска между бавачка и бодигард, че не е тук, за да завързва разговор, и че няма правило, което да го задължава да бъде мил с мен. Беше облечен с черна фланелка без ръкави, за да се виждат татуировките му: сепия на единия му бицепс, прилеп на другия — и двете черни. Носеше и плетена шапка, също черна.

— Усмихвай се на хората, които подхвърлят по нещо — каза той, когато не го направих за една беловласа старица. — Казвай по някоя дума.

— Какво например? — попитах.

— Някои казват „Бог да ви благослови“.

Нийл би се шокирал, ако ме чуе да изричам подобно нещо.

— Ще бъде лъжа. Щом не вярвам в Бог.

— Добре тогава, просто им благодари — настоя Гарт търпеливо. — Или им пожелавай приятен ден.

— И това не мога, лицемерно е. Не се чувствам признателна и пет пари не давам какъв ще бъде скапаният им ден.

Той се засмя.

— Сега пък от лъжите ли се притесняваш? Защо направо не си върнеш името Никол?

— Не съм си го избирала. На последно място в проклетия списък е, знаеш го.

Скръстих ръце върху коленете си и се извърнах от него. С всяка минута се държах все по-детински — той просто ми въздействаше по този начин.

— Не хаби гнева си за мен — каза Гарт. — Аз съм просто декор. Пази го за Галаад.

— Всички твърдяхте, че трябва да имам позиция. Това ми е позицията.

— Ето ги Перлените момичета — предупреди ме той. — Не ги зяпай. Дори не ги забелязвай. Дръж се като дрогирана.

Не знам как ги видя, без дори да погледне натам, защото те бяха много далеч на улицата. Скоро обаче се изравниха с нас — две, със сребристосивите си дълги рокли, с бели якички и бели шапки. Едната беше рижа, виждаха се кичури от косата ѝ, а другата беше брюнетка, ако се съдеше по веждите ѝ. Усмихнаха ми се отвисоко, докато си седях облегната на стената.

— Добро утро, скъпа — каза червенокосата. — Как се казваш?

— Ние можем да ти помогнем — увери ме брюнетката. — В Галаад няма бездомни.

Вдигнах очи към нея с надеждата, че изглеждам толкова окаяно, колкото се чувствах. И двете бяха страшно чисти и спретнати, от което се почувствах тройно по-парцалива.

Гарт положи длан върху дясната ми ръка и я стисна собственически.

— Тя няма да говори с вас — каза той.

— Не трябва ли тя сама да реши? — попита рижата.

Стрелнах Гарт с кос поглед, все едно искам позволение.

— Какво ти е на ръката? — попита по-високата, брюнетката.

И погледна надолу.

— Той бие ли те, скъпа? — попита рижата.

Другата се усмихна.

— Продава ли те? Ние можем да направим живота ти много по-хубав.

— Разкарайте се, галаадски кучки — озъби се Гарт впечатляващо свирепо.

Погледнах нагоре към двечките, спретнати и чисти с перлените си рокли и с белите си нанизи, и вярвате или не, по бузата ми се търкулна сълза. Знаех, че имат тайни намерения и не дават пет пари за мен — просто искаха да ме прибавят към квотата си — обаче добротата им ме разколеба. Прииска ми се някой да ме вземе и да ме гушне.

— О, божичко — възкликна рижата. — Какъв герой! Поне ѝ позволи да вземе това. — Тя ми подаде една брошура. Заглавието гласеше: „В Галаад има дом за теб!“. — Бог да те благослови.

Двете си тръгнаха и погледнаха още веднъж назад.

— Не трябваше ли да ги оставя да ме вземат със себе си? — попитах. — Да тръгна с тях?

— Не първия път. Не бива да ги улесняваме — каза Гарт. — Ако някой от Галаад наблюдава, ще му се стори прекалено подозрително. Не се тревожи, те ще се върнат.

Четиресет и трета глава

През нощта спахме под един мост. Минаваше над някакво дефиле и долу имаше река. Надигна се мъгла — след горещия ден стана хладно и влажно. Пръстта вонеше на котешка пикня — или пък беше на скункс. Вдигнах сивата качулка, плъзнах длан по татуировката си. Още ме болеше малко.

Освен нас имаше още трима мъже и две жени, струва ми се, но беше тъмно и не се виждаше добре. Джордж беше един от мъжете, преструваше се, че не ни познава. Една от жените ни почерпи с цигари, но аз съобразих да не вземам — щях да се разкашлям и да се издам. Предавахме си и една бутилка. Гарт ме беше предупредил да не пия и да не пуша нищо, защото кой знае какво щяло да има вътре.

Освен това ми каза да не говоря с никого — всеки един от тези хора можеше да е подставено лице на Галаад и ако се опитаха да изкопчат историята ми, а аз се оплетях, щяха да надушат измамата и да предупредят Перлените момичета. Затова говореше той — предимно сумтеше. Май познаваше двама от тях. Единият попита:

— Тая да не е слабоумна? Защо не говори?

— Тя говори само с мен — сопна се Гарт.

А другият попита:

— Браво бе, каква е тайната?

Бяхме взели няколко зелени найлонови чувала, на които да легнем. Гарт ме обви с ръце, стана ми по-топло. Отначало избутах едната му ръка, но той ми прошепна: „Не забравяй, че си ми гадже“, и аз престанах да се въртя. Знаех, че прегръдката му е наужким, но в онзи момент не ми пукаше. Наистина го чувствах почти като първото си гадже. Не беше много, но все пак беше нещо.

Следващата нощ Гарт се счепка с един от мъжете под моста. Боят приключи бързо и Гарт победи. Не видях как — с едно кратко и светкавично движение. След това каза, че трябва да се преместим, затова на следващата нощ спахме в една църква в центъра. Той имаше ключ, не знам откъде. Не бяхме единствените вътре, ако се съдеше по боклуците под пейките — зарязани раници, празни бутилки, игли тук-там.

Хранехме се в заведения за бързо хранене, които завинаги ме отказаха от вредната храна. Преди виждах в тях известно очарование, защото Мелани не одобряваше, но ако ядеш това непрекъснато, се чувстваш неприятно издут. Там ходех и до тоалетната денем, когато не кляках в някое дере.

На четвъртия ден спахме в гробище. Според Гарт гробищата били хубави места, обаче често имало твърде много хора. Някои намирали за забавно да ти изникват изневиделица иззад някоя надгробна плоча, но повечето такива били хлапета, избягали от вкъщи за почивните дни. Клошарите знаеха, че изплашиш ли някого в тъмна пресечка, като нищо ще те наръга, защото не всеки, който броди из гробищата, е с всичкия си.

— Като теб например — казах.

Той не реагира. Сигурно му лазех по нервите.

Трябва да спомена, че Гарт не се възползва, макар със сигурност да беше усетил колко съм хлътнала по него. Беше тук, за да ме предпазва, и точно това направи — предпазваше ме дори от себе си. Ще ми се да мисля, че не му е било лесно.

Четиресет и четвърта глава

— Кога ще дойдат пак Перлените момичета? — попитах сутринта на петия ден. — Може би са се отказали от мен.

— Имай търпение — отговори Гарт. — Както ти обясни Ейда, не за пръв път изпращаме хора в Галаад по този начин. Няколко души успяха да проникнат, но имаше и прекалено нетърпеливи, които се оставяха да бъдат вербувани от първия път. Разобличаваха ги още преди да преминат границата.

— Благодаря — казах печално. — Толкова по-уверена се почувствах. Знам си, че ще се проваля.

— Запази спокойствие и всичко ще се нареди — каза Гарт. — Ще се справиш. Всички разчитаме на теб.

— И изобщо не ме притискате, а? Нареждаш ми да скачам, а аз питам колко високо.

Досадна бях, но просто не се сдържах.

По-късно същия ден Перлените момичета отново се появиха. Позабавиха се на минаване, после пресякоха улицата и продължиха в другата посока, разглеждайки витрините. А когато Гарт отиде да купи бургери, се върнаха и ме заговориха.

Попитаха ме как се казвам и аз отговорих — Джейд. Представиха се: брюнетката се оказа Леля Биатрис, а луничавата червенокоска беше Леля Дав.

Попитаха ме дали съм щастлива и аз поклатих отрицателно глава. След това погледнаха към татуировката ми и казаха, че съм много специален човек, след като съм се подложила на такова страдание заради Бог, и че Бог явно ме тачи. В Галаад също щели да ме тачат, защото съм била безценно цвете, всяка жена била безценно цвете, особено момиче на моята възраст. Ако отида в Галаад, щели да се държат с мен като със специално момиче, каквото всъщност бях, и ще съм закриляна. Никой — никой мъж — нямало да може да ме нарани. А този мъж с мен… той удря ли ме?

Адски ми беше неприятно да лъжа така за Гарт, но кимнах.

— А кара ли те да правиш лоши неща?

Гледах ги глуповато, затова Леля Биатрис — по-високата — поясни:

— Кара ли те да правиш секс?

Кимнах лекичко, уж се срамувам от тези неща.

— А дава ли те на други мъже?

Това вече беше прекалено — не можех да си представя Гарт да направи подобно нещо — затова поклатих глава отрицателно. Леля Биатрис отбеляза, че може би още не е опитал, но ако остана по-дълго с него, ще опита, защото мъжете по негово подобие били точно такива — вкопчвали се в момичетата и се престрували, че ги обичат, но много скоро ги продавали на всеки, който може да си плати.

— Свободна любов — присмехулно каза Леля Биатрис. — Никога не е свободна, винаги има цена.

— Никога не е любов — додаде Леля Дав. — Защо си с него?

— Не знам къде другаде да отида. — Избухнах в сълзи. — Вкъщи имаше насилие!

— В нашите домове в Галаад няма насилие — увери ме Леля Биатрис.

В този момент Гарт се върна и се престори на гневен. Стисна ме за ръката — за лявата, с белега — и ме дръпна да се изправя, а аз му се развиках, защото ме заболя. Той ми нареди да млъкна и отсече, че си тръгваме.

— Може ли да поговоря с теб? — попита Леля Биатрис.

Двамата с Гарт се отдалечиха, а Леля Дав ми подаде кърпичка, защото плачех, и каза:

— Позволяваш ли да те прегърна от името на Бог?

Кимнах.

Леля Биатрис се върна и каза:

— Може да тръгваме.

— Хвала! — възкликна Леля Дав.

Гарт се беше отдалечил. Дори не погледна назад. Не се сбогувах с него и заради това ревнах още по-силно.

— Всичко е наред, вече си в безопасност — увери ме Леля Дав. — Бъди силна.

Точно това казват и на жените, избягали от Галаад, в приют „Закрила“, само че те пътуват в обратната посока.

Леля Биатрис и Леля Дав крачеха съвсем близо до мен, от двете ми страни, уж за да не ни досажда никой.

— Този младеж те продаде — осведоми ме с презрение Леля Дав.

— Така ли? — попитах.

Гарт не ме беше предупредил, че възнамерява да направи това.

— Просто му предложих и той прие. Толкова те цени. Имаш късмет, че те продаде на нас, а не на някоя група за търговия със секс — каза Леля Биатрис. — Поиска много пари, но го склоних да намали сумата. Накрая се съгласи на половината.

— Мръсен неверник — процеди Леля Дав.

— Твърди, че си девствена, затова цената ти била по-висока — каза Леля Биатрис. — Обаче ти ни каза друго.

Съобразих бързо.

— Исках да ви стане жал за мен — прошепнах, — и да ме вземете със себе си.

Двете се спогледаха през мен.

— Разбираме — каза Леля Дав. — Обаче от сега нататък трябва да казваш истината.

Кимнах и обещах.

Отведоха ме в апартамента, в който бяха отседнали. Питах се дали беше същият, в който бяха намерили мъртвото Перлено момиче? За момента обаче смятах да говоря колкото може по-малко, не исках да се проваля. Освен това не исках и да ме открият обесена на бравата на някоя врата.

Апартаментът беше много модерен. Имаше две бани, всяка с вана и душ, големи стъклени прозорци и широк балкон с истински дървета в бетонни сандъчета. Скоро установих, че вратата към балкона е заключена.

Умирах за душ — вонях на люспиците на собствената си мръсна кожа, на пот и на крака в стари чорапи, на миризливата кал под моста и на пържено от заведенията за бързо хранене. Апартаментът беше много чист и ухаеше на цитрусов освежител за въздух — сигурно миризмата ми се усещаше силно.

Когато Леля Биатрис ме попита дали искам да си взема душ, кимнах бързо. Леля Дав обаче ме предупреди да внимавам заради ръката си — не бивало да я мокря, за да не падне коричката. Признавам, че загрижеността им ме трогна, макар да беше престорена — искаха да отведат в Галаад една Перла, а не някаква миризливка с гнойна рана.

Когато излязох изпод душа, увита в пухкава бяла хавлия, старите ми дрехи бяха изчезнали — били толкова мръсни, че нямало смисъл дори да се перат, каза Леля Биатрис. Бяха ми приготвили сребристосива рокля като техните.

— Това ли трябва да облека? — попитах. — Но аз не съм Перлено момиче. Мислех, че вие сте Перлените момичета.

— Онези, които събират Перли, и Перлите, които са събрани, все са Перли — каза Леля Дав. — Ти си ценна Перла. Най-скъпоценна Перла.

— Точно затова се излагаме на толкова опасности заради теб — каза Леля Биатрис. — Тук имаме много врагове. Но не се тревожи, Джейд. Ще се погрижим да бъдеш в безопасност.

Тъй или иначе, макар че официално не съм Перлено момиче, обясни ми тя, трябвало да нося тази рокля, за да напусна Канада, защото канадските власти опитвали да пресекат износа на малолетни нови последователки от страната. Смятали го за трафик на хора — сериозно престъпление.

След това Леля Дав ѝ напомни, че не бива да използва думата „износ“, защото момичетата не са стока, а Леля Биатрис се извини и уточни, че искала да каже „улесняване на преминаването на границата“. И двете се усмихнаха.

— Аз не съм малолетна — казах. — На шестнайсет съм.

— Имаш ли някакъв документ за самоличност? — попита Леля Биатрис.

Поклатих отрицателно глава.

— Така и предполагахме — каза Леля Дав. — В такъв случай ще ти уредим документ.

— Но за да избегнем проблеми, на документа ти ще пише, че си Леля Дав — каза Леля Биатрис. — Канадците знаят, че тя е влязла в страната, затова, когато пресечеш границата, ще те вземат за нея.

— Но аз съм много по-млада — възразих. — И изобщо не изглеждам като нея.

— Документът ще е с твоята снимка — обясни Леля Биатрис.

Истинската Леля Дав щеше да остане в Канада и да замине със следващата нова последователка, която ще вземе името на новопристигнало Перлено момиче. Така се разменяха.

— Канадците не ни различават — каза Леля Дав. — В техните очи всички сме еднакви.

Двете жени се засмяха, явно доволни от хитрините си.

След това Леля Дав обясни, че най-важната допълнителна причина да нося сребристата рокля е, че тя ще улесни влизането ми в Галаад, защото там жените не носят мъжки дрехи. Възразих, че клинът не е мъжка дреха, а те отвърнаха — спокойно, но твърдо — че напротив, според Библията бил отвратителна мъжка дреха и че ако искам да стана част от Галаад, трябва да се примиря.

Напомних си, че не бива да споря с тях, затова облякох роклята и сложих колието от перли — фалшиви, точно както твърдеше Мелани. Имаше и бяла шапка против слънце, но нея трябвало да нося само навън. Вътре можело косата ми да се вижда, стига да няма мъже наоколо, защото мъжете имали слабост към косата, тя ги правела невъздържани. А моята коса била особено предизвикателна със зеления си цвят.

— Боята е съвсем лека, ще се отмие — обясних извинително, за да знаят, че вече съм се отказала от необмисления избор на цвят за косата си.

— Няма нищо, скъпа — увери ме Леля Дав. — Никой няма да я види.

Всъщност ми беше приятно да облека роклята след мръсните си дрехи. Беше хладна и копринена на допир.

Леля Биатрис поръча пица за обяд, а за десерт хапнахме сладолед от фризера им. Учудих се, че ядат нездравословна храна — нали в Галаад бяха против нея, особено за жените?

— Това е част от изпитанието ни като Перлени момичета — каза Леля Дав. — От нас се очаква да вкусим от насладите на охолството, за да ги разберем, и после да ги отхвърлим в сърцето си.

И отхапа от пицата си.

— И бездруго това е последният ми шанс да ги вкуся — каза Леля Биатрис, която беше изяла пицата си и беше минала към сладоледа. — Наистина не разбирам какво му е вредното на сладоледа, ако е само с натурални продукти.

Леля Дав я изгледа укорително. Леля Биатрис облиза лъжицата си.

Отказах сладоледа. Много ми беше напрегнато. Пък и вече не го обичах — напомняше ми за Мелани.

Вечерта, преди да си легнем, се огледах в банята. Бях развалина въпреки душа и храната. Имах тъмни кръгове под очите, бях отслабнала. Наистина изглеждах като бездомница, която се нуждае от спасение.

Прекрасно беше да спя в истинско легло, а не под моста. Гарт ми липсваше обаче.

Всяка нощ, която прекарах в онази спалня, те заключваха вратата. И се стараеха денем никога да не оставам сама.

През следващите няколко дни уреждаха документите ми като Леля Дав. Снимаха ме и снеха пръстовите ми отпечатъци, за да ми направят паспорт. Той беше заверен в посолството на Галаад в Отава, после изпратен обратно в консулството по специален куриер. Бяха сложили личните номера на Леля Дав, но снимката и биометричните данни бяха моите, дори бяха проникнали в канадската база данни за имигрантите, където беше регистрирано влизането на Леля Дав в страната, и временно бяха заличили истинската Леля Дав, като я бяха заменили с моите данни, скенер на ириса ми и отпечатък от палеца ми.

— Имаме приятели в канадските власти — каза Леля Биатрис. — Направо няма да повярваш!

— Толкова много доброжелатели — коментира Леля Дав. После двете заедно възкликнаха: — Хвала!

На страниците беше сложен релефен печат, който гласеше ПЕРЛЕНО МОМИЧЕ. Това означаваше, че ще бъда допусната в Галаад незабавно, без никакви въпроси — все едно съм дипломат, обясни Леля Биатрис.

Вече бях Леля Дав, но различна Леля Дав. Като мисионерка Перлено момиче имах временна канадска виза, която трябваше да върна на граничните власти при напускане на страната. Фасулска работа, каза Леля Биатрис.

— Гледай надолу, докато преминаваме — посъветва ме Леля Дав. — Така ще криеш чертите си. И бездруго скромността го изисква.

Двете с Леля Биатрис бяхме откарани до летището с черен държавен автомобил на Галаад и аз минах проверките без никакъв проблем. Дори не ни обискираха.

Самолетът беше частен. На корпуса беше нарисувано крилато око. Сребриста машина, но ми се стори черна — като голяма тъмна птица, която щеше да ме отведе къде? В нищото. Ейда и Елайджа се бяха постарали да ме научат на колкото може повече неща за Галаад, бях гледала документални филми и телевизионни репортажи, но не можех да си представя какво ме очаква. И изобщо не се чувствах готова за него.

Помнех „Закрила“ и жените там. Гледах ги, но не ги бях видяла истински. Не се бях замисляла какво е да напуснеш познатите си места, да изгубиш всичко и да се отправиш към неизвестността. Колко ти е кухо и тъмно, с изключение на искрицата надежда, заради която си поел този риск.

Много скоро и аз щях да се почувствам така. Щях да се озова на тъмно място и да нося в себе си само искрица надежда, докато опитвам да намеря своя път.

Четирисет и пета глава

Излетяхме със закъснение и аз се притесних да не би да съм разкрита и дали няма в крайна сметка да ни спрат. Във въздуха обаче ми олекна. За пръв път се качвах на самолет и отначало бях много развълнувана. Само че после навлязохме сред облаци и гледката стана еднообразна. Сигурно съм заспала, защото усетих как Леля Биатрис ме побутва внимателно и казва:

— Почти пристигнахме.

Надникнах през илюминатора си. Самолетът летеше по-ниско, долу се виждаха красиви сгради, с шпилове и кули, лъкатушна река и море.

После машината кацна. Слязохме по стълбичката, която спуснаха от вратата. Беше топло и сухо, духаше вятър, дългите ни сребристи поли прилепнаха към краката. На пистата стояха мъже с черни униформи, подредени в двойна редица, и ние минахме между тях, хванати за ръце.

— Не ги гледай в лицето — прошепна ми тя.

Затова насочих вниманието си към униформите им, но усещах върху себе си очи, очи, очи, по цялото си тяло, като ръце. За пръв път се излагах на такъв риск — дори под моста с Гарт сред всички онези непознати не се чувствах така.

След това мъжете отдадоха чест.

— Какво е това? — попитах тихо Леля Биатрис. — Защо отдават чест?

— Защото мисията ми е успешна — обясни тя. — Довела съм безценна Перла. Теб.

* * *

Качиха ни в черна кола и ни откараха в града. По улиците нямаше много хора, а всички жени бяха облечени с дълги рокли в различни цветове като в документалните филми. Видях дори няколко Прислужници да вървят по двойки. Магазините нямаха табели с надписи, само с изображения. Ботуш, риба, зъб.

Колата спря пред порта в тухлена стена. Двама пазачи ни махнаха да преминем. Автомобилът влезе и спря, отвориха ни вратите. Слязохме, Леля Биатрис ме хвана под ръка и каза:

— Няма време да ти покажа къде ще спиш, защото самолетът закъсня. Трябва веднага да отидем в параклиса за Благодарението. Просто прави каквото ти кажа.

Знаех, че предстои някаква церемония на Перлените момичета — Ейда ме беше предупредила, а Леля Дав ми я разясни, обаче не бях слушала внимателно и не знаех какво да очаквам.

Влязохме в параклиса. Вътре вече беше пълно — по-възрастни жени с кафявите униформи на Лели, по-млади с рокли на Перлените момичета. До всяко Перлено момиче имаше друго на моята възраст, също с временна сребриста рокля като моята. Отпред беше поставена голяма снимка на бебето Никол в златна рамка, която изобщо не ми подобри настроението.

Докато Леля Биатрис ме водеше по пътеката, всички напяваха:

Доведете Перлите,

доведете Перлите,

всички ще ликуваме,

доведете Перлите.

Усмихваха се и ми кимаха — изглеждаха истински щастливи. Може би няма да е чак толкова зле, помислих си.

Всички седнахме. После една от по-възрастните жени се изправи и застана на трибуната.

— Леля Лидия — прошушна ми Леля Биатрис. — Нашата главна Основателка.

Познах я по снимката, която ми беше показала Ейда, макар да беше вече много по-възрастна. Или така ми се стори.

— Събрали сме се да изразим своята признателност за благополучното завръщане на нашите Перлени момичета от техните мисии — където и по света да ходят, за да вършат благородното дело на Галаад. Приветстваме техния кураж и духовната им смелост и от все сърце им благодарим. Обявявам, че нашите завърнали се Перлени момичета вече не са Молителки, а пълноправни Лели, с цялата власт и привилегии, свързани с тази титла. Знаем, че те ще изпълняват дълга си — където и както той ги призове.

— Амин! — казаха всички.

— Перлени момичета, представете ни перлите, които сте събрали — подкани ги Леля Лидия. — Най-напред мисията в Канада.

— Стани — прошепна ми Леля Биатрис. Поведе ме напред, като ме държеше за лявата ръка. Дланта ѝ попадаше върху татуировката ми и ме заболя. Тя свали перления си наниз, положи го в голям плитък съд пред Леля Лидия и каза: — Връщам ви тези перли чисти като състоянието, в което ги получих, и дано помогнат в службата на следващото Перлено момиче, което ще ги носи с гордост по време на мисията си. Благодарение на Божията воля добавих нов скъпоценен камък към съкровището на Галаад. Позволете да ви представя Джейд, най-скъпоценната Перла, спасена от падение. Нека се пречисти от светското опетнение и от порочни желания, да стане неподвластна на греха и да се посвети на службата, която ѝ бъде отредена в Галаад.

Тя положи длани на раменете ми и ме притисна да коленича. Не го очаквах и едва не паднах встрани.

— Какво правиш? — прошепнах.

— Шшшт — скастри ме Леля Биатрис. — Мълчи!

След това Леля Лидия каза:

— Добре дошла в Ардуа Хол, Джейд, да бъде благословен изборът ти Пред Неговите очи, Per Ardua Cum Estrus.

Тя положи ръка върху главата ми, после я вдигна, кимна ми и ме удостои със суха усмивка.

Всички повториха:

— Добре дошла при Скъпоценните Перли, Per Ardua Cum Estrus. Амин.

Какво търся тук? — запитах се. Това място е адски откачено.

XVII

Идеални зъби

Ръкописът от Ардуа Хол

Четиресет и шеста глава

Шишенцето ми със синьо мастило за рисуване, писалката ми, страниците от бележника ми, подрязани, за да се поместват в скривалището: благодарение на тях мога да ти поверя посланието си, читателю мой. Но какво е това послание? Понякога си представям себе си като Ангел Летописец, който събира всички грехове на Галаад, включително своите, а друг път успявам да се отърся от това нравствено високомерие. Нима не сея, au fond[27], най-долни клюки? Опасявам се, че така и няма да науча каква е твоята присъда.

По-големият ми страх е, че всички мои усилия ще се окажат напразни и Галаад ще просъществува хиляда години. През повечето време точно така изглежда тук, далеч от войната, в спокойната сърцевина на торнадото. На улицата е толкова спокойно, царят тишина и ред, но под измамно спокойната повърхност се усеща трептене като край проводник за ток с високо напрежение. Всички сме изопнати от напрежение, вибрираме, трептим, непрекъснато сме нащрек. Царство на терора, казваха преди, но терорът не царува. Той парализира. На това се дължи неестествената тишина.

Все пак има и малки добрини. Вчера гледах Вселинча, ръководен от Леля Елизабет, по телевизията със затворен кръг в кабинета на Командир Джъд. Той беше поръчал да ни донесат кафе — отлично кафе, каквото обикновено трудно се намира, не го попитах как се е снабдил. Той добави и малко ром към кафето и ме попита дали искам и аз. Отказах. Командирът обясни, че има болно сърце и слаби нерви, затова се налага да се подкрепя, докато гледа тези кървави зрелища.

— Разбирам ви — уверих го. — Наш дълг е обаче да въздаваме справедливост.

Той въздъхна, пресуши чашата си и си наля още ром.

На Вселинч бяха подложени двама осъдени мъже — Ангел, заловен да продава на черния пазар лимони, внесени контрабандно през Мейн, и зъболекарят доктор Гроув. Действителното престъпление на Ангела всъщност не бяха лимоните — беше обвинен, че е получавал подкупи от „Мейдей“ и е помогнал на няколко Прислужници да избягат успешно през различни граници. Командирът обаче не желаеше този факт да става публично достояние, защото хората щяха да започнат да си въобразяват разни работи. Официалната версия беше, че няма корумпирани Ангели и със сигурност няма Прислужници бегълки, защото кой би желал да отхвърли Божието царство и да падне в огнената бездна?

По време на цялата церемония, която щеше да сложи край на живота на Гроув, Леля Елизабет се държа превъзходно. Беше участвала в театралната трупа на университета, беше играла Хекуба в „Жените на Троя“ — информация, която получих по време на първите ни разговори, когато тя, Хелена, Видала и аз ковяхме основите на специалната женска сфера в зараждащия се Галаад. При такива обстоятелства хората се сприятеляват, споделят минали преживявания. Стараех се да не разкривам много от своите.

Сценичният опит на Елизабет не ѝ изневери. По мое нареждане си беше запазила час за преглед при доктор Гроув като мнозина други. След това, в удобен момент, беше станала от стола, разкъсала си беше дрехите и се беше разкрещяла, че Гроув е опитал да я изнасили. После, ридаейки като обезумяла, беше излязла, залитайки, в чакалнята, където асистентът, господин Уилям, бе станал свидетел на разкъсаните ѝ дрехи и на дълбокия ѝ душевен потрес.

Личността на една Леля е свята, затова според всеобщото мнение нищо чудно, че Леля Елизабет беше толкова разстроена от това посегателство. Този човек се бе оказал опасен безумец.

Аз се сдобих с кадри от миникамера, която бях поставила в красива диаграма на пълен набор зъби. Ако Леля Елизабет опиташе да се измъкне от каишката, можех да я заплаша, че ще извадя доказателство за лъжата ѝ.

Господин Уилям свидетелства срещу Гроув на процеса. Не беше глупак — веднага прозря, че шефът му е обречен. Описа яростта на Гроув при разобличаването му. Твърдеше, че озлобеният зъболекар нарекъл Леля Елизабет „проклета кучка“. Нищо подобно не беше казано, всъщност Гроув попитал: „Защо го правиш?“, но разказът на Уилям свърши работа за процеса. Възклицания от страна на присъстващите, тоест на всички обитателки на Ардуа Хол: да наречеш Леля с такива богохулни думи, беше почти светотатство! По време на разпита Уилям неохотно призна, че имал известни основания да подозира и други минали простъпки на работодателя си. Упойката, печално изтъкна той, е огромно изкушение, ако попадне в неподходящи ръце.

Какво би могъл да каже Гроув в своя защита, освен че е невинен по отправеното му обвинение и после да цитира Библията по въпроса за една прочута лъжовна обвинителка в изнасилване — съпругата на Потифар? Сигурно си забелязал, читателю мой, че невинните, които отричат вината си, звучат досущ като виновни. А който ги слуша, не е склонен да вярва и на двамата.

Гроув не би могъл да признае, че никога не би пипнал с похотливите си пръсти Леля Елизабет, защото всъщност го възбуждат само малолетни момичета.

Заради великолепното ѝ изпълнение прецених за уместно тя да ръководи Вселинча на стадиона. Гроув щеше да бъде втори и да гледа как убиват Ангела с ритници, а после седемдесет пищящи Прислужници буквално го разкъсват.

Докато го извеждаха на полето на стадиона, той крещеше: „Не съм го направил!“. Леля Елизабет беше самото въплъщение на възмутената добродетел и строго наду свирката. Две минути по-късно Гроув вече го нямаше. Размахаха се юмруци, сграбчили окървавена коса, отскубната от корен.

Присъстваха всички Лели и Молителки, за да подкрепят възмездието заради посегателството над една от почитаемите Основателки от Ардуа Хол. От едната страна бяха новопостъпилите Перли, пристигнали предния ден, така че за тях случващото се беше бойно кръщение. Взирах се в младите лица, но от разстояние не можех да разчета израженията им. Погнуса? Удоволствие? Антипатия? Винаги е добре да знае човек. Сред тях беше и една от най-безценните Перли. Веднага след спортното събитие, което предстоеше да гледаме, аз щях да я настаня в жилището, което най-добре щеше да обслужва целите ми.

Докато Прислужниците премазваха доктор Гроув, Леля Имортел припадна, както можеше да се очаква — открай време беше най-чувствителната сред нас. Допусках, че ще обвинява себе си — въпреки презряното си поведение, Гроув все пак беше изпълнявал ролята на неин баща.

Командир Джъд изключи телевизора и въздъхна.

— Жалко. Беше добър зъболекар.

— Да — съгласих се, — но не бива да си затваряме очите за прегрешенията просто защото съгрешилият е сръчен.

— А наистина ли е виновен? — попита той, леко заинтригувано.

— Да, но не за това — отговорих. — Не би могъл да изнасили Леля Елизабет, защото беше педофил.

Командир Джъд отново въздъхна.

— Клетият човек, това е сериозна болест. Трябва да се молим за душата му.

— Разбира се — съгласих се, — но той е причината твърде много момичета да се ужасяват от брака. Вместо да приемат съпружеството, безценните цветя бягаха при Лелите.

— А, това ли стана с Агнес? — попита той. — Допусках, че е нещо такова.

Искаше му се да потвърдя, защото в такъв случай не той лично щеше да бъде причина за отвращението ѝ.

— Не съм сигурна — отговорих и лицето му посърна, — но подозирам, че е така.

Няма полза да прекалявам с него.

— Винаги мога да разчитам на преценката ви, Лельо Лидия — каза Командирът. — В случая с Гроув сте направили онова, което е най-полезно за Галаад.

— Благодаря. Моля се за напътствия свише. Но да сменим темата, с удоволствие ви уведомявам, че бебето Никол се върна живо и здраво в Галаад.

— Какъв успех! Браво!

— Моите Перлени момичета са действали много ефективно — уверих го. — Изпълнили са нарежданията ми. Взели я под крилото си и я убедили да се присъедини към нас. Подкупили младежа, който ѝ влияел. Леля Биатрис се спазарила с него, макар да не била запозната с истинската самоличност на бебето Никол.

— Но вие сте знаели, скъпа Лельо Лидия — каза той. — Как успяхте да я идентифицирате? Моите Очи се опитват от години.

Завист ли долових, или още по-лошо — подозрение? Подминах го.

— Имам си начини. И полезни информатори — излъгах. — Понякога две и две наистина прави четири. А ние, жените, макар да сме късогледи, често забелязваме по-големи подробности, които по-широките и по-възвишени погледи на мъжете могат да подминат. Само че Леля Биатрис и Леля Дав са знаели единствено, че трябва да се оглеждат за конкретна татуировка, която клетото момиче си е направило. Провървяло им и я открили.

— Сама ли си я е направила? Покварена като всички онези момичета. На кое място по тялото? — попита той заинтригувано.

— Само на ръката. Лицето ѝ е без белези.

— Ръцете ѝ винаги ще са покрити на публично място — каза той.

— Казва се Джейд, може би дори самата тя ще повярва, че това е истинското ѝ име. Не исках да ѝ разкривам коя е истинската ѝ самоличност, преди да се посъветвам с вас.

— Отлично решение — каза той. — Може ли да попитам каква е природата на взаимоотношенията ѝ с този младеж? Би било най-добре, ако тя е недокосната, но специално в нейния случай може да си затворим очите за правилата. Ще я похабим, ако я направим Прислужница.

— Девствеността ѝ предстои да бъде потвърдена, но аз съм убедена, че е непокътната. Настанила съм я с две по-млади Лели, които са мили и симпатични. Тя несъмнено ще споделя с тях надеждите и страховете си, а също и убежденията си, които ще успеем да моделираме в съответствие със своите.

— Отново отлично, Лельо Лидия. Вие сте истинско съкровище. Кога ще може да покажем бебето Никол на Галаад и на света?

— Най-напред трябва да се уверим, че тя наистина е прегърнала вярата — отговорих. — Че е непоколебима. За това се искат грижа и такт. Новодошлите обикновено са много въодушевени отначало, имат нереалистични очаквания. Налага се да ги приземим, да им обясним какви ще бъдат задълженията им — не са само химни и славословия. Освен това момичето трябва да се запознае със собствената си лична история: за нея ще бъде истински шок да открие, че е известното и обичано бебе Никол.

— Оставям тези дела във вашите вещи ръце — каза Командирът. — Сигурна ли сте, че не искате капка ром в кафето? Подобрява кръвообращението.

— Може би една чаена лъжичка — съгласих се.

Той ми наля. Вдигнахме чашите си и ги чукнахме.

— Да бъдат благословени усилията ни — каза той. — Убеден съм, че ще бъдат.

— Когато му дойде времето — казах с усмивка.

След положените усилия в зъболекарския кабинет, по време на съдебния процес и на Вселинча Леля Елизабет претърпя нервен срив. Отидох с Леля Видала и Леля Хелена да я посетя в едно от нашите места за усамотение, където тя се възстановяваше. Посрещна ме разчувствана.

— Не знам какво ми има — каза. — Останала съм без сили.

— Нищо чудно след всичко преживяно — отбеляза Хелена.

— В Ардуа Хол те смятат буквално за светица — осведомих я.

Знаех какво я тревожи всъщност — беше дала неверни показания под клетва и ако този факт бъдеше разкрит, това щеше да бъде краят ѝ.

— Много съм ви признателна за напътствията, Лельо Лидия — каза ми тя и хвърли кос поглед към Видала.

Вече бях непоклатим неин съюзник — след като беше изпълнила необичайната ми молба — и сигурно тя смяташе, че Леля Видала е безсилна срещу нея.

Помогнах с радост — отвърнах.

XVIII

Читалня

Свидетелски разказ 369А

Четиресет и седма глава

С Бека за пръв път видяхме Джейд на Благодарението, организирано за посрещането на завърналите се Перлени момичета и вербуваните от тях нови последователни. Тя беше висока, малко непохватна и постоянно се оглеждаше настрани, без да се стеснява, почти дръзко. Вече имах усещането, че няма да се впише лесно в Ардуа Хол, още по-малко в Галаад. Но после отклоних мислите си от нея, защото красивият ритуал ме погълна.

Скоро там ще бъдем ние, помислих си. Двете с Бека привършвахме подготовката си като Молителки, бяхме почти готови да станем пълноправни Лели. Много скоро щяхме да получим сребристите рокли на Перлените момичета, които бяха много по-красиви от обичайното засега кафяво. Щяхме да наследим перлените нанизи, да се отправим на свои мисии и всяка от нас да доведе своя отгледана Перла.

През първите ми няколко години в Ардуа Хол тази перспектива ме опияняваше. Все още вярвах дълбоко и искрено — ако не във всичко в Галаад, то със сигурност в самоотвержената служба на Лелите. Вече не бях толкова сигурна.

Видяхме Джейд отново чак на следващия ден. И тя като всички нови Перли присъстваше на бдението цяла нощ в параклиса, отдадена на безмълвен размисъл и молитва. След това щеше да замени сребристата си рокля с кафява, каквито носехме всички ние. Не че ѝ беше предопределено да стане Леля — наскоро пристигналите Перли биваха подлагани на щателно наблюдение, преди да бъдат разпределени като бъдещи Съпруги, Иконосъпруги или Молителки, а които нямаха късмет, ставаха Прислужници. Докато бяха сред нас обаче, те се обличаха като нас, но носеха и голяма брошка от фалшиви перли с формата на тънък полумесец по новолуние.

Запознанството на Джейд с нравите на Галаад стана по доста суров начин, защото на следващия ден тя присъства на Вселинча. Сигурно е била искрено шокирана как Прислужниците буквално разкъсват на парчета двама мъже, дори за мен е шокиращо, макар да съм го виждала многократно през годините. Прислужниците обикновено са много покорни и смирени, затова демонстрацията на подобна ярост от тяхна страна е плашеща.

Лелите Основателки са създали тези правила. Двете с Бека бихме предпочели не толкова жесток метод.

Един от елиминираните по време на Вселинча беше доктор Гроув, зъболекарят, предишният баща на Бека, който беше осъден за изнасилването на Леля Елизабет. Всъщност за опита да я изнасили. Като имам предвид собствените си преживявания с него, не ме интересуваше точно за кое от двете обвинения става дума. Извинете, че ще го кажа, но се радвах, че той ще бъде наказан.

Бека реагира съвсем различно. Доктор Гроув се беше държал позорно с нея като малка и аз не бях склонна да го извинявам за това, обаче тя беше. Бека беше по-милостиво създание от мен и аз ѝ се възхищавах за това, но не можех да ѝ подражавам.

Когато доктор Гроув беше разкъсан по време на Вселинча, Бека припадна. Някои от Лелите отдадоха реакцията ѝ на синовна обич — доктор Гроув беше покварен човек, но все пак човек, и то високопоставен. Освен това ѝ беше и баща, на когото покорната му дъщеря дължеше уважение. Аз обаче бях наясно — Бека се чувстваше отговорна за смъртта му. Беше убедена, че не е трябвало да ми казва за престъпленията му. Уверих я, че не съм споделяла с никого какво ми е доверила, и тя отговори, че ми вярва, но че Леля Лидия явно е научила някак. На това се дължеше властта на Лелите — те научаваха разни неща, които никога не би трябвало да се обсъждат.

Двете с Бека се върнахме от Вселинча. Приготвих ѝ чаша чай и ѝ предложих да полегне — още беше пребледняла — обаче тя заяви, че е овладяла чувствата си и е добре. Бяхме потънали във вечерното четене на Библията, когато на вратата се почука. Учудихме се, когато на прага видяхме Леля Лидия и новата Перла Джейд.

— Лельо Виктория, Лельо Имортел, избрани сте за много специална задача — каза ни тя. — Поверявам на вас най-новата ни Перла, Джейд. Тя ще спи в третата спалня, която е свободна, доколкото разбирам. Вашата задача е да ѝ помагате във всичко и да я запознаете в подробности с нашия отдаден на служба живот тук, в Галаад. Имате ли достатъчно чаршафи и кърпи? Ако нямате, ще уредя да ви донесат.

— Да, Лельо Лидия, хвала — отговорих.

Бека повтори моите думи. Джейд ни се усмихна — някак съумяваше да се усмихва едновременно инатливо и неуверено. Беше различна от обичайните новопристигнали от чужбина — те бяха или окаяни, или изпълнени с ревностен плам.

— Добре дошла — казах на Джейд. — Заповядай, влез.

— Добре — съгласи се тя и прекрачи прага ни.

Сърцето ми се сви: вече знаех, че привидно спокойният живот, който двете с Бека водехме в Ардуа Хол през последните девет години, е към своя край — беше пристигнала промяната — само че още не подозирах колко мъчителна ще се окаже тя.

Споменах, че животът ни е спокоен, но може би това не е подходящата дума. При всички положения е подреден, макар и леко монотонен. Времето ни е запълнено, но кой знае защо, то сякаш не тече. Приеха ме като Молителка, когато бях на четиринайсет, вече съм зряла жена, но нямам усещането, че съм много пораснала. Същото беше и с Бека — двете сякаш бяхме застинали, бяхме като замразени.

Основателките и по-възрастните Лели си имат трески за дялане. Формирани са в епоха отпреди Галаад, те са водили борби, които на мен са ми спестени, и тези борби са заличили мекотата, която някога може би са притежавали. Ние обаче не бяхме принудени да преминаваме през такива изпитания. Бяхме защитени, не ни се налагаше да се справяме с неумолимия и суров свят. Ние беряхме плодовете от жертвите на нашите предтечи. Непрекъснато ни го напомняха и ни нареждаха да бъдем признателни. Трудно е да си признателен обаче за отсъствието на нещо незнайно. Опасявам се, че не оцених доколко поколението на Леля Лидия е било калено в пламъците. Те притежаваха непосилна за нас безпощадност.

Четиресет и осма глава

Въпреки усещането, че времето не се движи, аз в действителност се бях променила. Не бях същият човек, който влезе в Ардуа Хол. Сега бях жена, макар и неопитна, а тогава бях дете.

— Много се радвам, че Лелите ти позволиха да останеш — каза ми Века още първия ден и насочи към мен стеснителния си поглед.

— И аз се радвам.

— В училище винаги вземах пример от теб. Не само защото имахте три Марти и бяхте семейство на Командир. Ти лъжеше по-малко от другите. И се държеше добре с мен.

— Не бях чак толкова добра.

— Беше по-добра от другите — настоя тя.

Леля Лидия ми беше позволила да живея заедно с Бека. Ардуа Хол беше разделен на много апартаменти, над нашия имаше буквата В и девизът на Ардуа Хол: Per Ardua Cum Estrus.

— Означава: през родилните болки на женския репродуктивен цикъл — поясни Бека.

— Означава всичко това?

— На латински е. На латински звучи по-добре.

— Какво е латински? — попитах.

Бека ми обясни, че е много стар език, на който вече никой не говори, но на него пишели девизи. Например девизът на всичко в пределите на Стената било Veritas, което на латински означава „истина“. Само че изчегъртали думата и замазали с боя отгоре.

— Ти откъде разбра? — попитах. — След като думата вече я няма?

— От библиотека „Хилдегард“ — каза тя. — Достъпна е само за Лели.

— Какво е библиотека?

— Там се държат книгите. Има много стаи, пълни с книги.

— Книгите не са ли опасни?

Представих си всички тези взривоопасни материали, натъпкани в една стая.

— Не и тези, които аз чета. Опасните ги държат в Читалнята. Там се влиза със специално разрешение. Но другите книги можеш да ги четеш.

— Позволяват ли ти? — изумих се. — Можеш просто да влезеш там и да четеш?

— Ако получиш позволение. С изключение на Читалнята. Ако влезеш там без разрешение, ще има Мъмрене долу в мазетата.

Всеки апартамент в Ардуа Хол имал звукоизолирано мазе, осведоми ме Бека, където например се упражнявали да свирят на пиано. В момента обаче в мазе Р Леля Видала провеждала Мъмрене. То било нещо като наказание, задето си се отклонил от правилата.

— Но нали наказанията са публични — възразих. — За престъпниците. Вселинчовете, обесванията и провесването на Стената.

— Да, така е. Иска ми се да не ги оставяха толкова дълго. Вонята се усеща в спалните ни и направо ми се гади. Обаче Мъмренето в мазето е различно, прави се за наше собствено добро. А сега да отидем да ти вземем рокля и после ще си избереш име.

Имаше списък с одобрени имена, съставен от Леля Лидия и от другите старши Лели. Бека обясни, че имената са на продукти, които жените харесвали навремето и ще се чувстват сигурни с тях, но самата тя не знаела какви са тези продукти. Никой на нашата възраст не знаел, успокои ме тя.

Прочете ми списъка с имената, защото аз още не умеех да чета.

— Какво ще кажеш за Мейбълин? Звучи красиво. Леля Мейбълин.

— Не, много е натруфено.

— Ами Леля Айвъри?

— Ето ти едно — Виктория. Мисля, че е имало кралица с това име. Ще се казваш Леля Виктория. Имаме право да се наричаме Лели още докато сме Молителки. Но пълноправни Лели ще станем, след като си изпълним мисиите като Перлени момичета в страни отвъд пределите на Галаад.

В училище „Видала“ не бяхме учили много за Перлените момичета — само това, че са храбри, излагат се на опасност и правят жертви в името на Галаад, поради което заслужават уважението ни.

— Ще излезем извън Галаад ли? Не е ли страшно да си толкова далеч? Галаад не е ли много, много голям?

Все едно да пропаднеш от света, защото Галаад беше безграничен, нали така?

— Галаад е много по-малък, отколкото мислиш — каза Бека. — Заобиколен е от други страни. Ще ти покажа на картата.

Сигурно съм изглеждала озадачена, защото тя се усмихна.

— Картата е нещо като рисунка. Тук се учим да четем карти.

— Да четете рисунки? Как така? Рисунките не са нещо написано.

— Ще видиш. И аз не го умеех отначало. — Пак се усмихна. — Сега, като си тук, няма да ми е толкова самотно.

Притеснявах се какво ще се случи след шест месеца. Дали щяха да ми позволят да остана? Опасявах се, че Лелите ще ме оглеждат, все едно съм зеленчук. Трудно ми беше да гледам в пода, както се искаше от нас — вдигнеш ли малко очи, ще виждаш торса на Лелите, а това беше проява на неучтивост, или ще срещнеш погледа им, което беше нахално. Трудно ми беше и да не се обаждам, ако някоя от старшите Лели не ме заговори. Покорство, раболепие, смирение — тези добродетели изискваха от нас.

А и четенето страшно ме обезсърчаваше. Дали пък не бях твърде голяма, за да се науча? Сигурно приличаше на фината бродерия — трябва да започнеш да се учиш отрано, иначе ще си останеш непохватна. Все пак малко по малко започнах да напредвам.

— Удава ти се — уверяваше ме Века. — Много по-добра си от мен, когато започвах!

Книгите, от които ми дадоха да се уча, бяха за момче и момиче, които се казваха Дик и Джейн. Бяха много стари, а рисунките бяха променени в Ардуа Хол. Джейн беше с дълги поли и ръкави, но под допълнително оцветеното си личеше, че някога поличката ѝ е била над коленете, а ръкавите са били над лактите. И не е трябвало да си покрива косата.

Най-забележителното в тези книжки беше, че Дик, Джейн и бебето Сали живееха в къща, край която нямаше нищо друго, само бяла дървена ограда, толкова ниска и паянтова, че всеки можеше да я прескочи. Нямаше Ангели, нямаше Пазители. Дик, Джейн и бебето Сали си играеха отвън пред очите на всички. Бебето Сали можеше да бъде отвлечено от терористи и тайно отведено в Канада, както беше станало с бебето Никол и с другите откраднати деца. Голите колене на Джейн можеха да предизвикат нечестиви желания у всеки минувач, въпреки че всичко, освен лицето ѝ сега беше покрито с боя. Бека ми съобщи, че ще поискат от мен да дооцветявам рисунките в книжките — било задача на Молителките. Самата тя била оцветила много книжки.

Тя ми обясни, че няма гаранция дали ще ми бъде позволено да остана — не всяко момиче било подходящо за Леля. Тя познавала момичета преди моето пристигане в Ардуа Хол, които били приети, но една размислила само три месеца по-късно, семейството ѝ си я прибрало и бракът, който ѝ били уредили преди, в крайна сметка бил сключен.

— А с другата какво се случи? — попитах.

— Нещо лошо — каза Бека. — Казваше се Леля Лили. Отначало нищо ѝ нямаше. Всички казваха, че се справя добре, но после мина през Мъмрене, защото отговаряла на Лелите. Според мен не е било свръхстрого Мъмрене, просто Леля Видала си е злобничка. Когато те подлага на Мъмрене, пита: „Харесва ли ти?“, а правилен отговор няма.

— Какво стана с Леля Лили?

— След Мъмренето тя не беше същата. Искаше да напусне Ардуа Хол — каза, че не била подходяща — а Лелите ѝ обясниха, че ако го направи, уговореният и брак ще се състои. Тя обаче и това не искаше.

— А какво искаше? — попитах.

Изведнъж Леля Лили силно ме заинтригува.

— Искаше да живее сама и да работи във ферма. Леля Елизабет и Леля Видала твърдяха, че започнала да чете много малка, затова се е получило така — втълпила си е каквото не трябва в библиотека „Хилдегард“, преди умът ѝ да е укрепнал достатъчно, за да отхвърля неправилните идеи, защото там има много спорни книги, които трябва да бъдат унищожени. Прецениха, че тя трябва да бъде подложена на по-строго Мъмрене, за да насочи мислите си в правилна посока.

— И какво беше Мъмренето?

Питах се дали моят ум е укрепнал достатъчно и дали няма да се наложи и аз да бъда подложена на многобройни поправяния.

— Прекара един месец в мазето самичка, само на хляб и вода. Когато я освободиха, не говореше с никого, казваше само „да“ и „не“. Според Леля Видала тя била много слабохарактерна, за да стане Леля, и в крайна сметка ще трябва да се омъжи. В деня преди уреченото ѝ напускане на Ардуа Хол тя не дойде на закуска, а после и на обяд. Никой не знаеше къде е. Леля Елизабет и Леля Видала предположиха, че е избягала, че сигурността е компрометирана, и се проведе обстойно издирване. Само че не я намериха. А после водата от душа започна да мирише странно. Затова проведоха ново търсене и този път отвориха резервоара с дъждовна вода на покрива, откъдето идваше водата в банята. И я намериха там.

— О, това е ужасно! Някой я беше убил ли?

— И Лелите помислиха така отначало. Леля Хелена изпадна в истерия, дори позволиха няколко Очи да дойдат в Ардуа Хол и да потърсят улики, но нищо не намериха. Някои от Молителките се качиха и огледаха резервоара. Не беше възможно тя просто да е паднала вътре — имаше стълба, имаше и вратичка.

— Ти видя ли я? — попитах.

— Ковчегът беше затворен — отвърна Бека. — Но сигурно се е качила умишлено. Говореше се, че са намерили камъни в джобовете ѝ. Не оставила бележка, а дори да е оставила, Леля Видала сигурно я е скъсала. На погребението казаха, че е умряла от мозъчна аневризма. Не можеха да допуснат да се разчуе такъв провал на Молителка. Всички се молихме за нея. Сигурна съм, че Бог ѝ е простил.

— Но защо го е направила? — попитах. — Искала е да умре ли?

— Никой не иска да умре — възрази Бека, — но някои хора не желаят да водят живота, който единствено им е позволен.

— Но да се удави!

— Казват, че е спокойна смърт — каза Бека. — Чуваш камбани и песни. Като ангелите. Така ни обясни Леля Хелена, за да се почувстваме по-добре.

След като се справих с книжките за Дик и Джейн, ми дадоха „Десет приказки за малки момичета“ — стихосбирка от Леля Видала. Ето едно стихотворение, което помня:

Виж я! Седи си Тирза,

разпуснала буйна коса.

Виж я!

По калдъръма върви

с гордо вдигната глава

и Пазителя изкушава с очи

да падне в примката на греха.

На себе си нивга няма да измени,

за молитва не пада на колене!

Скоро порокът ще я затисне

и от Стената ще провисне.[28]

Стихотворенията на Леля Видала все бяха за неща, които момичетата не бива да правят, и за страховитите неща, които ще им се случат, ако все пак проявят непослушание. Вече разбирам, че не бяха добра поезия, а и още тогава не ми беше приятно да чета за клетите момиченца, допуснали грешки и наказани жестоко, дори убити. Въпреки това с трепетно вълнение поглъщах каквото ми попаднеше.

Един ден четях стихотворението за Тирза на глас на Бека, за да ме поправя, ако сбъркам, и тя каза:

— Това на мен никога няма да ми се случи.

— Кое? — попитах.

— Никога няма да изкуша никой Пазител. Никога няма да ги погледна в очите. Не желая да ги гледам. Който и да е мъж. Те са отвратителни. Включително този галаадски Бог.

— Бека! — възкликнах. — Защо говориш така? Какво искаш да кажеш?

— Те искат Бог да бъде само едно нещо — обясни ми тя. — Пропускат разни работи. В Библията пише, че сме създадени по образ и подобие на Бог — и мъжете, и жените. Ще видиш, когато Лелите ти позволят да я четеш.

— Не говори такива неща, Бека. Леля Видала… за нея това е ерес.

— Мога да ги говоря пред теб, Агнес. Вярвам ти безрезервно.

— Недей, не съм добър човек, не съм като теб.

През втория ми месец в Ардуа Хол ме посети Сонамит. Срещнахме се в „Шлафли Кафе“. Беше облечена със синята рокля на вече официална Съпруга.

— Агнес! — възкликна тя и протегна ръце. — Толкова се радвам да те видя! Добре ли си?

— Разбира се, че съм добре — уверих я. — Вече съм Леля Виктория. Искаш ли ментов чай?

— Ами просто Пола намекна, че може би си… че нещо не е наред…

— Че съм откачила — казах с усмивка. Забелязах, че Сонамит говори за Пола като за близка приятелка. Сонамит вече беше по-високопоставена от нея, което сигурно адски дразнеше Пола — толкова младо момиче да се издигне повече от нея! — Знам, че си го мисли. Между другото, поздравления за сватбата ти!

— Сърдиш ли ми се? — попита тя отново с тон на ученичка.

— За какво да ти се сърдя?

— Ами откраднах ти съпруга.

Това ли си въобразяваше? Че е спечелила съревнование? Как да я опровергая, без да засегна Командир Джъд?

— Усетих по-висше призвание — казах благочестиво.

Тя се изкиска.

— Нима? Е, аз получих по-нисше призвание. Имам четири Марти! Само да ми видиш къщата!

— Сигурна съм, че е прекрасна — уверих я.

— Наистина ли си добре?

Тревогата ѝ за мен звучеше донякъде искрена.

— Това място не те ли потиска? Малко е зловещо.

— Добре съм. Пожелавам ти много щастие.

— И Бека е в тази тъмница, нали?

— Не е тъмница — уверих я. — Да, тук е. Живеем в един апартамент.

— Не те ли е страх да не те нападне с ножиците? Още ли е откачена?

— Никога не е била откачена — уточних, — просто беше нещастна. Много се радвам, че се видяхме, Сонамит, но трябва да се връщам към задълженията си.

— Вече не ме харесваш — подметна тя, донякъде сериозно.

— Обучавам се да стана Леля. От мен не се очаква да харесвам никого.

Четиресет и девета глава

Напредвах бавно в четенето, често се препъвах. Бека много ми помагаше. Упражнявахме се на откъси от Библията, на одобрените абзаци за Молителките. Вече можех да чета части от Писанието, които дотогава само бях чувала. Бека ми помогна да намеря откъса, за който си мислех често след смъртта на Табита:

Защото пред Твоите очи хиляда години са като вчерашния ден,

които е преминал, и като стража през нощта.

Ти като с порой ги завличаш; те са като сън — като трева,

която сутрин пониква, сутрин цъфти и се зеленее, а вечер клюмва и изсъхва[29].

Изричах думите мъчително, буква по буква. Струваха ми се различни на страницата — не плавни и мелодични, както когато си ги рецитирах наум, а по-плоски, по-сухи.

Бека ми обясни, че произнасянето по букви не е същото като четенето — четенето било, когато чуваш думите като песен.

— На мен може никога да не ми се получи — казах.

— Ще успееш — увери ме Бека. — Да опитаме да прочетем няколко истински песни.

Тя отиде в библиотеката — аз още нямах право да влизам там — и донесе един от четирите тома с химни на Ардуа Хол. Вътре беше и приспивната песен, която Табита ми пееше с глас като сребърни звънчета.

Преди сънят да ме обори,

да пази Бог духа ми ще помоля…

Запях я на Бека, а след известно време вече можех и да ѝ я чета.

— Много обнадеждаващо — каза тя. — Иска ми се да вярвам, че винаги ще има двама ангели, които чакат да ме отнесат. — И додаде: — На мен никой не ми е пял преди лягане. Голяма щастливка си.

Освен да чета, трябваше да се науча и да пиша. В известен смисъл това беше по-трудно, но в други отношения — не. Пишехме с мастило за рисуване и прави писалки с метално перо, а понякога и с молив. Зависи с какво бяха заредили Ардуа Хол от складовете, където се получаваха вносните стоки.

Принадлежностите за писане се полагаха на Командирите и на Лелите. В Галаад не се употребяваха повсеместно — жените не ги ползваха, нито повечето мъже, освен за доклади и описи. Какво друго биха могли да пишат повечето хора?

В училище „Видала“ се бяхме научили да бродираме и да рисуваме, а Бека казваше, че писането е почти същото — всяка буква била като рисунка, като ред от бодове или като музикална нота — просто се научаваш да изписваш отделните букви и после да ги свързваш като перли в наниз.

Бека имаше красив почерк. Учеше и мен, често и търпеливо, а когато и аз вече пишех, макар и неумело, ми подбра цитати от Библията, които да преписвам:

А сега остават тия три: вяра, надежда, любов;

но по-голяма от тях е любовта.[30]

Защото любовта е силна като смърт.[31] … небесна птица може да пренесе твоята дума

и крилата гадина да обади твоята реч.[32]

Преписвах ги отново и отново. Според Бека сравнението на различните написани от мен варианти на едно и също изречение показва колко съм напреднала.

Разсъждавах над думите, които преписвах. Наистина ли милосърдието е по-велико от вярата и дали аз притежавам и двете? Любовта по-силна ли е от смъртта? Чия реч пренася въпросната крилата гад?

Умението да чета и да пиша, не ми донесе отговори на всички въпроси, а пораждаше нови и нови.

Освен че се научих да чета, успях да се справя и с други задачи, които ми възложиха през онези първи месеци. Някои от тях не бяха обременяващи — приятно ми беше да рисувам дълги поли, ръкави и забрадки за момиченцата в книжките за Дик и Джейн, нямах нищо против да работя в кухнята, да кълцам ряпа и лук за готвачките и да мия съдовете. Всички в Ардуа Хол трябваше да дават своя принос за всеобщото благо и никой не се подиграваше на физическия труд. Всяка Леля беше длъжна да го полага, но най-тежката работа се падаше на Молителките. И защо не? Ние бяхме по-млади.

Търкането на тоалетните не беше приятно обаче, особено като се наложеше да ги миеш повторно, макар да са били съвсем чисти още след първото измиване, а след това — и трети пък. Бека ме предупреди, че Лелите ще изискват това повторение — не ставало дума за състоянието на тоалетните, така изпитвали покорството ни.

— Ама да чистиш тоалетните по три пъти… е неразумно — възразих. — Пилеят се ценни природни ресурси.

— Препаратът за почистване на тоалетна не е природен ресурс — каза Бека. — Не е като бременната жена. Но че е неразумно, неразумно е, затова е изпитание. Искат да проверят дали ще изпълниш неразумно искане, без да се оплакваш.

За да направят изпитанието още по-трудно, Лелите възлагаха надзора на по-младша от теб. Да получаваш глупави заповеди от човек, който е почти на твоята възраст, е много по-дразнещо, отколкото от по-възрастен човек.

— Противна работа! — оплаках се, след като четири седмици подред чистих тоалетни. — Наистина ненавиждам Леля Аби! Толкова е зла и надута, и…

— Изпитание е — напомни ми Бека. — Както когато Бог изпитва Йов.

— Леля Аби не е Бог! Само се мисли за Бог.

— Не бива да съдим строго — каза Бека. — Моли се омразата ти да се стопи. Представяй си как излиза през носа ти като дихание.

Бека владееше много такива техники за самоконтрол. Опитвах се да ги практикувам. Понякога ми се получаваше.

Издържах изпитите си след шестия месец и ме приеха като постоянна Молителка, вече имах право да посещавам библиотека „Хилдегард“. Трудно мога да опиша чувството, което ме обзе. Когато за пръв път прекрачих прага, все едно ми бяха дали златен ключ, който отключваше тайна врата след тайна врата и пред погледа ми се появяваха истински съкровища.

Отначало имах достъп до външните зали, но след време ми дадоха и пропуск за Читалнята. Там разполагах със собствено бюро. Една от задачите ми беше да правя белови на речите — може би е по-точно да ги наричам проповеди — които Леля Лидия изнасяше по специални поводи. Тя използваше старите речи, но всеки път променяше по нещо и ние трябваше да включваме ръкописните ѝ бележки в четлив машинописен текст. Вече се бях научила да печатам на машина, макар и бавно.

Докато седях на бюрото си, Леля Лидия понякога минаваше покрай мен през Читалнята на път към специалната си стаичка, където се говореше, че правела важно изследване, с помощта на което Галаад ще стане по-добро място. Според старшите Лели това била житейската ѝ мисия. Зад тази заключена врата се намираха безценните архиви на кръвните родословия, които старшите Лели водеха педантично, Библиите, теологичните беседи, опасните произведения на световната литература. Щяхме да получим достъп до тях едва когато умовете ни укрепнеха достатъчно.

Месеците и годините се нижеха, с Бека станахме близки приятелки и споделихме много неща за себе си и за семействата си, които не бяхме казвали на никой друг. Аз признах колко ненавиждам мащехата си Пола, макар да се опитвах да крия чувството. Описах ѝ трагичната смърт на нашата Прислужница, Кристъл, и колко съм се разстроила. Говорехме за истинските си майки и че бихме искали да научим кои са. Може би не биваше да споделяме чак толкова, но ни въздействаше успокоително.

— Иска ми се да имах сестра — каза ми Бека един ден. — Ако имах, щеше да си ти.

Петдесета глава

Описах живота ни като спокоен и на външен наблюдател сигурно би изглеждало точно така, но съществуваха вътрешен смут и вълнения, които, впоследствие научих, са често явление сред хора, които опитват да се посветят на по-възвишена кауза. Първия си душевен смут преживях, когато след четири години четене на по-елементарни текстове най-сетне ми позволиха да чета самата Библия. Нашите Библии се пазеха под ключ, както и навсякъде в Галаад — те можеха да бъдат поверени само на силен ум и упорит нрав, което автоматично изключваше всички жени, освен Лелите.

Бека беше започнала да чете Библията по-рано — беше по-напред от мен не само по старшинство, но и по вещина — обаче хората, посветени в това тайнство, нямаха право да разказват за читателския си опит със свещения текст, затова двете не обсъждахме помежду си какво е прочела.

Настана денят, когато заключената дървена кутия с Библията, предназначена за мен, беше донесена в Читалнята и аз най-сетне разгърнах тази най-забранена книга. Много се вълнувах, но сутринта Бека ми каза:

— Трябва да те предупредя.

— За какво?

— Там не пише каквото казват, че пише.

— Как така?

— Не искам да се разочароваш. — Замълча. — Сигурна съм, че Леля Ести е била добронамерена. — После каза: — Книга Съдии Израилеви, от деветнайсета до двайсет и първа глава.

Само това. Но когато отидох в Читалнята и отворих дървеното сандъче и после Библията, отгърнах най-напред там. Попаднах на историята за наложницата, нарязана на дванайсет парчета, която Леля Видала ни беше разказвала навремето в училище и която толкова беше разстроила Бека.

Добре я помнех. Помнех също обяснението, което ни беше дала Леля Ести. Беше ни казала, че причината за смъртта на наложницата е нейното съжаление за проявеното непокорство, което я тласнало да пожертва себе си, само и само да не допусне господарят ѝ да бъде насилен от Вениаминовите синове. Леля Ести ни беше казала, че наложницата е храбра и благородна. Че е направила избор.

Сега обаче можех да прочета цялата история. Търсех частта, в която тя проявява смелост и благородство, търсех избора, но не намирах нищо такова. Момичето чисто и просто беше изтикано през вратата и изнасилвано до смърт, а после накълцано като крава от някакъв мъж, отнасял се към нея още приживе като към купено добиче. Нищо чудно, че се беше опитала да избяга.

Преживях мъчителен шок — милата и услужлива Леля Ести ни беше излъгала. Истината не беше благородна, беше ужасяваща. Значи това имаха предвид Лелите, когато казваха, че женският ум е твърде слаб за четене. Щяхме да рухнем, щяхме да се разпаднем под натиска на противоречията, нямаше да можем да издържим.

Дотогава не се бях усъмнявала сериозно в правотата и особено в истинността на Галаадската теология. Ако не успеех да направя нещо безукорно, щях да заключа, че вината е моя. Когато обаче открих какво е променила властта в Галаад, какво е добавено и какво е пропуснато, се уплаших да не изгубя вярата си.

Ако никога не сте вярвали, няма да разберете какво означава това. Сякаш най-добрият ти приятел умира, сякаш всичко, което те е определяло като личност, е изгоряло и ти си останал сам-самичък. Чувстваш се като изгнаник, като изгубен в тъмна гора. Приличаше на чувството, което изпитах след смъртта на Табита — светът се изпразни от съдържание. Всичко стана кухо. Всичко се спаружи.

Споделих с Века част от нещата, които преживявах.

— Знам — увери ме тя. — Същото се случи и с мен. Всички на върха в Галаад са ни излъгали.

— Как така?

— Бог не е такъв, какъвто твърдят — отговори тя.

Каза, че можеш да вярваш в Бог или в Галаад, не и в двете. Така успявала да преодолява собствената си криза.

Признах, че едва ли ще бъда способна да избирам. Тайно се опасявах, че няма да мога да вярвам и в двете. Въпреки това обаче ми се искаше да вярвам, копнеех да вярвам, а в крайна сметка част от вярата извира от копнежа, нали?

Петдесет и първа глава

Три години по-късно се случи нещо още по-тревожно. Както вече споменах, една от задачите ми в библиотека „Хилдегард“ беше да изготвям белови на речите на Леля Лидия. Листовете на речта, над която ми предстоеше да работя в съответния ден, биваха оставяни върху бюрото ми в сребриста папка. Една сутрин зад сребристата намерих и синя папка. Кой я беше сложил там? Дали не беше станала някаква грешка?

Отворих я. Най-отгоре на първата страница се мъдреше името на моята мащеха Пола. Следваше разказ за смъртта на нейния първи съпруг, за когото е била омъжена преди брака си с така наречения ми баща, Командир Кайл. Вече ви казах, че съпругът ѝ, Командир Сондърс, бил убит в кабинета си от тяхната Прислужница. Поне така се знаеше.

Пола беше заявила, че момичето е опасно неуравновесено, че е откраднало шиш от кухнята и е убило Командир Сондърс при нападение без видима причина. Прислужницата избягала, но била заловена и обесена, а мъртвото ѝ тяло било изложено на показ на Стената. Сонамит обаче ни каза, че според тяхната Марта имало някаква незаконна и греховна връзка — Прислужницата и съпругът развратничели в неговия кабинет. Затова Прислужницата имала подходяща възможност да го убие, затова и го направила — прищевките му я тласнали на ръба на лудостта. Останалата част от разказа на Сонамит беше същата: как Пола открила трупа, как заловили Прислужницата, как я обесили. Сонамит беше добавила онази подробност, че Пола се изцапала с кръв, докато обувала панталона на мъртвия Командир, за да опази честта му.

Обаче историята в синята папка беше съвсем различна. Имаше увеличени снимки и многобройни тайно записани разговори. Не е имало никаква греховна връзка между Прислужницата и Командир Сондърс — само обичайните Церемонии по закон. Пола и Командир Кайл обаче — моят някогашен баща — бяха имали връзка още преди да умре майка ми Табита.

Пола се сприятелила с Прислужницата и ѝ предложила да ѝ помогне да избяга от Галаад, защото знаела колко нещастно е момичето. Дори ѝ дала карта и напътствия, а също и имената на няколко активисти от „Мейдей“. След като Прислужницата заминала, Пола собственоръчно пронизала Командир Сондърс. Затова по нея имало толкова много кръв, а не защото се опитала да му обуе панталона. Всъщност той изобщо не го бил събувал, поне не онази вечер.

Пола подкупила своята Марта да подкрепи версията за Прислужницата убийца, като добавила и малко заплахи към подкупа. След това повикала Ангелите и обвинила Прислужницата, последвало всичко останало. Клетото момиче било намерено да броди отчаяно по улиците, защото картата била неточна, а се оказало, че и активистите на „Мейдей“ не съществуват.

Прислужницата била разпитана. (В папката беше приложен запис от разпита и се оказа тежко четиво.) Макар да признаваше опита си за бягство и да разкриваше участието на Пола в организирането му, тя твърдеше, че не е извършила убийството — всъщност изобщо не знаеше за него — докато накрая не бе издържала на болката и беше направила фалшиви признания.

Очевидно бе, че е невинна.

Лелите отдавна знаеха истината. Поне една от тях. Пред мен в папката имаше улики. Нищо не се беше случило с Пола обаче. Вместо нея за престъплението беше наказана Прислужница.

Бях поразена, като ударена от гръм. Не само бях изумена от тази история, но недоумявах и по каква причина тя се беше оказала върху бюрото ми. Защо някой непознат ще ми дава толкова опасна информация?

А след като една от историите, които си смятал за истина, се окаже невярна, започваш да подозираш и всички останали. Дали заплаха от страна на Леля Лидия, че ще разкрие престъплението, не беше накарала мащехата ми да престане да ме принуждава да се омъжа за Командир Джъд? Дали на тази страховита история дължах мястото си в Ардуа Хол? Дали с тази папка не ми съобщаваха, че майка ми Табита не е починала от болест, а е била убита по незнаен начин от Пола, а вероятно дори от Командир Кайл? Не знаех на какво да вярвам.

На никого не можех да се доверя. Дори на Бека — не исках да я застрашавам, като я правя съучастница. Истината може да предизвика сериозни неприятности за хората, ако не е предназначена за техните уши.

Приключих работа за деня и оставих синята папка там, където я намерих. На следващия ден ме очакваше нова реч, а синята папка от предния ден беше изчезнала.

* * *

През следващите две години няколко такива папки ме очакваха на бюрото ми. И всички съдържаха улики за различни престъпления. Онези, които се отнасяха за престъпления на Съпругите, бяха сини, на Командирите — черни, на хора от различни професии — например лекари — сиви, на Иконохората — на ивици, на Мартите — тъмнозелени. Нямаше папки за престъпления на Прислужниците, нито на Лелите.

Повечето папки, оставени за мен, бяха или сини, или черни и описваха многобройни престъпления. Прислужниците биваха принуждавани да вършат незаконни деяния, а после се оказваха обвиняеми за тях; Синове на Яков заговорничеха един срещу друг; подкупи и услуги се разменяха на най-висшите нива. Съпруги заговорничеха срещу други Съпруги; Марти подслушваха и събираха информация, а после я търгуваха; случваха се загадъчни хранителни отравяния, бебета обикаляха Съпруга след Съпруга заради скандални, но недоказани слухове. Съпруги биваха обесвани за несъществуваща изневяра, защото някой Командир иска друга, по-млада. Провеждаха се публични съдебни процеси — целящи елиминиране на предатели и пречистване на лидерите — въз основа на фалшиви признания, изтръгнати с изтезания.

Даването на фалшиви показания не беше изключение, а често срещано явление. Под привидно добродетелната си фасада Галаад загниваше.

Освен папката за Пола, документът, който ме засягаше непосредствено, беше за Командир Джъд. Дебела папка. Сред всички останали негови простъпки вътре имаше и доказателства, свързани със съдбата на Съпругите, за които е бил женен преди краткия си годеж с мен.

Беше се отървал от всички. Първата беше бутната надолу по стълбите и си беше счупила врата. Официалната версия беше, че се спънала и паднала. Знаех от другите папки колко лесно е да се направи така, че подобни случки да изглеждат като злополуки. Официално се смяташе, че две от Съпругите му са починали по време на раждане, но смъртта им беше свързана с предумишлено предизвикана септицемия или шок. В един от случаите Командир Джъд беше отказал да даде разрешение за операция, когато Нерожба с две глави заседнала в родилния канал. Благочестиво заявил, че нищо не може да се направи, защото все още ембрионът имал пулс.

Четвъртата му Съпруга имала хоби да рисува цветя по предложение на самия Командир Джъд, който грижовно ѝ купил и боите. Впоследствие тя развила симптоми на натравяне с кадмий. В папката пишеше, че кадмият е известен канцерогенен елемент и че малко след това четвъртата Съпруга починала от рак на стомаха.

Явно бях избегнала смъртната присъда на косъм. И ми бяха помогнали да я избегна. Вечерта отправих благодарствена молитва — въпреки съмненията си продължавах да се моля. Благодаря ти, казах. И додадох: помогни на неверието ми.[33] Помогни и на Сонамит, защото ще има нужда.

Когато започнах да чета тези папки, бях ужасена и отвратена. Да не би някой да се опитваше да ме тормози? Или папките бяха част от обучението ми? Ставах ли по-волева? Подготвяха ли ме за задачите, които впоследствие ще трябва да изпълнявам като Леля?

Постепенно научавах, че Лелите правят точно това. Те записваха. Чакаха. Използваха информацията, за да постигат цели, известни единствено на самите тях. Оръжията им бяха много мощни, но скверни тайни, както открай време твърдяха Мартите. Тайни, лъжи, лукавство, измама — само че тайните, лъжите, лукавството и измамата на другите, както и техните собствени.

Ето в какво щях да се превърна, ако остана в Ардуа Хол, ако изпълня успешно мисията си като Перлено момиче и се завърна като пълноправна Леля. Всички тайни, които бях научила, а несъмнено и още много други, щяха да станат мои, за да ги използвам, както намеря за добре. Толкова много власт. Силата да съдя порочните безмълвно и да ги наказвам по неочаквани начини. Толкова много мъст.

Вече ви казах, че имах и отмъстителна страна, заради която навремето съжалявах. Съжалявах, но не бях заличила.

Ще излъжа, ако кажа, че не се изкушавах.

XIX

Обучение

Ръкописът от Ардуа Хол

Петдесет и втора глава

Драги читателю, снощи преживях неприятна изненада. Дращех с писалката в пустата библиотека и със синьото си мастило за рисуване, вратата беше отворена, за да влиза въздух, и внезапно главата на Леля Видала се показа в ъгъла на моята работна ниша. Не се стреснах — нервите ми са същински втвърдени полимери като онези на пластинираните трупове — но се прокашлях, нервен рефлекс, и плъзнах книгата Apologia Pro Vita Sua над страницата, която пишех.

— А, Леля Лидия — каза Леля Видала. — Дано да не настинеш. Не трябва ли да си в леглото?

Големият сън, помислих си — това ми пожелаваш всъщност.

— Имам алергия — казах. — Много хора имат алергии по това време на годината.

Тя не можа да го отрече, защото самата тя страдаше от тежка алергия.

— Извинете, че ви попречих — каза тя неискрено. Погледът ѝ се плъзна към заглавието на книгата на кардинал Нюман. — Все изследвате — отбеляза тя. — Този прословут еретик.

— Познавай врага си — отвърнах. — С какво мога да ви помогна?

— Искам да обсъдим нещо много важно. Да ви почерпя чаша топло мляко в столовата?

— Много мило.

Оставих книгата на кардинал Нюман на своя рафт и се обърнах с гръб към нея, за да пъхна вътре листа, изписан със синьото ми мастило.

Малко по-късно двете седяхме на маса в кафенето: аз с чаша топло мляко, Леля Видала с ментовия си чай.

— Имаше нещо странно в Благодарението на Перлените момичета — поде тя.

— И какво е то? Според мен премина както обикновено.

— Това ново момиче, Джейд. Не е убедителна — каза Леля Видала. — Стои ми неправдоподобно.

— Отначало с всички е така. Но търсят сигурен пристан, защита от бедността, експлоатацията и грабителствате на така наречения модерен живот. Искат стабилност, искат ред, искат ясни насоки. Ще ѝ трябва известно време да се установи.

— Леля Биатрис ми разказа за нелепата татуировка на ръката ѝ. Сигурно и на вас е казала. Бог и Любов! Нима? Като че ли ще се хванем на такъв груб опит за угодничене! И що за еретична теология! Страшно ми намирисва на опит за измама. Откъде да знаем, че не е изпратена от „Мейдей“?

— Преди сме успявали да ги разобличим — изтъкнах. — А що се отнася до обезобразяването на тялото, младежите в Канада са диваци, дамгосват се с всякакви варварски символи. Мисля, че нейната татуировка е проява на добри намерения — поне не е водно конче, череп или нещо подобно. Обаче ще я държим под око.

— Трябва да премахнем татуировката. Светотатство е. Думата Бог е свята, мястото ѝ не е на нечия ръка.

— В момента премахването ще е много болезнено за нея. Може да остане за по-късно. Не бихме искали да обезсърчим нашата млада Молителка.

— Ако е правдива, в което много се съмнявам. Съвсем типично за „Мейдей“ е да опитат такава измама. Мисля, че тя трябва да бъде разпитана.

Имаше предвид тя самата да я разпита. Прекалено много ги обича тези разпити.

— Бързата работа — срам за майстора — казах. — Предпочитам по-фин подход.

— Преди не го предпочиташе — отбеляза Видала. — Падаше си по основните цветове. И не се плашеше от малко кръв.

Кихна. Може би трябва да предприемем нещо за мухъла в кафенето, помислих си. Но пък… не непременно.

Беше късно, затова се обадих на Командир Джъд в кабинета му у дома и помолих за спешна среща, на която той се съгласи. Поръчах на шофьора да ме почака отвън.

Отвори ми Съпругата на Джъд, Сонамит. Не изглеждаше никак добре — слаба, бледа, с хлътнали очи. Задържа се доста време за Съпруга на Джъд, но поне роди бебе, макар да беше Нерожба. Ала изглежда, че времето ѝ вече изтича. Какво ли ѝ слага Джъд в супата?

— О, Лельо Лидия — възкликна тя. — Заповядайте, влезте. Командирът ви очаква.

Защо ми отвори лично? Това е работа на Мартите. Сигурно се канеше да иска нещо от мен. Заговорих приглушено:

— Сонамит, скъпа… — Усмихнах ѝ се. — Да не си болна?

Преди беше много жизнерадостно момиче, макар и леко нахална и дразнеща, но сега се беше превърнала в болнаво привидение.

— Не бива да го казвам — прошепна тя. — Командирът ме убеждава, че е дреболия. Твърди, че си измислям оплаквания, но аз знам, че ми има нещо.

— Мога да помоля в клиниката ни в Ардуа Хол да те прегледат — предложих. — Да направят някои изследвания.

— Трябва да получа разрешението му — каза тя. — А той няма да ме пусне.

— Аз ще взема разрешението му — уверих я. — Не се бой.

Последваха сълзи. И благодарности. Ако беше по-малка, щеше да коленичи и да ми целуне ръка.

Джъд чакаше в кабинета си. Не за пръв път ходя там, понякога той беше вътре, друг път не. Помещението е богато на информация. Не е разрешено той да си носи работа тук от служебния си кабинет в сградата на Очите и да я оставя без надзор.

На дясната стена — онази, която не се вижда от вратата, за да не се стряскат жените от дома му — има картина от деветнайсети век, на която е изобразена млада жена без никакви дрехи. Нарисувани са ѝ крила на морско конче, за да прилича на фея, а се знае, че феите от онази епоха не са си падали по дрехите. Жената има неприлична и пакостлива усмивка и кръжи над една гъба. Ето това харесва Джъд — съвсем млади момичета, които са палави и с животински нагон. Това извинява влечението му към тях.

Стените на кабинета са целите в книги като в кабинетите на всички Командири. Те обичат да трупат и да се любуват гордо на придобивките си, да се хвалят пред другите какво са отмъкнали. Джъд притежава внушителна сбирка от биографии и исторически книги — за Наполеон, Сталин, Чаушеску и за различни други лидери и диктатори. Притежава няколко много ценни издания, за които му завиждам: „Ад“ с илюстрациите на Доре, „Алиса в Страната на чудесата“ с илюстрации на Дали и „Лизистрата“ с рисунки на Пикасо. Има и друга книга, по-неприлична — стара порнография, както установих, след като я разгледах. Много отегчителен жанр. Злоупотребата с човешкото тяло е с ограничен репертоар.

— А, Лельо Лидия — каза той и леко се надигна от стола в бледо подобие на някогашното кавалерство. — Заповядайте, седнете и ми кажете какво ви води тук толкова късно. — Широка усмивка, която не стигна до очите му — те си останаха тревожни и безмилостни.

— Създаде се неприятно положение — осведомих го и седнах на стола срещу него.

Усмивката се стопи.

— Надявам се, че не е критично.

— Нищо, с което да не можем да се справим. Леля Видала подозира, че така наречената Джейд е шпионка, изпратена да събира информация и да ни злепостави. Иска да разпита момичето. А това ще е фатално, ако искаме да извлечем полза от бъдещето на бебето Никол.

— Съгласен съм — каза той. — След такъв разпит няма да можем да я показваме по телевизията. С какво мога да ви помогна?

— Не на мен, на нас — казах. Добре е да му се напомня, че нашият малък капер е двуместен. — Заповед от Очите, която да предпази момичето от намеса, докато не преценим, че може да бъде убедително представена като бебето Никол. Леля Видала не е наясно коя е самоличността на Джейд — додадох. — И не бива да разбира. Вече не мога да ѝ имам пълно доверие.

— Бихте ли ми обяснили това? — попита той.

— Засега ще се наложи да ми се доверите — отговорих. — И още нещо. Съпругата ви, Сонамит, трябва да бъде изпратена в клиника „Утеха и балсам“ към Ардуа Хол за лечение.

Настана продължителна пауза, докато двамата се гледахме в очите над бюрото.

— Лельо Лидия, вие четете мислите ми — каза той. — Наистина е препоръчително тя да бъде поверена на вашите грижи, а не на моите. В случай че стане нещо… че развие фатална болест.

Напомням ви, че в Галаад разводът не съществува.

— Мъдро решение — отбелязах. — Вие трябва да избегнете подозрение.

— Разчитам на дискретността ви. Оставям се във ваши ръце, Лельо Лидия — каза той и се надигна от бюрото.

Колко вярно, помислих си. И колко лесно дланта се превръща в юмрук.

Скъпи читателю, вървя по ръба на бръснача. Имам два избора — мога да продължа със своя рискован и дори безумен план, да опитам да прекарам бомбата си чрез младата Никол и ако успея, за пръв път да побутна Джъд и Галаад към бездната. Ако не успея, ще бъде заклеймена като предател, естествено, и ще живея безславно, или по-точно — ще умра безславно.

Разбира се, мога да направя и по-безопасен избор. Мога да предам Никол на Командир Джъд, тя за миг ще светне ярко, после ще угасне като свещ заради неподчинението си, защото вероятността покорно да приеме положението си е нулева. След това бих могла да се порадвам на наградата си в Галаад, а тя най-вероятно ще е огромна. Леля Видала ще бъде неутрализирана, мога дори да я изпратя в клиника за душевноболни. Аз ще установя пълен контрол над Ардуа Хол и ще си подсигуря почтени старини.

Ще се наложи да се откажа от идеята за наказателно отмъщение срещу Джъд, защото така ще останем свързани навеки. Съпругата на Джъд, Сонамит, ще бъде косвена жертва. Настаних Джейд при Леля Имортел и Леля Виктория, затова след нейното елиминиране тяхната съдба също ще виси на косъм — в Галаад, както и навсякъде другаде, се вменява вина по асоциация.

Способна ли съм на подобно двуличие? На пълно предателство? След като съм прокопала тунел толкова надълбоко под основите на Галаад с тайните си запаси от кордит, дали няма да се разколебая? Напълно е възможно, защото съм човешко същество.

В този случай ще унищожа тези страници, в които вложих твърде много труд, и с тях ще унищожа и теб, мой бъдещ читателю.

Едно припламване на клечката и ти ще изчезнеш — ще бъдеш заличен, все едно никога не си съществувал и никога няма да съществуваш. Какво богоподобно усещане! Макар да води към унищожението.

Двоумя се, двоумя се.

Но утре е нов ден.

XX

Родословия

Свидетелски разказ 369В

Петдесет и трета глава

Добрах се до Галаад. Въобразявах си, че знам много за страната, но винаги е много по-различно да преживееш нещо, а животът в Галаад е наистина разнолик. Галаад е хлъзгав, все едно вървиш по лед — непрекъснато имах усещането, че губя равновесие. Не можех да разчитам израженията на хората и често не схващах какво говорят. Чувах думите, разбирах смисъла им поотделно, но не можех да си преведа общото значение.

На онази първа среща в параклиса, след като приключихме с колениченето и песните и Леля Биатрис ме отведе да седна на една пейка, погледнах назад към пълната с жени зала. Всички бяха вперили поглед в мен и се усмихваха — отчасти дружелюбно, отчасти жадно, като в онези сцени във филмите на ужасите, когато знаеш, че селяните ще се окажат вампири.

След това цяла нощ имаше бдение за новите Перли: трябваше да медитираме мълчаливо, коленичили. Никой не ме беше предупредил за това, какви бяха правилата? Вдигаш ли ръка, за да ти разрешат да отидеш до тоалетната? Ако се чудите, отговорът е „да“. След няколко часа в медитация — краката ми се схванаха — една от новите Перли, от Мексико, струва ми се, се разплака истерично и после започна да крещи. Две Лели я вдигнаха и я изнесоха. По-късно чух, че я направили Прислужница — добре че си замълчах.

На следващия ден ни дадоха от онези грозни кафяви дрехи, а след това ни поведоха към стадион, където насядахме по редовете. Никой не ми беше споменавал за спорт в Галаад — мислех, че не практикуват спортове — но се оказа, че не предстои спортно състезание, а Вселинч. В училище ни бяха споменавали за това, обаче не в големи подробности, струва ми се, вероятно защото не са искали да ни травмират. Вече разбирам защо.

Проведе се двойна екзекуция — двама мъже буквално бяха разкъсани от тълпа обезумели жени. Имаше писъци, ритане, хапане, всичко се изпръска с кръв, особено Прислужниците, които бяха омазани целите. Някои от тях размахваха части от телата: туфи коса, нещо, което ми се стори пръст, а другите крещяха и скандираха.

Беше зловещо, беше отвратително. И прибави ново измерение към представата ми за Прислужниците. Може би и майка ми е била такава, помислих си — дивачка.

Петдесет и четвърта глава

С Бека правехме всичко по силите си да обучаваме новата Перла, Джейд, както ни беше помолила Леля Лидия, но все едно говорехме на вятъра. Тя не беше в състояние да седи търпеливо, с изпънат гръб и скръстени в скута ръце, въртеше се, извиваше се, мърдаше крака.

— Ето така седят жените — обясняваше Бека и ѝ показваше.

— Да, Леля Имортел — отговаряше тя и се правеше, че опитва.

Само че опитите ѝ не траеха дълго и много скоро отново се прегърбваше и вдигаше глезен върху коляно.

На първата вечеря в Ардуа Хол я сложихме да седне между нас, за да я предпазим, тъй като беше много небрежна. Но тя въпреки това се държа крайно неразумно. Имаше хляб и някаква супа, неясно от какво — в понеделник често смесваха остатъците и добавяха малко лук — и салата от бяла ряпа и млад грах.

— Тази супа е като стара помия — отсече тя. — Няма да я ям.

— Шшшт… Бъди благодарна за онова, което ти е дадено — прошепнах ѝ. — Сигурна съм, че е питателна.

Десертът отново беше тапиока.

— Не мога да се оправя с това — отсече тя и шумно пусна лъжицата си. — Рибешки очи в лепило.

— Неуважително е да не си доядеш храната — каза Бека. — Освен ако не постиш.

— Изяж и моята порция — предложи Джейд.

— Хората ни гледат — казах.

Когато пристигна, косата ѝ беше зеленикава — явно по такива безобразия си падат в Канада — обаче извън апартамента тя я покриваше, така че хората не забелязваха цвета. След това започна да си скубе косми от тила — помагало ѝ да се съсредоточи.

— Ще ти се получи плешивина, ако продължаваш — предупреди я Бека.

Леля Ести ни беше научила на това, докато посещавахме занятията за предбрачна подготовка в училище „Рубини“ — ако си скубеш космите достатъчно често, няма да ти растат отново. Същото важи за веждите и за миглите.

— Знам — каза Джейд. — Обаче тук и бездруго никой не ти вижда косата. — Усмихна ни се съзаклятнически и каза: — Някой ден ще си избръсна главата.

— Не може! Косата е честта на жената — каза Бека. — Дадена ти е като покривало. Пише го в Първо послание на свети апостол Павел до Коринтяни.[34]

— Само едната чест ли? Косата? — попита Джейд.

Тонът ѝ беше рязък, но според мен не от грубост.

— Защо искаш да се посрамиш, като си обръснеш главата? — попитах възможно най-внимателно.

Ако си жена, липсата на коса показва, че си опозорен: понякога, след оплакване от страна на нечий съпруг, Лелите режеха косата на непокорна или свадлива Иконосъпруга, а после ѝ слагаха дървени пранги и я излагаха на показ.

— За да видя какво е да си плешив — отговори Джейд. — Едно от нещата в списъка ми, които искам да направя, преди да ритна кофата.

— Внимавай какво говориш пред другите — посъветвах я. — Века… Леля Имортел и аз сме много незлобливи и разбираме, че идваш от една упадъчна култура, опитваме се да ти помогнем. Другите Лели обаче — особено по-възрастните като Леля Видала — постоянно търсят недостатъци.

— Да, имаш право — каза Джейд. — Исках да кажа: добре, Лельо Виктория.

— Какъв е този списък? — попита Века.

— Неща, които искам да направя, преди да умра.

— Защо се казва така?

— Ами има израз „ритам кофата“ — обясни Джейд. Забеляза озадачените ни погледи и продължи: — Май е от времето, когато бесели хора по дърветата. Карали ги да стъпват върху кофа и после ги бесели, те започвали да ритат с крака и естествено, ритали кофата. Само предполагам.

— Ние не бесим хората така — каза Века.

Петдесет и пета глава

Бързо ми стана ясно, че двете Лели от апартамент В не ме одобряват, обаче имах само тях, защото не си говорех с никого друг. Леля Биатрис се държеше мило, докато се опитваше да ме спечели за новата вяра в Торонто, но вече бях тук и не бях нейна грижа. Усмихваше ми се сдържано, когато се разминавахме, и толкова.

Сега, като се замислям, страхувах се, но се стараех да не допусна страхът да ме контролира. Освен това се чувствах много самотна. Тук нямах приятели, а не можех да се свържа с нито един оттатък. Ейда и Елайджа бяха далеч. От никого не можех да потърся съвет. Бях сам-сама, без наръчник с предписания. Гарт наистина ми липсваше. Спомнях си за нещата, които бяхме правили заедно: как спяхме в гробището, как просехме по улиците. Липсваше ми дори отвратителната храна, която ядяхме. Дали изобщо щях някога да се върна там и ако се върна, какво щеше да се случи? Гарт вероятно си имаше приятелка. И как иначе? Не го попитах, защото не исках да чувам отговора.

Обаче най-големите ми тревоги бяха свързани с човека, когото Ейда и Елайджа наричаха „източника“ — техния вътрешен човек в Галаад. Кога щеше да се появи в живота ми той? Ами ако изобщо не съществуваше? Ако нямаше никакъв „източник“, щях да си остана в Галаад за вечни времена, защото нямаше да има кой да ме измъкне.

Петдесет и шеста глава

Джейд беше много разхвърляна. Оставяше вещите си в общата дневна — чорапите, колана на новата си униформа като Молителка в изпитателен срок, понякога дори обувките си. Невинаги пускаше водата в тоалетната. На пода в банята намирахме косми от косата ѝ, след като я е ресала, покапала паста за зъби в мивката. Вземаше си душ в непозволено време, и то по няколко пъти. Знам, че това са дреболии, но се натрупват.

И проблемът с татуировката на лявата ѝ ръка. Думите БОГ и ЛЮБОВ във формата на кръст. Тя твърдеше, че е символ на преминаването ѝ към истинската вяра, но аз се съмнявах, защото Джейд веднъж се изпусна, че според нея Бог е „въображаем приятел“.

— Бог е истински приятел, не въображаем — поправи я Бека.

В гласа ѝ кипеше гняв — колкото можеше да си позволи да разкрие.

— Извинявай, ако съм проявила неуважение към културните ти убеждения — каза Джейд, което още повече влоши нещата в очите на Бека — да твърдиш, че Бог е културно убеждение, е още по-лошо от това да го смяташ за въображаем приятел. Явно Джейд ни мислеше за суеверни.

— Трябва да махнеш тази татуировка — каза Бека. — Богохулна е.

— Да, може би имаш право — каза Джейд. — Искам да кажа, добре, Лельо Имортел, благодаря, че ми казахте. И бездруго адски ме сърби.

— В Ада не просто сърби — отговори Бека. — Ще се моля за спасението ти.

Когато Джейд беше горе в стаята си, често чувахме тупащи шумове и приглушени викове. Някаква варварска молитва ли беше това? Накрая я попитах какво прави.

— Тренирам — каза. — Физически упражнения. Поддържат тялото силно.

— Мъжете имат силни тела — отбеляза Бека. — И силен ум. Жените имат силен дух. Но са позволени и умерени физически упражнения, например разходка, ако жената е в детеродна възраст.

— Защо трябва тялото ти да е силно? — попитах.

Изпитвах все по-голямо любопитство към нейните езически вярвания.

— В случай че някой мъж те нападне. Трябва да умееш да пъхнеш палци в очите му, да го изриташ с коляно в слабините, да спреш сърцето му с един удар. Мога да ви науча. Ей така се прави юмрук — свиваш пръсти, поставяш палец върху кокалчетата, изпъваш ръка и се прицелваш в сърцето.

И стовари юмрука си върху дивана.

Бека толкова се слиса, че се наложи да седне.

— Жените не удрят мъже — каза тя. — Не удрят никого, освен ако не се изисква по закон, например при Вселинча.

— Колко удобно! — възкликна Джейд. — Значи просто им позволявате да правят каквото си искат, така ли?

— Не бива да съблазняваш мъжете — каза Бека. — Ако го правиш и се случи нещо, вината е наполовина твоя.

Джейд ни измери с очи — първо едната, после другата.

— Обвинявате жертвите, така ли?

— Моля? — попита Бека.

— Няма значение. Значи искате да ми кажете, че няма полезен ход — каза Джейд. — Каквото и да направим, все сме прецакани.

Двете я гледахме мълчаливо — липсата на отговор също е отговор, казваше Леля Лизе.

— Добре — каза тя. — Обаче аз ще си продължа тренировките.

Четири дни след пристигането на Джейд Леля Лидия повика Бека и мен в кабинета си.

— Как се справя новата Перла? — попита тя. Поколебах се и тя ме подкани: — Говори!

— Не знае как да се държи — казах.

Леля Лидия се усмихна с набръчканата си като стара ряпа усмивка.

— Не забравяйте, че току-що пристига от Канада — напомни тя, — не знае друго. Чужденките се държат така отначало. За момента е ваш дълг да я научите на по-безопасно поведение.

— Опитахме, Лельо Лидия, обаче тя е много… — поде Бека.

— Упорита — завърши изречението ѝ Леля Лидия. — Не се учудвам. С времето ще се поправи. Направете всичко по силите си. Сега вървете.

Излязохме от кабинета ѝ странично, както правехме обикновено — неучтиво е да обърнеш гръб на Леля Лидия.

Папките за престъпления продължаваха да се появяват върху бюрото ми в библиотека „Хилдегард“. Не можех да реша какво да правя. В някои дни си мислех, че ще е истинско блаженство да стана пълноправна Леля — да узная старателно пазените тайни на Лелите, да си служа с тайна власт, да раздавам възмездие. В други се замислях за душата си — защото искрено вярвах, че имам душа — и колко покварена и извратена ще стане тя, ако постъпвам така. Дали мекият ми, помътен мозък не се втвърдяваше? Дали не ставах ледена, каменна, безмилостна? Дали не разменях своята грижовна и приспособима женска природа за несъвършено подобие на ръбатата и безмилостна мъжка природа? Не го исках, но как да го избегна, ако се стремя да стана Леля?

И после се случи нещо, което промени мнението ми за моето място в света и стана причина отново да благодаря на благосклонното Провидение.

Макар да ми беше позволен достъпът до Библията и да ми бяха показани многобройни опасни папки за престъпления, още не бях получила разрешение за достъп до Архива на кръвното родство, който се пазеше в заключена стая. Онези, които бяха влизали там, казваха, че вътре има многобройни редици с рафтове, пълни с папки. Били подредени по лавиците според ранга и обхващали само мъжете: Икономъже, Пазители, Ангели, Очи, Командири. В рамките на тези категории кръвното родство беше въведено първо по местоположение, след това по фамилно име. Жените бяха описани в папките на мъжете. Лелите нямаха папки, тяхното родословие не беше записано, защото те нямаше да имат деца. Това тайно ме натъжаваше — обичах децата, винаги съм искала да имам деца, просто не исках онова, което вървеше заедно с тях.

Всички Молителки получаваха инструкции относно съществуването на Архива и неговите цели. Вътре се пазеше информация кои са били Прислужниците, преди да станат Прислужници, кои са били децата и техните бащи — не само официално записаните бащи, но и незаконните, защото имаше много жени — и Съпруги, и Прислужници — които отчаяно копнееха да имат бебета независимо по какъв начин. Във всички случаи обаче Лелите записваха родословието: след като толкова много по-възрастни мъже се женеха за млади момичета, Галаад не можеше да рискува опасното и Греховно кръвосмешение между бащи и дъщери, което можеше да се получи, ако никой не следеше.

Щях да получа достъп до Архивите едва след като приключех мисионерската си мисия като Перлено момиче. Копнеех за мига, когато ще мога да намеря майка си — не Табита, а майка ми, която е била Прислужница. В тези тайни папки щях да открия коя е била тя и дали е още жива. Съзнавах, че е опасно — онова, което откриех, може би нямаше да ми допадне — но въпреки това трябваше да опитам. Може би дори щях да успея да открия истинския си баща, макар че това беше по-слабо вероятно, защото той не беше Командир. Ако можех да намеря майка си, щях да имам все пак някаква история. Щях да имам и друго минало, не само лично своето, макар че не беше сигурно дали ще имам бъдеще с тази неизвестна майка в него.

Една сутрин намерих върху бюрото си папка от Архива. Отпред беше залепена малка ръкописна бележка: Родословие на Агнес Джемайма. Притаих дъх, докато отварях папката. Вътре се намираше родословието на Командир Кайл. Пола също беше в папката, и техният син Марк. Аз не бях част от кръвното родство, затова не фигурирах вътре като сестра на Марк. Само че през родословието на Командир Кайл успях да открия истинското име на клетата Кристъл — Кайлова — която почина по време на раждане, защото Марк беше част и от нейното родословие. Дали изобщо някога щяха да му кажат за нея? Ако могат да го избегнат, вероятно не.

Най-сетне намерих и своето родословие. Не беше там, където би трябвало — в папката на Командир Кайл, в периода, свързан с първата му Съпруга, Табита. Намираше се най-отзад, в отделна папка.

Имаше и снимка на майка ми. Двойна снимка, каквато слагат на обявите „Търси се“, когато някоя Прислужница избяга: лицето в анфас и в профил. Тя имаше светла коса, прибрана назад. Беше млада. Гледаше ме право в очите от снимката — какво се опитваше да ми каже? Не се усмихваше, но пък и защо да се усмихва? Снимката ѝ сигурно бе направена от някоя от Лелите или от Очите.

Името отдолу беше заличено с плътно черно мастило. Имаше актуализирана бележка: Майка на Агнес Джемайма, понастоящем Леля Виктория. Избягала в Канада. В момента работи за разузнаването на терористичната организация „Мейдей“. Направени са два опита за елиминирането ѝ (неуспешни). Сегашното ѝ местоположение е неизвестно.

Под това пишеше: Биологичен баща, но и неговото име беше скрито. Нямаше снимка. Бележката гласеше: Понастоящем в Канада Смята се, че е активист на „Мейдей“. Неизвестно местоположение.

Приличах ли на майка си? Искаше ми се да вярвам, че е така.

Помнех ли я? Стараех се. Знаех, че би трябвало да я помня, но миналото беше прекалено тъмно.

Паметта е толкова жестоко нещо. Не можем да си спомним какво сме забравили. Нито че са ни накарали да забравим. Че се е наложило да забравим, за да се престорим, че живеем тук по някакъв нормален начин.

Съжалявам, прошепнах. Не мога да си те върна. Още не.

Положих длан върху снимката на майка си. Усетих ли топлина? Искаше ми се да е така. Искаше ми се да мисля, че от тази снимка струят обич и топлота — не беше хубава снимка, но това нямаше значение. Искаше ми се да мисля, че тази любов се излива към дланта ми. Детинска заблуда, знам. Обаче въпреки това ми подейства успокоително.

Отгърнах листа — отдолу имаше още един документ. Майка ми имаше още едно дете. То беше изнесено в Канада още като бебе. Казваше се Никол. Имаше и бебешка снимка.

Бебето Никол.

Бебето Никол, за което се молехме по всеки тържествен повод в Ардуа Хол. Бебето Никол, чието слънчево ангелско личице се появяваше по галаадската телевизия толкова често като символ на несправедливостта, проявявана към Галаад на световната сцена. Бебето Никол, което на практика беше светица и мъченица, същинска икона — същото това бебе Никол се оказа моя сестра.

Под последния абзац имаше ред, изписан с колеблив почерк и синьо мастило: Строго секретно. Бебето Никол е тук, в Галаад.

Струваше ми се невъзможно.

Усетих прилив на признателност — имах по-малка сестра! Но освен това се уплаших: ако бебето Никол е тук, в Галаад, защо не е съобщено на всички? Щеше да настане всеобщо ликуване, грандиозен празник. Защо не ми бяха казали? Обърках се, но мрежите край мен бяха невидими. В опасност ли беше сестра ми? Кой друг знаеше, че тя е тук, и какво щяха да правят с нея?

Вече бях сигурна, че човекът, който ми оставя тези папки, най-вероятно е Леля Лидия. Но защо го правеше? И как очакваше от мен да реагирам? Майка ми беше жива, но ѝ беше издадена смъртна присъда. Смятаха я за престъпница, дори по-лошо — за терористка. Какво бях наследила от нея? Бях ли опетнена? Това ли беше посланието? От Галаад бяха опитали да убият моята майка отстъпница, но не бяха успели. Да се радвам ли, или да съжалявам? На кого трябваше да бъде вярна?

И после, съвсем импулсивно, направих нещо много опасно. Уверих се, че никой не ме гледа, извадих листовете със залепените на тях снимки от папката на Архива, сгънах ги няколко пъти и ги скрих в ръкава си. Не знам защо мисълта да се разделя с тях ми беше непоносима. Беше глупаво и вироглаво, но това беше единственото глупаво и вироглаво нещо, което съм правила някога.

Петдесет и седма глава

Беше сряда, злочестият ден. След обичайната противна закуска получих съобщение да се явя незабавно в кабинета на Леля Лидия.

— Какво означава това? — попитах Леля Виктория.

— Никой не знае какво може да си е наумила Леля Лидия — отговори тя.

— Да не би да съм направила нещо лошо?

Със сигурност имаше огромен избор от лоши неща.

— Не непременно — отговори тя. — Може да си направила нещо хубаво.

Леля Лидия ме чакаше в кабинета си. Вратата беше открехната и тя ме покани да вляза още преди да почукам.

— Затвори вратата и седни — каза ми.

Седнах. Тя ме гледаше. И аз я гледах. Странно е, защото знаех, че би трябвало тя да е могъщата и зла пчела майка на Ардуа Хол, но точно в онзи момент не я намирах за страшна. Имаше голяма брадавица на брадичката, която се стараех да не зяпам. Защо не си я беше оперирала?

— Харесва ли ти тук, Джейд? — попита тя. — Приспособяваш ли се?

Трябваше да кажа „да“, „добре съм“ или нещо подобно, както ме бяха учили. Вместо това обаче казах:

— Неособено.

Тя се усмихна, жълтите ѝ зъби се показаха.

— Отначало много момичета съжаляват — каза тя. — Иска ли ти се да се върнеш?

— Как например? — попитах. — С летящи маймуни ли?

— Препоръчвам ти да не правиш такива лекомислени забележки пред други хора. Може да имат болезнени последици за теб. Имаш ли да ми покажеш нещо?

Озадачих се.

— Какво например? — попитах. — Не, не нося…

— Ръката си например. Под ръкава.

— А, ръката ми.

Навих ръкава си и татуировката БОГ/ЛЮБОВ се показа, но не беше хубава гледка.

Тя се вторачи в нея.

— Благодаря ти, че си изпълнила молбата ми — каза.

Нейната молба ли?

— Вие ли сте източникът? — попитах.

— Кое?

Да не бях загазила?

— Ами нали се сещате… имам предвид…

Тя ме прекъсна:

— Трябва да се научиш да владееш мислите си — посъветва ме. — Да ги променяш. А сега, следващите стъпки. Ти си бебето Никол, както вече са ти обяснили в Канада.

— Да, но предпочитам да не бях — отговорих. — Не съм доволна от този факт.

— Сигурна съм, че е така. Но много от нас биха предпочели да не са това, което са. В това отношение не разполагаме с неограничен избор. И така, готова ли си да помогнеш на приятелите си в Канада?

— Какво трябва да направя? — попитах.

— Ела тук и постави ръката си върху бюрото ми — каза тя. — Няма да боли.

Извади тънко ножче и направи малка резка върху татуировката ми, в основата на буквата О. След това с лупа и миниатюрни пинцети пъхна в ръката ми нещо миниатюрно. Не беше права, че не боли.

— На никого няма да му хрумне да търси в БОГ. Вече си пощенски гълъб, от нас се иска само да те транспортираме. По-трудно е отпреди, но ще се справим. А, не казвай на никого за това, докато не получим разрешение. Изпусната дума с вода пълни трюма, а на потъналите кораби загиват хора, нали?

— Да — съгласих се.

Вече имах смъртоносно оръжие в ръката си.

— Да, Лельо Лидия — поправи ме тя. — Не забравяй добрите обноски тук, никога. Може да си навлечеш порицание дори за такава дреболия. Леля Видала много обича своите Мъмрения.

Петдесет и осма глава

Две сутрини след като прочетох папката с родословието си, ме повикаха в кабинета на Леля Лидия. На Бека също беше наредено да присъства, затова се отправихме натам заедно. Очаквахме, че отново ще ни пита как се справя Джейд, дали е щастлива с нас, дали е готова за изпита си по грамотност, дали вярата ѝ е стабилна. Бека ме предупреди, че ще помоли да преместят Джейд другаде, защото ние двете не успяваме да я научим на нищо. Тя просто не ни слушаше.

Джейд обаче вече беше в кабинета на Леля Лидия, когато ние пристигнахме, седеше на стол. Усмихна ни се неспокойно.

Леля Лидия ни пусна да влезем, после огледа коридора в двете посоки и затвори вратата.

— Благодаря, че дойдохте — каза тя. — Седнете.

Ние се настанихме на двата стола, които ни посочи — от двете страни на Джейд. Леля Лидия също седна, като се облегна с длани върху бюрото, за да си помогне. Ръцете ѝ леко трепереха. Остарява, помислих си. Само че това сякаш не беше възможно — та Леля Лидия няма възраст!

— Трябва да споделя с вас информация, която съществено ще повлияе върху бъдещето на Галаад — каза Леля Лидия. — Вие ще изиграете важна роля в него. Достатъчно храбри ли сте? Готови ли сте?

— Да, Лельо Лидия — казах и Бека повтори същото.

На по-младите Молителки постоянно се внушаваше колко важна роля им е отредена и че от тях се иска храброст. Обикновено това означаваше, че ще трябва да се откажат от нещо, например от време или от храна.

— Добре. Ще бъда кратка. Първо, Лельо Имортел, трябва да ви осведомя за нещо, което другите две вероятно вече знаят. Бебето Никол е тук, в Галаад.

Недоумявах — защо това момиче Джейд научаваше толкова важна новина? Тя едва ли имаше представа какво въздействие ще окаже появата на толкова емблематична личност сред нас.

— Наистина ли? О, хвала, Лельо Лидия! — възкликна Бека. — Чудесна новина. Тук ли е? В Галаад? Но защо не е разгласено на всички? Това е истинско чудо!

— Моля ви, Лельо Имортел, овладейте се. Трябва да добавя, че бебето Никол е полусестра на Леля Виктория.

— Стига бе! — възкликна Джейд. — Не мога да повярвам!

— Джейд, това все едно не съм го чула — каза Леля Лидия. — Самоуважение, самопознаване, самоконтрол.

— Извинете — смотолеви Джейд.

— Агнес! Искам да кажа… Лельо Виктория! — възкликна Бека. — Ти имаш сестра! Каква радост! И то не коя да е, а бебето Никол. Голяма щастливка си, бебето Никол е възхитително!

На стената на Леля Лидия висеше обичайната снимка на бебето Никол — наистина беше възхитителна, но всички бебета са.

— Може ли да те прегърна? — попита ме Бека.

Трудно ѝ бе да се настрои позитивно. Сигурно ѝ беше тъжно, че аз имам прочута роднина, а тя си няма никого — дори неистинският ѝ баща беше позорно екзекутиран.

— Успокойте се, моля — каза Леля Лидия. — Минало е доста време, откакто бебето Никол беше бебе. Вече е пораснала.

— Разбира се, Лельо Лидия — съгласи се Бека. Седна и скръсти ръце в скута си.

— Но след като е тук, в Галаад, Лельо Лидия — обадих се, — къде точно се намира?

Джейд се засмя. Прозвуча по-скоро като лай.

— В Ардуа Хол — отговори усмихната Леля Лидия.

Все едно ни задаваше гатанки, сигурно много се забавляваше. А ние вероятно сме изглеждали адски озадачени. Познавахме всички в Ардуа Хол, къде можеше да бъде бебето Никол?

— Тя е в тази стая — съобщи Леля Лидия и махна с ръка. — Джейд е бебето Никол.

— Не може да бъде! — възкликнах.

Джейд е бебето Никол? Следователно Джейд е моя сестра?

Бека седеше със зяпнала уста и гледаше вторачено Джейд.

— Не — прошепна тя с опечалено лице.

— Извинявай, че не съм възхитителна — каза Джейд. — Помъчих се, но хич не ме бива.

Сигурна съм, че искаше да се пошегува, да разведри атмосферата.

— О… не исках… — Казах. — Просто… не приличаш на бебето Никол.

— Така е, не прилича — съгласи се Леля Лидия. — Обаче прилича на теб.

Донякъде беше вярно — очите да, но не и носът. Сведох очи към ръцете на Джейд, сключени в скута ѝ. Исках да я помоля да изпъне пръсти, за да ги сравня със своите, но май щях да я засегна. Не исках да си помисли, че търся доказателства дали е истинската, защото в противен случай ще я отхвърля.

— Много се радвам, че имам сестра — казах ѝ вежливо, когато се опомних от първоначалната изненада.

Това непохватно момиче и аз имахме една и съща майка. Трябваше да се постарая много.

— И двете сте големи щастливки — отбеляза Бека с копнеж.

— Ти си ми като сестра — уверих я, — затова Джейд е и твоя сестра.

Не исках Бека да се чувства изоставена.

— Може ли да те прегърна? — обърна се Бека към Джейд.

А може би вече трябва да я наричам „Никол“ в тези свои разкази.

— Ами да — отговори Никол и получи кратка прегръдка от Бека. Последвах примера ѝ. — Благодаря — каза тя.

— Благодаря ви, Лельо Имортел и Лельо Виктория — каза Леля Лидия. — Демонстрирате възхитителен дух на приобщаване и приемане. А сега ви моля да ме удостоите с пълното си внимание.

Извърнахме лица към нея.

— Никол няма да остане дълго при нас — каза Леля Лидия. — Не след дълго ще напусне Ардуа Хол и ще се върне обратно в Канада. Ще отнесе важно послание. Искам и двете да ѝ помогнете.

Слисах се. Защо Леля Лидия се канеше да я пусне обратно? Никоя нова послушница в нашата вяра не се връщаше обратно — това беше държавна измяна, а ако тази личност беше бебето Никол, измяната беше десетократно по-голяма.

— Но, Лельо Лидия, законът го забранява, а също и Божията воля, известена от Командирите.

— Разбира се, Лельо Виктория, но вие и Леля Имортел вече сте прочели много тайни папки, които слагах на бюрата ви, и сте наясно с плачевното ниво на покварата, обхванала Галаад в момента.

— Да, Лельо Лидия, но нали…

Не бях сигурна, че и Бека е чела папките за престъпленията. И двете се бяхме съобразили с грифа „Строго секретно“, но по-важното беше, че и двете искахме да се пощадим взаимно.

— Целите на Галаад отначало бяха чисти и благородни, всички сме единодушни — каза тя. — Но бяха подкопани и опетнени от себичните и жадните за власт, както неведнъж е ставало в хода на историята. Сигурно бихте искали това да се оправи.

— Да — кимна Бека, — разбира се, че го искаме.

— Не забравяйте и клетвите си. Положили сте обет да помагате на жените и на момичетата. Сигурна съм, че сте го сторили искрено.

— Да, Лельо Лидия — уверих я. — Така е.

— С това ще им помогнете. А сега, не искам да ви принуждавам да правите нищо против волята си, но съвсем ясно ще ви обясня какво е положението. След като ви разкрих тази тайна — че бебето Никол е тук и че скоро ще влезе в ролята на мой куриер — всяка минута, в която вие не разкривате тази тайна на Очите, е държавна измяна. Ако я разкриете, вероятно ще бъдете сурово наказани, може би дори екзекутирани, защото сте я премълчали дори за миг. Излишно е изобщо да споменавам, че и аз ще бъда екзекутирана, а Никол много скоро ще бъде като папагал в клетка. Ако не се подчинява, те ще я убият по един или друг начин. Няма да се поколебаят, чели сте папките с престъпленията.

— Не може да им го причините! — каза Никол. — Не е честно, това е емоционално изнудване!

— Ценя възгледите ти, Никол — каза Леля Лидия, — но тук младежките ти представи за справедливост не са приложими. Не давай израз на чувствата си и ако искаш отново да видиш Канада, смятай това за заповед. — Тя се обърна към нас двете: — Разбира се, свободни сте сами да вземате решения. Аз ще изляза от стаята. Никол, ти ела с мен. Нека да оставим сестра ти и приятелката ѝ насаме за малко, за да преценят с какви възможности разполагат. Ще се върнем след пет минути и тогава ще искам да ми кажете дали сте съгласни. Другите подробности около мисията си ще научите, когато му дойде времето. Хайде, Никол.

Тя хвана Никол за ръката и я изведе от стаята.

Очите на Бека бяха ококорени и уплашени, моите сигурно също.

— Трябва да го направим — каза Бека. — Не бива да допуснем да умрат. Никол ти е сестра, а Леля Лидия…

— Какво да направим? — попитах. — Не знаем за какво ни моли.

— Моли ни за покорство и лоялност — каза Бека. — Нали помниш как ни спаси… и двете? Трябва да се съгласим.

След като излязохме от кабинета на Леля Лидия, Бека отиде в библиотеката за дневната си смяна, а Никол и аз се върнахме заедно в апартамента.

— Сега, след като стана ясно, че сме сестри — казах, — можеш да ми казваш Агнес, когато сме само двете.

— Добре, ще опитам — отговори Никол.

Отидохме в общата дневна.

— Искам да споделя нещо с теб — казах. — Само минутка.

Качих се на горния етаж. Там, под дюшека си, пазех двата листа от папката за кръвното родство, нагънати многократно. Когато се върнах, разгънах ги и ги загладих с длан. Положих ги върху масата и Никол — досущ като мен — не устоя и положи ръка върху снимката на майка ни.

— Невероятно — каза тя. — Дръпна ръка и отново разгледа снимката. — Според теб приличам ли на нея?

— И аз се питах същото — отвърнах.

— Помниш ли я изобщо? Аз трябва да съм била съвсем малка.

— Не съм сигурна — казах. — Понякога ми се струва, че си спомням нещо. Имало ли е друга къща? Пътувала ли съм някъде? Но може и просто да мечтая.

— Ами бащите ни? — попита тя. — Защо техните имена са заличени?

— Може би искат някак да ни предпазят — предположих.

— Благодаря ти, че ми го показа — рече Никол. — Но според мен не бива да държиш тук тези листове. Ами ако те хванат с тях?

— Знам. Опитах се да ги върна, но папката вече я нямаше.

В крайна сметка решихме да накъсаме листовете на ситни парченца и да ги изхвърлим в тоалетната.

Леля Лидия ни каза, че трябва да укрепнем психически за мисията, която ни предстои. Междувременно трябваше да продължим да живеем както обикновено и да не правим нищо, което да привлича внимание към бебето Никол или да поражда подозрение. Това беше трудно, защото бяхме неспокойни. Аз поне живеех в ужас: ако откриеха Никол, дали щяха да обвинят мен и Бека?

С Бека трябваше много скоро да заминем на мисия като Перлени момичета. Щяхме ли изобщо да заминем, или Леля Лидия имаше предвид друга дестинация за нас? Можехме само да чакаме. Бека беше проучила наръчника на Перлените момичета за Канада: валута, обичаи, начини за пазаруване, включително кредитни карти. Беше много по-подготвена от мен.

Когато остана по-малко от седмица до церемонията за Благодарение, Леля Лидия отново ни повика в кабинета си.

— Ето какво трябва да направите — каза тя. — Уредила съм стая за Никол в един от молитвените ни домове в провинцията. Документите са наред. Само че вие, Лельо Имортел, ще заминете вместо Никол. Тя ще заеме вашето място и ще пътува до Канада като Перлено момиче.

— А как ще замина аз? — попита слисано Бека.

— Вие ще тръгнете по-късно — отговори Леля Лидия.

Още тогава заподозрях, че това е лъжа.

XXI

Бързо-бързо

Ръкописът от Ардуа Хол

Петдесет и девета глава

Мислех, че всичко съм уредила, но и най-добре скроените мечти остават често неосъществени,[35] а неприятностите все връхлитат по три. Пиша това набързо в края на много труден ден. Кабинетът ми все едно беше Гранд Сентръл — преди тази внушителна сграда да бъде разрушена по време на Войната в Манхатън — толкова много хора минаха през него.

Първа се появи Леля Видала, веднага след закуска. Видала и неусвоената от тялото овесена каша са изнурително съчетание — обещах си да погълна малко ментов чай при първа възможност.

— Лельо Лидия, искам да привлека вниманието ви към един спешен проблем — каза тя.

Мислено въздъхнах.

— Разбира се, Лельо Видала. Седнете.

— Няма да ви отнемам много време — каза тя и се настани на стола, готова да направи точно това. — Става дума за Леля Виктория.

— Да? Двете с Леля Имортел скоро заминават за Канада за мисията си като Перлени момичета.

— Точно за това исках да се посъветвам с вас. Сигурна ли сте, че са готови? Още са незрели за възрастта си, дори повече от другите Молителки от тяхното поколение. Нито една от двете няма опит по света, но някои от другите момичета поне имат твърдост, каквато те двете не притежават. Бих казала, че те са много меки, ще бъдат податливи на материалните изкушения в Канада. Освен това, по мое мнение, има опасност Леля Виктория да отстъпи от вярата ни. Напоследък чете доста спорни книги.

— Нали не наричате Библията спорна? — попитах.

— Категорично не. Имам предвид собственото ѝ родословие от Архива. Може да си втълпи опасни неща.

— Тя няма достъп до Архива на родословието — изтъкнах.

— Явно някой я е снабдил с документите. Случайно ги видях на бюрото ѝ.

— Кой би го направил без моето позволение? — попитах. — Трябва да проверя, няма да толерирам неподчинение. Сигурна съм обаче, че Леля Виктория вече е напълно способна да се пази от опасни идеи. Въпреки вашето мнение, че е незряла, аз съм убедена, че тя е постигнала възхитителна зрялост и сила на характера.

— Неубедителна фасада — каза Видала. — Теологичните ѝ възгледи са много нестабилни. Като дете беше много лекомислена и неизпълнителна по отношение на училищните си задължения, особено в часовете по занаяти. Освен това майка ѝ е…

— Знам коя е майка ѝ — прекъснах я. — Същото важи за някои от нашите най-уважавани по-млади Съпруги, които са биологично потомство на Прислужници. Само че такава изроденост не се предава непременно по наследство. Нейната осиновителка беше пример за висок морал и търпеливо страдание.

— За Табита е вярно — съгласи се Леля Видала. — Но както знаем, биологичната майка на Леля Виктория е изключително скандален случай. Тя не само не изпълни задълженията си, напусна назначението си и прояви неподчинение към хората, упълномощени да упражняват Свещена власт над нея, но и беше главната инициаторка на отвличането на бебето Никол от Галаад.

— Минала история, Видала — отговорих. — Нашата мисия е да спасяваме от грешките, не да осъждаме по напълно условни съображения.

— Да, по отношение на Виктория, но майка ѝ трябва да бъде насечена на дванайсет парчета.

— Несъмнено.

— Носи се достоверен слух, че тя работи за разузнаването на „Мейдей“ в Канада — поредното предателство.

— Понякога печелим, понякога губим — казах.

— Странна формулировка — укори ме Леля Видала. — Това не е спорт.

— Много мило от твоя страна да споделиш съображенията си относно уместното говорене — казах. — А що се отнася до прозренията ти относно Леля Виктория, ще поживеем и ще видим. Сигурна съм, че тя ще изпълни успешно мисията си като Перлено момиче.

— Ще видим — каза Леля Видала с тънка усмивка. — Но ако избяга, не забравяйте, че съм ви предупредила.

След това се появи Леля Хелена, задъхана, след като беше куцукала от библиотеката. Краката все повече я измъчваха.

— Лельо Лидия — поде тя, — според мен е редно да знаете, че Леля Виктория чете за родословието си от Архива, без да има позволение. Убедена съм, че с оглед на това коя е биологичната ѝ майка, това е крайно неразумно.

— Леля Видала ме осведоми за това деяние — отговорих. — Тя споделя мнението ви, че нравствената тъкан на Леля Виктория е много крехка. Само че според мен Леля Виктория е добре възпитана и е получила най-доброто образование в нашето училище „Видала“. Да не би да твърдите, че природата ще се наложи над възпитанието? В този случай Адамовата греховност би трябвало да се наложи у всички нас въпреки неотклонното ни старание да я заглушим и се опасявам, че Галаад като замисъл ще се окаже обречен.

— О, нищо подобно! Не намеквам това — възрази притеснена Леля Хелена.

— Вие лично запозната ли сте с родословието на Агнес Джемайма? — попитах я.

— Да, прочетох го преди много години. По онова време достъп имаха само Лелите Основателки.

— Взели сме правилното решение. Ако информацията, че бебето Никол е полусестра на Леля Виктория, беше разпространена сред обществото, щеше много да попречи на развитието ѝ като дете. Вече съм убедена, че ако знаеха за роднинската им връзка, някои от най-безскрупулните хора в Галаад щяха да опитат да я използват като разменна монета при опитите за връщането на бебето Никол в страната.

— Не се бях замисляла за това — каза Леля Хелена. Имате право, разбира се.

— Може би ще ви бъде интересно да узнаете, че активистите от „Мейдей“ са наясно с тази роднинска връзка и бебето Никол е прекарало известно време сред тях. Смята се, че те ще опитат да я съберат с нейната порочна майка, тъй като осиновителите ѝ са починали внезапно. При експлозия — додадох.

Леля Хелена започна да плете тънките си като хищни нокти пръсти.

— Онези от „Мейдей“ са безмилостни, като нищо ще я поверят на грижите на безпътна престъпница като майка ѝ, дори ако така ще пожертват един невинен млад живот.

— Бебето Никол е в безопасност — успокоих я.

— Хвала! — възкликна Леля Хелена.

— Но все още не се знае, че е бебето Никол — наблегнах. — Надявам се скоро да заеме полагащото ѝ се място в Галаад. Вече има шанс това да стане.

— Радвам се да го чуя. Но ако тя наистина е сред нас, трябва да процедираме внимателно по въпроса с истинската ѝ самоличност — каза Леля Хелена. — Редно е да ѝ го съобщим много внимателно. Подобни разкрития може да дестабилизират едно уязвимо съзнание.

— И аз съм на същото мнение. Междувременно искам да следите движението на Леля Видала. Опасявам се, че тя е предоставила документите за родословието в ръцете на Леля Виктория, макар да не проумявам с каква цел. Сигурно иска Леля Виктория да изпадне в дълбоко отчаяние от новината за своята пропаднала родителка, да се разстрои и да допусне някакво нарушение от привързаност.

— Видала отдавна не я харесва — каза Леля Хелена. — Още от училището.

И си тръгна, куцукайки, доволна от поставеното поръчение.

Докато седях в „Шлафли Кафе“ и пиех следобедния си ментов чай, забързано влетя Леля Елизабет.

— Лельо Лидия! — нададе вопъл тя. — В Ардуа Хол влязоха Очи и Ангели! Истинско нашествие! Нали не сте го позволявали?

— Успокойте се — казах, но и моето сърце заби бързо-бързо. — Къде точно се намират?

— В печатницата. Конфискуваха всички брошури на Перлените момичета. Леля Уенди възрази и със съжаление ви съобщавам, че я арестуваха. Наистина: сграбчиха я и я арестуваха! — потръпна тя.

— Безпрецедентно! — възкликнах и се надигнах. — Незабавно ще поискам среща с Командир Джъд.

Запътих се към кабинета си с намерението да използвам червения телефон за директна връзка, но не се наложи, Джъд вече ме очакваше. Сигурно беше влязъл без позволение с обяснението, че случаят е спешен. Дотук с договорката ни за неприкосновеността на отделните сфери.

— Лельо Лидия, прецених, че е редно да обясня действията си — каза той без усмивка.

— Не се съмнявам, че имате отлично обяснение — казах леко хладно. — Очите и Ангелите сериозно са прекрачили границите на благоприличието, да не говорим за закона и традициите ни.

— Все в услуга на доброто ви име, Лельо Лидия. Може ли да седна?

Махнах му към стола. И двамата седнахме.

— След няколко задънени улици стигнахме до извода, че микроточките, за които ви осведомих, вероятно се разменят между „Мейдей“ и неизвестно лице за контакт тук, в Ардуа Хол, с неволното посредничество на брошурите, раздавани от Перлените момичета.

Той направи пауза, за да ми даде възможност да отговоря.

— Изумена съм! Какво оскърбление! — Чудех се защо се бавят толкова. Но пък микроточките бяха съвсем миниатюрни, на кого ще му хрумне да заподозре нашите атрактивни и ортодоксални рекламни материали за привличане на нови последователи? — Имате ли доказателства? — попитах. — Ако имате, коя е гнилата ябълка сред нас?

— Нахлухме в печатницата на Ардуа Хол и задържахме за разпит Леля Уенди. Това като че ли е най-прекият път към истината.

— Не мога да допусна, че Леля Уенди е замесена — казах. — Тя не е способна да измисли такъв план. Има мозък колкото една гупа. Настоявам веднага да я освободите.

— И ние стигнахме до същия извод. Тя ще се възстанови от преживения шок в клиника „Утеха и балсам“ — каза той.

Въздъхнах с облекчение. Без ненужна болка, но ако е нужно — болка. Леля Уенди е полезна глупачка, но е напълно безвредна.

— Какво открихте? — попитах. — Имаше ли от онези ваши микроточки в новоотпечатаните брошури?

— Не, но когато проверихме брошури, наскоро донесени обратно от Канада, открихме няколко точки, съдържащи карти и други неща, които вероятно са поставени от „Мейдей“. Неизвестният предател сред нас явно е разбрал, че унищожаването на „Модна хрътка“ като част от операцията затваря този маршрут, и е престанал да доукрасява брошурите на Перлените момичета със секретна информация от Галаад.

— Отдавна имам съмнения в Леля Вид ала — казах. — Леля Хелена и Леля Елизабет също имат позволение да влизат в печатницата, а аз лично открай време връчвам новите брошури на нашите Перлени момичета, които заминават, така че и аз следва да бъда поставена под подозрение.

Командир Джъд се усмихна на думите ми.

— Лельо Лидия, дори в такъв момент не преставате да се шегувате — каза той. — И други хора са имали достъп: неколцина чираци например. Само че няма данни те да са сторили нещо нередно, а в конкретния случай не е достатъчно просто да стоварим вината върху някого. Не бива да оставяме истинския извършител на свобода.

— Тогава оставаме на тъмно.

— За жалост. За огромно мое съжаление, следователно и за ваше, Лельо Лидия. Кредитът на доверие към мен от страна на Съвета бързо се топи — отдавна им обещавам резултати. Вече усещам известна хладина, резки поздрави. Усещам признаци, че наближава чистка — и вие, и аз ще бъдем обвинени в небрежност до степен на измяна, задето сме допуснали „Мейдей“ да ни надхитри под носа ни в Ардуа Хол.

— Положението е критично — съгласих се.

— Има начин да се реабилитираме — каза той. — Бебето Никол трябва веднага да излезе на показ. Телевизии, плакати и огромен митинг.

— Разбирам ползата — съгласих се.

— Ще бъде още по-ефективно, ако мога да оповестя, че се сгодявам за нея, и излъчим на живо предстоящата сватба. След това двамата с вас ще бъдем неуязвими.

— Блестящо, както винаги — казах. — Обаче вие сте женен.

— Как е здравето на Съпругата ми? — попита той, извил укорително вежди.

— По-добре отпреди — отговорих, — но не толкова добре, колкото може да се очаква.

Защо беше подходил толкова очебийно и беше използвал отрова? Отровата лесно се открива, дори в малки количества. Колкото и неприятна да беше Сонамит като ученичка, никак не ми се искаше и тя да се присъедини към покойните му невести. Тя наистина се възстановяваше, но ужасът от вероятността да се върне в любящите обятия на Джъд спъваше лечението ѝ.

— Опасявам се, че може да преживее нова криза — казах.

— Ще се моля за нейното освобождение от страданието — рече той с въздишка.

— Сигурна съм, че молитвите ви скоро ще получат отговор — уверих го.

Вторачихме се един в друг над бюрото.

— Колко скоро? — не издържа и попита той.

— Достатъчно скоро — отвърнах.

XXII

Чудесия

Свидетелски разказ 369А

Шейсета глава

Два дни преди деня, в който с Бека трябваше да получим перлените си нанизи, докато казвахме вечерните си молитви, неочаквано ни посети Леля Лидия. Бека отвори вратата.

— А, Лельо Лидия — възкликна тя изненадано. — Хвала!

— Отдръпнете се, моля, и затворете вратата след мен — каза Леля Лидия. — Бързам. Къде е Никол?

— Горе, Лельо Лидия — отговорих.

Докато с Бека се молехме, Никол обикновено излизаше от стаята и отиваше да прави физическите си упражнения.

— Повикайте я, моля. Спешно е — настоя Леля Лидия.

Дишаше по-учестено от обикновено.

— Добре ли сте, Лельо Лидия? — попита разтревожено Бека. — Искате ли чаша вода?

— Не си прави труда — отговори тя.

В стаята влезе Никол.

— Всичко наред ли е? — попита.

— Всъщност не е — отговори Леля Лидия. — Притиснати сме в ъгъла. Командир Джъд нахлу в печатницата ни, търсеше предателя. Не намери уличаващи доказателства, само силно разстрои Леля Уенди, но за съжаление, е научил, че Джейд не е истинското име на Никол. Научил е, че тя е бебето Никол, и е твърдо решен да се ожени за нея колкото може по-скоро, за да нарасне собственият му престиж. Иска сватбата да се излъчва по Галаадската телевизия.

— Тройна гадост! — изруга Никол.

— Внимавай как се изразяваш — предупреди я Леля Лидия.

— Не могат да ме принудят да се омъжа за него! — каза Никол.

— Все някак ще успеят — каза Века.

Беше силно пребледняла.

— Това е ужасно — намесих се и аз.

От папката за Командир Джъд, която бях прочела, знаех, че тази вероятност е повече от ужасна — беше равносилна на смъртна присъда.

— Какво можем да направим?

— Вие двете с Никол заминавате утре — каза ми Леля Лидия. — Колкото може по-рано. Не може да използваме дипломатически самолет на Галаад, Джъд няма да позволи и ще го спре. Трябва да тръгнете по друг път.

— Но ние не сме готови — възразих. — Нямаме нито перли, нито рокли, нито канадски пари, не са готови брошурите, раничките.

— Ще ви донеса всичко необходимо по-късно — каза Леля Лидия. — Уредила съм пропуск на Никол като Леля Имортел. За жалост, няма да имам време да променя планираното пребиваване на Леля Имортел в молитвения дом. Такава измама и бездруго нямаше да остане незабелязана дълго.

— Леля Хелена ще забележи, че Никол я няма — казах. — Тя винаги ни брои. Ще се чудят и защо Бека… Леля Имортел… също я няма.

— Така е — съгласи се Леля Лидия. — Затова се налага да ви помоля за специална услуга, Лельо Имортел. — Моля ви да се скриете за четиресет и осем часа, след като двете заминат. В библиотеката може би?

— Не там — каза Бека. — Има твърде много книги. Няма място за човек.

— Сигурна съм, че ще измислите нещо — каза Леля Лидия. — Цялата ни мисия и личната безопасност на Леля Виктория и на Никол зависят от вас. Огромна отговорност е — новият Галаад ще стане възможен само благодарение на вас. Нали не искате другите да бъдат заловени и обесени?

— Не, Лельо Лидия — прошепна Бека.

— Запретнете ръкави тогава — бодро нареди Леля Лидия. — Напрегнете си мозъците!

— Натоварвате я прекалено много — каза Никол на Леля Лидия. — Защо да не замина сама? А после Леля Имортел и Агнес… тоест Леля Виктория… ще пътуват заедно, когато му е времето.

— Не ставай глупава — скарах ѝ се. — Веднага ще те арестуват. Перлените момичета винаги пътуват по двойки, а дори да не носиш униформата, момиче на твоята възраст не може да пътува без придружител.

— Трябва да направим да изглежда, все едно Никол се е прехвърлила през стената — каза Бека. — Така няма да търсят съучастници в Ардуа Хол. А аз ще се скрия някъде вътре.

— Каква умна идея, Лельо Имортел — похвали я Леля Лидия. — Може би Никол ще ни услужи и ще напише бележка в този дух. Може да обясниш, че си разбрала колко неподходяща си да станеш Леля — това лесно ще го разберат. После може да кажеш, че си избягала с Икономъж — с някой нископоставен работник, който ни помага с ремонтите и ти е обещал брак и семейство. Така ще демонстрираш поне похвално намерение за създаване на потомство.

— Друг път! Но няма проблем — отговори Никол.

— Няма проблем и още…? — попита хладно Леля Лидия.

— Няма проблем, Лельо Лидия — отговори Никол. — Ще напиша бележката.

В десет часа, когато вече беше тъмно, Леля Лидия отново беше на прага с обемист черен платнен сак. Века ѝ отвори.

— Благословена да сте, Лельо Лидия — каза тя.

Леля Лидия не си направи труда да отговори с официален поздрав.

— Донесла съм ви всичко необходимо. Излезте през източната порта точно в шест и половина. Точно пред портата ще ви чака черна кола. Ще ви изведе от града и ще ви откара до Портсмут в Ню Хампшър, откъдето ще се качите на автобус. Ето ви карта, маршрутът е отбелязан. Слезте на мястото, отбелязано с хикс. Паролите там ще бъдат: „майски ден“ и „юнска луна“. Свръзката ще ви отведе до следващото ви местоназначение. Никол, ако мисията ти е успешна, убийците на твоите осиновители ще бъдат разобличени, дори и да не е възможно веднага да бъдат изправени пред съда. Мога да уверя и двете, че ако успеете да стигнете до Канада въпреки всички известни пречки, има немалък шанс евентуално — повтарям: евентуално — отново да бъдете с майка си. Тя е осведомена за такава вероятност от известно време.

— О, Агнес. Хвала, би било прекрасно — тихичко каза Бека. — И за двете ви.

— Истински съм ви признателна, Лельо Лидия — отдавна се моля за това.

— Казах: ако успеете. А това е голямо „ако“ — повтори Леля Лидия. — Успехът не е предрешен. Извинете ме. — Тя се озърна и тежко се отпусна на канапето. — Ще ви помоля за чаша вода.

Бека отиде да ѝ донесе.

— Дребни старчески недъзи — каза Леля Лидия. — Дано да живеете достатъчно дълго, за да ги изпитате. И още нещо. Леля Видала има навика да се разхожда рано сутрин край моята статуя. Ако ви види — макар и облечени като Перлени момичета — ще опита да ви спре. Трябва да действате бързо, преди да вдигне врява.

— Но какво да правим? — попитах.

— Силни сте — каза Леля Лидия и погледна Никол. — Силата е дарба, а дарбите трябва да се използват.

— Искате да кажете да я прасна? — попита Никол.

— Доста директно казано — отбеляза Леля Лидия.

След като Леля Лидия си тръгна, ние отворихме платнения сак. Вътре имаше две рокли, два перлени наниза, две бели шапки и две сребристи ранички. Имаше и пакет брошури, а също и плик с няколко галаадски купона за храна, пачка канадски банкноти и две кредитни карти. Имаше и два пропуска, с които да преминаваме проверките на контролните пунктове. И два билета за автобус.

— Ами ще напиша бележката и си лягам — каза Никол. — До утре сутрин.

Държеше се смело и безгрижно, но си личеше, че е напрегната. Когато Никол излезе от стаята, Бека каза:

— Наистина ми се иска да идвах с теб.

— И на мен ми се иска — уверих я. — Но ти ще ни помогнеш. Ще ни предпазваш. По-късно ще намеря начин да те измъкна, обещавам.

— Не мисля, че ще има възможност — каза Бека. — Но ще се моля да си права.

— Леля Лидия каза четиресет и осем часа. Това са само два дни. Ако успееш да се скриеш за толкова време…

— Знам къде — увери ме Бека. — На покрива. В резервоара за вода.

— Не, Бека! Там е твърде опасно!

— О, първо ще източа водата — каза тя. — Ще я пусна през ваната на апартамент В.

— Ще забележат, Бека. От апартаменти А и Б ще забележат, ако нямат вода. С тях сме на един резервоар.

— Отначало няма да забележат. Не бива да се къпем толкова рано сутрин.

— Не го прави. Дали пък просто да не замина?

— Нямаш избор. Ако останеш тук, какво ще стане с Никол? Леля Лидия няма да допусне да те разпитват и да те принудят да им разкриеш какво е намислила тя. Може и Леля Видала да поиска да те разпита и това вече ще е краят.

— Да не искаш да кажеш, че тя ще ме убие?

— В крайна сметка. Тя или някой друг — каза Бека. — Те това правят.

— Трябва да има начин да те вземем — казах. — Може да те скрием в колата или…

— Перлените момичета пътуват по двойки — каза Бека. — Няма да стигнем далеч. Ще бъда с вас в мислите си.

— Благодаря ти, Бека — казах. — Ти си ми истинска сестра.

— Ще си представям, че сте птички, които отлитат — каза тя. — … Крилата гадина да обади твоята реч[36].

— Ще се моля за теб — обещах. Думите ми не прозвучаха уместно.

— И аз за теб. — Бека леко се усмихна. — Ти си единственият човек, когото съм обичала.

— И аз те обичам.

После се прегърнахме и си поплакахме.

— Поспи малко — каза Бека. — Утре ще имаш нужда от сили.

— И ти.

— Аз няма да спя. Ще бдя над вас — каза тя, отиде в стаята си и тихо затвори вратата.

Шейсет и първа глава

На следващата сутрин двете с Никол се измъкнахме тихомълком от апартамент В. Облаците на изток бяха розови и златисти, птиците чуруликаха, въздухът рано сутрин беше все още свеж. Нямаше жива душа. Крачехме бързо и тихо по пътеката пред Ардуа Хол към статуята на Леля Лидия. Тъкмо стигнахме до нея, когато зад ъгъла на съседната сграда се показа Леля Видала и решително се устреми към нас.

— Лельо Виктория! — каза тя. — Защо сте облечена с тази рокля? Следващото Благодарение е чак в неделя! — Погледна към Никол. — А коя е тази с вас? Новото момиче! Джейд! Тя не би трябвало…

Посегна да стисне перления наниз на Никол и той се скъса.

Никол направи нещо с юмрук. Стана толкова светкавично, че не видях как точно, но Никол удари Леля Видала в гърдите и тя се свлече на земята. Лицето ѝ стана бяло като платно, очите ѝ се затвориха.

— О, не… — възкликнах.

— Помогни ми — нареди Никол. Хвана краката на Леля Видала и я завлачи зад постамента на статуята. — Да си стискаме палци — каза тя. — Да вървим. — И ме хвана за ръката.

На земята имаше един портокал. Никол го взе и го пъхна в джоба на роклята си на Перлено момиче.

— Мъртва ли е? — прошушнах.

— Не знам — каза Никол. — Хайде, трябва да побързаме.

Стигнахме до портата, показахме пропуските си и Ангелите ни пуснаха.

Никол придържаше наметката си затворена, та никой да не забележи, че перлите ѝ ги няма. Малко по-нагоре по улицата, вдясно, ни чакаше черна кола, както ни беше обещала Леля Лидия. Шофьорът не се обърна, когато се качихме.

— Готови ли сте, дами? — попита той.

— Да, благодаря — отговорих аз.

Никол обаче се обади:

— Не сме дами.

Смушках я с лакът.

— Не му говори така — прошепнах ѝ.

— Той не е истински Пазител — каза тя. — Леля Лидия не е глупачка. — Извади портокала от джоба си и започна да го бели. Свежото ухание изпълни въздуха. — Искаш ли? — попита ме. — Вземи половината.

— Не, благодаря — отговорих. — Не е редно да го ядем.

Портокалът беше предложен като дар в израз на почит. Тя обаче го изяде целия.

Ще допусне грешка, помислих си. Някой ще забележи. Заради нея ще ни арестуват.

Свидетелски разказ 369В

Шейсет и втора глава

Съжалявах, че ударих Леля Видала, но немного. Ако не я бях ударила, щеше да се развика и щяха да ни спрат. Въпреки това сърцето ми биеше като лудо. Ами ако я бях убила? След като я намереха, жива или мъртва, щяха да започнат да ни търсят. Бяхме затънали до шия, както би казала Ейда.

В това време Агнес се държеше като обидена, както го правят Лелите — мълчаливо, със стиснати устни, за да ти покажат, че си прекрачил някоя от техните граници. Сигурно беше заради портокала. Може би не трябваше да го вземам. После ми хрумна нещо неприятно — кучета. Портокалите миришат силно. Започнах да се притеснявам какво да направя с обелките.

Лявата ръка отново ме засърбя около О-то. Защо заздравяваше толкова бавно?

Докато Леля Лидия пъхаше микроточката в ръката ми, си помислих, че планът ѝ е блестящ, но идеята вече не ми се струваше чак толкова добра. Щом тялото и изпратеното от нея съобщение бяха едно, какво щеше да се случи с тялото ми, ако не успеех да стигна до Канада? Не можех да си отрежа ръката и да я изпратя по пощата.

Колата ни мина през няколко пропускателни пункта — паспорти, Ангели, които надничат през прозорците, за да се уверят, че сме ние — но Агнес ме предупреди да оставя шофьора да говори и той точно това направи: Перлените момичета това, Перлените момичета онова, те са толкова благородни, какви жертви правят!

На един от пунктовете Ангелът ни пожела: „Успех с вашата мисия!“. На друг — малко извън града — двамата Ангели се пошегуваха помежду си:

— Дано да не доведат грозни момичета или блудници.

— Е, то е или едното, или другото.

И двамата Ангели се засмяха. Агнес положи длан върху ръката ми.

— Не им отговаряй — предупреди ме тя.

Когато излязохме в провинцията и се качихме на главния път, шофьорът ни подаде сандвичи — с галаадското изкуствено сирене.

— Сигурно това ни е закуската — казах на Агнес. — Филия с гнусотия.

— Трябва да бъдем благодарни — каза Агнес с набожното си лелино гласче, явно още ми се цупеше.

Странно ми беше, че тя ми е сестра — бяхме толкова различни. Обаче още не бях имала време да осмисля всичко това.

— Радвам се, че имам сестра — казах, за да се помирим.

— И аз се радвам — увери ме Агнес. — И съм признателна.

Обаче не звучеше много признателна.

— И аз съм признателна — уверих я. С това разговорът приключи. Мислех да я попитам колко време ще практикуваме този галаадски маниер на разговор, не може ли просто да престанем и да се държим нормално, вече бяхме избягали? Но после ми хрумна, че за нея може и да е естествено. Сигурно тя не знаеше друг начин.

* * *

В Портсмут, Ню Хампшър, шофьорът на колата ни остави на автогарата.

— Късмет, момичета — пожела ни той. — Дайте им да се разберат!

— Ето, виждаш ли? Той не е истински галаадец — казах с надеждата Агнес отново да се разговори.

— Разбира се, че не е — отговори тя. — Един истински Пазител не говори така.

Автогарата беше стара и порутена, женската тоалетна беше развъдник на бактерии, освен това нямаше къде да обменим купоните си за храна от Галаад за нещо, което бихме искали да си купим. Добре че бях изяла портокала. Агнес обаче не беше гнуслива и беше свикнала с онази гадост, която минаваше за храна в Ардуа Хол, затова си купи някаква фалшива поничка с два от купоните ни.

Минутите отлитаха, ставах неспокойна. Чакахме, чакахме и автобусът най-сетне пристигна. Някои хора вътре ни кимнаха, когато се качихме, защото сигурно бяха военни — поздрав с глава. По-възрастна Иконосъпруга дори каза:

— Бог да ви благослови.

След петнайсетина километра отново имаше пропускателен пункт, но Ангелите се държаха изключително вежливо с нас. Единият ни каза:

— Много сте храбри, че отивате в Содом.

Ако не бях толкова уплашена, щях да се разсмея — адски смешно беше да мислиш Канада за Содом, като знам колко скучен и обикновен е животът в страната. Нямаше нищо общо с повсеместна и неспирна оргия.

Агнес стисна ръката ми, за да ме предупреди да оставя тя да се оправя. Беше усвоила умението на всички в Ардуа Хол да говорят с равен глас и спокойно изражение.

— Просто изпълняваме дълга си към Галаад — отговори тя монотонно като робот, както говореха Лелите, а Ангелът каза:

— Хвала.

После започна доста да друса. Може би харчеха парите за ремонти за пътища, по които пътуват повече хора. Търговията с Канада на практика беше прекратена, така че кой ще иска да ходи в Северен Галаад, ако не живее там?

Автобусът не беше пълен и всичките му пътници бяха от Иконокласата. Пътувахме по панорамния път, който лъкатушеше покрай морето, само дето въобще не беше живописно. Имаше много затворени мотели и крайпътни ресторанти, не един голям и усмихнат червен омар от табелите буквално се разпадаше.

Колкото по на север отивахме, недружелюбието растеше — срещахме гневни погледи, а аз останах с усещането, че мисията ни като Перлени момичета и дори цялата история с Галаад сериозно губи популярност. Никой не ни заплюваше, но хората се мръщеха, все едно наистина им се искаше да го направят.

Колко ли далеч бяхме стигнали? Картата с отбелязания от Леля Лидия маршрут беше у Агнес, но не ми се искаше да я моля да я извади — би било подозрително двете да разглеждаме карта. Автобусът се движеше бавно и аз ставах все по-неспокойна — кога ли някой щеше да забележи отсъствието ни в Ардуа Хол? Щяха ли да повярват на фалшивата ми бележка? Щяха ли да се обадят напред по маршрута ни, да поставят пътни блокади, да спрат автобуса? Толкова се набивахме на очи.

След това се отклонихме от пътя — движението стана еднопосочно — и Агнес започна да кърши пръсти.

— Трябва да изглеждаме спокойни, не забравяй — напомних ѝ.

Отвърна ми с унила усмивка и скръсти ръце в скута си. Усещах я как поема дълбоко въздух и бавно издиша. В Ардуа Хол учат на малко полезни неща, но едно от тях е самоконтролът. Който не е в състояние да се владее, не може да контролира и пътя към изпълнение на дълга си. Не се съпротивлявай на вълните на гнева, използвай гнева си като гориво. Вдишвай. Издишвай. Стъпка встрани. Заобиколи. Отклони се.

Никога нямаше да успея да стана истинска Леля.

Към пет следобед Агнес каза:

— Тук слизаме.

— Това ли е границата? — попитах, тя отговори, че не е, но тук трябвало да се прехвърлим на следващия си транспорт. Свалихме си раниците от мястото за багаж и слязохме от автобуса. Градът беше пълен със заковани с дъски фасади на магазини и изпотрошени прозорци, но имаше една бензиностанция и занемарена магазия.

— Окуражително — отбелязах.

— Върви след мен и не говори — каза Агнес.

Вътре миришеше на изгорели препечени филийки и крака. По рафтовете нямаше почти никаква стока, само трайни храни със зачертани букви на етикетите — консерви, крекери и бисквити. Агнес се приближи към плота с кафемашината — червен, с високи столчета — и седна.

Аз направих същото. На щанда работеше трътлест Икономъж на средна възраст. В Канада щеше да е просто трътлест мъж на средна възраст.

— Да? — попита мъжът.

Явно не остана впечатлен от облеклото ни на Перлени момичета.

— Две кафета, моля — каза Агнес.

Той наля кафетата в чаши и ги плъзна по плота. Кафето сигурно беше престояло цял ден, защото по-лошо от това не бях пила, дори в „Карпиц“. Не исках да дразня този тип, като не си изпия кафето, затова изсипах цяло пакетче захар, което само влоши нещата.

— Топло е за майски ден — каза Агнес.

— Не е май — отговори мъжът.

— Разбира се — каза тя. — Сбърках. Всъщност е юнска луна.

Сега вече мъжът се усмихна.

— Трябва да отидете до тоалетната — каза той. — И двете. През онази врата. Ще я отключа.

Излязохме през вратата. Не беше тоалетна, а барака със стари рибарски мрежи, счупена брадва, кофи, напъхани една в друга, и задна врата.

— Много се забавихте — каза мъжът. — Проклетият автобус все закъснява. Ето ви новите неща. Има фенерчета. Пъхнете си роклите в раниците, по-късно ще ги изхвърля. Трябва да тръгваме.

Дрехите бяха джинси, дълги фланелки, вълнени чорапи и туристически обувки. Карирани жилетки, шапки с козина, непромокаеми якета. Малко ме затрудни левият ръкав на фланелката, нещо се закачи за О-то.

— Скапана фланелка — изругах и после: — Съжалявам.

Никога през живота си не съм се преобличала толкова бързо, но когато свалих сребристата рокля и онези дрехи, се почувствах много повече в кожата си.

Шейсет и трета глава

Намирах дрехите, които ни бяха дали, за крайно неподходящи. Бельото беше много по-различно от обикновените долни дрехи от здрава материя, носени в Ардуа Хол — на мен ми се струваше развратно и се плъзгаше по тялото ми. А останалите дрехи бяха мъжки. Смущаваше ме допирът на грубата тъкан направо до кожата на краката ми, без камизола. Носенето на такива дрехи беше предателство към пола и противно на Божиите закони — миналата година един мъж беше обесен на Стената, защото беше облякъл бельото на жена си. След това тя го открила и го предала — изпълнила дълга си.

— Трябва да ги сваля — казах на Никол. — Това са мъжки дрехи.

— Не, не са — възрази тя. — Джинсите са дамски. Имат различна кройка, виж и сребристите купидончета. Определено са женски.

— В Галаад никога няма да повярват на това — казах. — Веднага ще ме нашибат с камшик, че и по-лошо.

— Ние не отиваме в Галаад — уточни Никол. — Разполагаме с две минути, преди да се присъединим към нашето приятелче отвън, затова ще го преглътнеш.

— Моля?

Понякога просто не проумявах какви ги дрънка сестра ми.

Тя се засмя тихо.

— Означава да се примириш — обясни.

Отивахме на място, където тя ще разбира езика, помислих си. А аз — не.

Мъжът имаше очукан пикап. Тримата се натъпкахме на предната седалка. Започваше да ръми.

— Благодаря, че правите това за нас — казах му.

— Плащат ми — изсумтя той в отговор, — че си пъхам врата в примката. Много съм стар за тази работа.

Шофьорът сигурно беше пил, докато ние сме се преобличали, защото усещах мириса на алкохол. Помнех миризмата от празненствата, които Командир Кайл организираше, докато бях още малка. Роза и Вира понякога допиваха останалото по чашите. Зила — не толкова.

Сега, когато щях да напусна Галаад завинаги, ми беше мъчно за Зила, за Роза и за Вира, за предишния ми дом и за Табита. Тогава не бях без майка, но сега имах чувството, че съм. Леля Лидия ми беше нещо като майка, макар и доста строга, но повече нямаше да я видя. Тя беше казала на Никол и на мен, че истинската ни майка е жива и ни очаква в Канада, обаче аз се опасявах, че може да умра, преди да стигна там. Ако станеше така, никога нямаше да я видя отново в този свой живот. В момента тя беше за мен само една разкъсана снимка. Беше отсъствие, празнина вътре в мен.

Въпреки изпития алкохол мъжът шофираше бързо и добре. Пътят лъкатушеше и беше хлъзгав от ръмящия дъждец. Километрите се нижеха, луната се издигна над облаците и посребри върхарите на дърветата. От време на време се мяркаше по някоя къща — тъмна или само с няколко светещи прозореца. Стараех се да потискам тревожните си опасения, а после съм заспала.

Сънувах Бека. Беше до мен на предната седалка на пикапа. Не я виждах, но знаех, че е там. Насън ѝ казах: „Значи все пак дойде с нас. Много се радвам“. Но тя не отговори.

Шейсет и четвърта глава

Нощта се изниза в мълчание. Агнес спеше, а мъжът, който шофираше, не беше разговорлив. Сигурно за него просто сме били товар, който трябва да достави, а кой разговаря с товара си?

След известно време завихме по тясно отклонение — пред нас заблещука вода. Спряхме до нещо, което изглеждаше като частен пристан. Имаше моторница, в която седеше някой.

— Събуди я — поръча шофьорът. — Събирайте си нещата, ето я лодката.

Смушках Агнес в ребрата, тя се сепна и се събуди.

— Събуждай се, сънливке — казах.

— Колко е часът?

— Часът за лодка. Да тръгваме.

— Приятно пътуване — пожела ни нашият шофьор. Агнес отново започна да му благодари, но той я прекъсна. Изхвърли новите ни раници от пикапа и изчезна, преди да сме преполовили разстоянието до лодката. Аз светех с фенерче, за да виждаме пътя.

— Угаси фенерчето — тихо подвикна човекът в лодката. Беше мъж с непромокаемо яке с вдигната качулка, но гласът му звучеше млад. — Достатъчно добре се вижда. Не бързайте. Седнете на средната седалка.

— Това океанът ли е? — попита Агнес.

— Още не — засмя се той. — Това е река Пенобскот. Скоро ще стигнете и до океана.

Моторът беше електрически и много тих. Лодката плаваше точно в средата на реката, луната беше като полумесец и се отразяваше във водата.

— Погледни — прошепна Агнес. — Никога не съм виждала такава красота! Като светла диря е!

В този момент се почувствах по-възрастна от нея. Вече бяхме почти извън Галаад и правилата се променяха. Тя отиваше на ново място, нямаше да знае как да се държи, обаче аз се прибирах у дома.

— Съвсем на открито сме. Ами ако ни види някой? — попитах мъжа. — Ако съобщят на Очите?

— Хората тук не говорят с Очите — каза той. — Не обичаме да ни слухтят.

— Вие контрабандист ли сте? — попитах, защото си спомних какво ми беше казала Ейда.

Сестра ми ме смушка: отново лоши обноски. В Галаад не задаваш преки въпроси.

Той се засмя.

— Границите са само линии на картата. Хората и предметите се движат през тях. Аз съм просто доставчик.

Реката ставаше все по-широка. Мъглата се вдигаше и се виждаха неясните очертания на бреговете.

— Ето го — каза най-сетне мъжът. Различавах по-тъмен силует във водата. — „Нели Дж. Банкс“[37]. Вашият билет за рая.

XXIII

Стена

Ръкописът от Ардуа Хол

Шейсет и пета глава

Леля Видала беше открита просната зад моята статуя в коматозно състояние от възрастната Леля Клоувър и двамата седемдесетгодишни градинари. Заключението на парамедиците, които пристигнаха, беше, че тя е прекарала удар — диагноза, потвърдена и от лекарите ни. В Ардуа Хол плъзна слух, хората кимаха тъжно с глава, обещаваха си да се молят за възстановяването на Леля Видала. Наблизо беше намерен скъсан перлен наниз на Перлено момиче: някой явно го беше изгубил — прахосническо невнимание. Ще издам меморандум за бдителността във връзка с предметите, които е наш дълг да пазим. Перлите не растат по дърветата, ще кажа, дори изкуствените, не бива и да ги даваме на свинете. Не че в Ардуа Хол има свине, ще добавя лукаво.

Посетих Леля Видала в интензивното отделение. Тя лежеше по гръб със затворени очи, имаше тръбичка в носа и още една в ръката.

— Как е нашата скъпа Леля Видала? — попитах Лелята медицинска сестра, която дежуреше.

— Молих се за нея — каза Леля Еди-коя си. Не помня имената на медицинските сестри, такава им е съдбата. — Тя е в кома, но това може би ще подпомогне процеса на оздравяване. Може би ще има лека парализа. Опасяват се, че и говорът ѝ може да се окаже засегнат.

— Ако се възстанови — отбелязах.

— Когато се възстанови — поправи ме укорително сестрата. — Не говорим отрицателно, когато пациентите ни могат да ни чуят. Може да ви се струва, че спят, но всъщност са съвсем будни.

Поседях до Леля Видала, докато медицинската сестра си тръгна. След това набързо прегледах фармацевтичните средства, с които разполагам. Да увелича ли дозата на обезболяващото? Да прекъсна тръбичката към ръката ѝ? Да стисна кислородната ѝ тръба? Не направих нищо такова. Привърженичка съм на усилията, но не на ненужните усилия — Леля Видала най-вероятно щеше да напусне света и без моя помощ. Преди да си тръгна от интензивното отделение, прибрах в джоба си малка ампула морфин, защото предвидливостта е основна добродетел.

Докато се настанявахме за обяд в трапезарията, Леля Хелена отбеляза отсъствието на Леля Виктория и на Леля Имортел.

— Мисля, че постят — казах. — Вчера ги мярнах в читалнята на библиотека „Хилдегард“, вглъбени в своите Библии. Надяват се с пост да получат напътствие свише за предстоящата си мисия.

— Похвално — каза Леля Хелена. Продължи дискретно да брои присъстващите. — Къде е нашата нова последователка Джейд?

— Сигурно още е болна — отговорих. — Женско неразположение.

— Ще отида да проверя — каза Леля Хелена. — Може да се нуждае от грейка. Вход В, нали?

— Много мило от ваша страна — казах. — Да. Мисля, че живее в мансардата на третия етаж.

Надявах се Никол да е оставила бележката за бягството си на видно място.

Леля Хелена се върна бързо, замаяна от превъзбуда след откритието си: Джейд беше избягала.

— С някакъв водопроводчик, който се казва Гарт — додаде Леля Хелена. — Твърди, че била влюбена.

— Много жалко — казах. — Трябва да намерим и двамата, да ги порицаем и да се уверим, че са бракосъчетани както си му е редът. Джейд е много непохватна и бездруго нямаше да стане достойна за уважение Леля. Погледнете нещата от хубавата им страна — населението на Галаад може би ще се увеличи след този съюз.

— Но къде се е запознала с този водопроводчик? — възкликна Леля Елизабет.

— Имаше оплакване за недостиг на вода за къпане тази сутрин във вход А — отговорих. — Сигурно те са повикали водопроводчика. Явно е било любов от пръв поглед. Младите хора са импулсивни.

— Никой в Ардуа Хол не би трябвало да се къпе сутрин — каза Леля Елизабет. — Освен ако някой не е нарушавал правилата.

— За жалост, това не е изключено — казах. — Плътта е слаба.

— А, да, много слаба — съгласи се Леля Хелена. — Но как е излязла през портата? Няма пропуск, не би трябвало да я пуснат.

— Момичетата на тази възраст са много пъргави — напомних им. — Сигурно е прескочила Стената.

Продължихме обяда си — сухи сандвичи и резултатът от убийствен експеримент с домати, десертът беше рядък желиран крем с подправки — и в края на скромното ни хранене преждевременното бягство на Джейд, нейният акробатичен подвиг по прескачането на Стената и вироглавият ѝ избор да реализира женската си съдба в обятията на водопроводчик от класата на Икономъжете, станаха достояние на всички.

XXIV

Корабът „Нели Дж. Банкс“

Свидетелски разказ 369В

Шейсет и шеста глава

Спряхме до кораба. На палубата се виждаха три силуета, фенерче просветна за кратко.

— Седни на ръба и преметни крака — каза нечий глас.

Някой ме хвана за ръката. И после се озовахме на палубата.

— Капитан Мишименго — каза гласът. — Да влезем вътре.

Чу се тихо бучене и усетих, че корабът се движи.

Влязохме в малка кабина с плътни завеси на прозорците, няколко контролни уреда и нещо, което вероятно беше радарът на кораба, макар че нямах възможност да го огледам по-отблизо.

— Радвам се, че успяхте — каза капитан Мишименго. Ръкува се с нас — липсваха два от пръстите му. Беше набит, около шейсетгодишен, с почерняла от слънцето кожа и къса черна брада. — Ето нашата история, ако някой ви попита: това е шхуна за лов на треска, на слънчеви батерии, с резервен двигател с гориво. Плаваме под ливански флаг. Доставили сме товар от треска и лимони със специално разрешително, което ще рече за черния пазар, и сега се връщаме обратно. Денем не бива да се показвате — научих от своя човек, чрез Бърт, който ви докара на пристана, че скоро ще започнат да ви търсят. Има къде да спите — в трюма. Ако дойдат от бреговата охрана, проверката няма да е обстойна — познаваме се с тези типове.

Той потри пръстите си, за да покаже, че им плащат — познавах жеста.

— Имате ли някаква храна? — попитах. — Не сме хапнали почти нищо цял ден.

— Ясно — каза капитанът.

Поръча ни да го почакаме и се върна с две чаши чай и няколко сандвича. Бяха със сирене, ама не галаадското, а истинско — козе сирене със ситно накълцан лук, какъвто обичаше Мелани.

— Благодаря — каза Агнес.

Аз вече бях започнала да ям и промърморих едно „благодаря“ с пълна уста.

— Приятелката ви Ейда праща поздрави, скоро ще се видите — каза ми капитан Мишименго.

Преглътнах.

— Откъде познавате Ейда?

Той се засмя.

— Всички сме свързани. Поне тук. Навремето ходехме заедно на лов за сърни в Нова Скотия.

Спуснахме се до мястото, където щяхме да спим, по една стълба. Капитан Мишименго слезе първи и включи осветлението. В трюма имаше няколко фризера и големи правоъгълни метални сандъци. Един от тях беше с отворен капак, крепящ се на панти, а вътре се виждаха два спални чувала, които не изглеждаха много чисти, явно не бяхме първите, които ги използват. Мястото вонеше на риба.

— Дръжте вратата на кутията отворена, стига да нямаме проблеми — каза капитан Мишименго. — Приятни сънища. Да спите в кош, да сънувате грош.

После чухме как стъпките му се отдалечават.

— Това е ужасно — прошепнах на Агнес. — Смърди на риба. И спалните чували. Сигурно имат въшки.

— Трябва да сме благодарни — каза тя. — Хайде да спим.

Татуировката ме понаболяваше, затова се наложи да легна на дясната си страна, за да не я притискам. Дали не бях получила натравяне на кръвта? Ако беше станало така, бях загазила, защото на борда със сигурност нямаше лекар.

Събудихме се още по тъмно, защото корабът се клатеше. Агнес се измъкна от металната ни кутия и се качи по стълбата да провери какво става. И на мен ми се искаше, но наистина не се чувствах добре.

Тя се върна долу с термос с чай и две твърдо сварени яйца. Съобщи, че сме стигнали до океана и че вълните люшкат кораба. Не си представяла, че може да бъдат толкова големи, макар че според капитан Мишименго не били нищо особено.

— О, боже! — възкликнах. — Дано да не стават по-големи. Мразя да повръщам.

— Моля те, не използвай Божието име да ругаеш — каза тя.

— Извинявай. Но ако изобщо има Бог, здравата ми е прецакал живота.

Мислех, че сега вече ще се ядоса, но тя каза само:

— Не си уникално явление. На никого не му е лесно в живота. Но може би Бог те е прецакал, както се изразяваш, поради основателна причина.

— Направо нямам търпение да разбера каква е тя, мамка му — изригнах.

Болката в ръката ме правеше много раздразнителна. Не биваше да съм толкова саркастична и не биваше да ругая пред нея.

— Мислех, че си проумяла истинската цел на мисията ни — каза тя. — Спасението на Галаад. Прочистването. Обновяването. Това е причината.

— Ти да не си въобразяваш, че тази гнилоч може да бъде обновена? — попитах. — Изгорете всичко до основи!

— Защо искаш да навредиш на толкова много хора? — попита ме тя благо. — Това е моята страна. Там съм отраснала. Нейните лидери я съсипаха. Искам положението там да се подобри.

— Да, добре — казах. — Разбирам. Извинявай. Нямах предвид теб. Ти си ми сестра.

— Приемам извинението ти. Благодаря за разбирането.

Няколко минути поседяхме смълчани в тъмното. Чувах я как диша, въздъхна няколко пъти.

— Според теб ще се получи ли? — попитах накрая. — Ще стигнем ли там?

— Не зависи от нас — отговори.

Шейсет и седма глава

В началото на втория ден много се разтревожих за Никол. Твърдеше, че не е болна, но имаше треска. Спомних си как в Ардуа Хол ни учеха да се грижим за болните и се опитах да я поддържам хидратирана. На борда имаше лимони, затова успях да смеся сока им с чай, сол и малко захар. Вече ми беше по-лесно да се качвам и да слизам по стълбата, която водеше към нашето спално помещение, и си помислих, че с дълга пола щеше да ми бъде много по-трудно.

Беше доста мъгливо. Все още бяхме в галаадски води и по обяд имахме проверка от бреговата охрана. Двете с Никол затворихме отвътре капака на металния ни сандък. Тя здраво стисна ръката ми и двете притихнахме и застинахме неподвижно. Чувахме стъпки край нас и гласове, но звуците заглъхнаха и сърцето ми престана да тупти толкова учестено.

По-късно имахме проблеми с двигателя, както установих, когато се качих горе за още лимонов сок. Капитан Мишименго ми се стори разтревожен — приливите и отливите по тези места били много силни и бързи, затова, ако останем без мощност, щели да ни завлекат в открито море или да ни потопят в залива Фънди и да се разбием в канадския бряг, където щели да конфискуват кораба и да арестуват екипажа. Корабът се носеше на юг, означаваше ли това, че ще ни върне обратно в Галаад?

Зачудих се дали на капитан Мишименго не му се иска да не се беше съгласявал да ни качи на борда. Каза ми, че ако корабът бъде преследван и заловен, а нас ни намерят, капитанът ще бъде обвинен в контрабанда на жени. Щели да му конфискуват кораба и тъй като той бил роден в Галаад и бил избягал от Галаадската родина през границата с Канада, Галаад щял да си го поиска като гражданин и да го съди като трафикант, което щяло да го съсипе.

— Излагаме ви на прекалено голяма опасност — казах, когато чух всичко това. — Нали споменахте, че имате уговорка с бреговата охрана?

— Те ще отричат, няма нищо писмено — обясни той. — Кой иска да го застрелят, че взима подкупи?

За вечеря имаше сандвичи с пилешко, но Никол не беше гладна и искаше да спи.

— Много ли ти е зле? Може ли да ти пипна челото? — Кожата ѝ гореше. — Искам само да ти кажа, че съм безкрайно признателна, задето те има в живота ми — уверих я. — Щастлива съм, че си ми сестра.

— И аз — каза тя. След минутка попита: — Според теб дали някога ще видим майка си?

— Вярвам, че ще я видим.

— Мислиш ли, че тя ще ни хареса?

— Ще ни обича — казах, за да я успокоя. — И ние ще я обичаме.

— Не е достатъчно да си роднина с някого, за да го обичаш — промърмори тя.

— Обичта изисква дисциплина, като молитвата — казах. — Искам да се помоля за теб, за да се почувстваш по-добре. Имаш ли нещо против?

— Няма да помогне. Няма да се почувствам по-добре.

— Но аз ще се почувствам — уверих я, затова тя се съгласи.

— Мили боже, нека приемем миналото с всичките му грешки, нека продължим напред към по-хубаво бъдеще с прошка и любяща доброта. И дано всяка от нас бъде признателна за сестра си, дано и двете да видим отново майка си и двамата си различни бащи. Нека помним и Леля Лидия и дано бъдат простени нейните грехове и недостатъци, както се надяваме да бъдат простени и нашите собствени. Нека бъдем признателни и на своята сестра Бека, където и да се намира. Моля те, благослови всички тях. Амин.

Когато приключих, Никол вече спеше.

И аз се помъчих да заспя, но в трюма беше по-задушно от всякога. След това чух стъпки по металната стълба. Капитан Мишименго.

— Моля да ни извините, но трябва да ви свалим — каза той.

— Сега ли? — попитах. — Посред нощ?

— Съжалявам — повтори капитанът. — Оправихме мотора, но нямаме достатъчно мощност. В момента сме в канадски води, но не сме близо до мястото, където трябва да ви отведем. Не можем да влезем в пристанище, прекалено опасно е. Приливът е против нас.

Обясни, че се намираме до източния бряг на залива Фънди. С Никол трябвало само да се доберем до брега и всичко щяло да бъде наред. Той обаче не можел да рискува кораба и екипажа си.

Никол спеше дълбоко, наложи се да я разтърся, за да се събуди.

— Аз съм, сестра ти.

Капитан Мишименго повтори думите си и пред нея — трябваше незабавно да слезем от „Нели Дж. Банкс“.

— Да не искате да плуваме? — попита Никол.

— Ще ви качим в надуваема лодка — каза той. — Обадил съм се, ще ви очакват.

— Тя не е добре — намесих се. — Не може ли да го направим утре?

— Не — заяви капитан Мишименго. — Ще започне отливът. Пропуснете ли тази възможност, течението ще ви завлече в открито море. Облечете си най-топлите дрехи и се качете на палубата след десет минути.

— Най-топлите дрехи ли? — попита Никол. — Не сме си взели арктическия гардероб.

Облякохме всички дрехи, които имахме. Туристическите обувки, топлите шапки, непромокаемите якета. Никол се качи по стълбата първа — не беше много стабилна и се държеше само с дясната си ръка.

На палубата капитан Мишименго ни чакаше с човек от екипажа си. Бяха ни приготвили спасителни жилетки и един термос. От лявата страна към кораба се носеше стена от мъгла.

— Благодаря ви — казах на капитан Мишименго. — За всичко, което направихте за нас.

— Извинете, че не мина по план — отговори той. — На добър път!

— Благодаря ви — повторих. — На добър път и на вас!

— Ако можете, не навлизайте в мъглата.

— Страхотно — каза Никол. — Сега пък мъгла. Само това ни трябва.

— Може да се окаже за добро изтъкнах.

Спуснаха ни с надуваемата лодка. Имаше малък мотор със слънчева батерия — наистина се управлява съвсем лесно, увери ни капитан Мишименго: включване, празен ход, напред, назад. Имаше и две весла.

— Бутай — каза Никол.

— Моля?

— Избутай лодката от кораба. Не с ръце. Ето ти весло.

Успях да избутам лодката, но немного сръчно. За пръв път държах в ръка гребло. Чувствах се непохватна.

— Сбогом, „Нели Дж. Банкс“ — казах. — Бог да те поживи!

— Не си прави труда да махаш, не те виждат — предупреди ме Никол. — Сигурно се радват, че се отървават от нас, от опасния си товар.

Бяха мили — казах.

— Да не мислиш, че не печелят една камара пари?

„Нели Дж. Банкс“ се отдалечаваше от нас. Надявах се да им провърви.

Усещах как приливът сграбчва надуваемата лодка. Капитан Мишименго ни беше посъветвал да управляваме лодката под ъгъл — опасно било да плаваме направо, защото лодката можело да се преобърне.

— Дръж ми фенерчето — каза Никол. С дясната си ръка човъркаше копчетата на мотора. Запали го. — Този прилив е като река.

Наистина се движехме бързо. На брега от лявата ни страна имаше някакви светлини, но много далече. Беше студено, от онзи студ, дето пронизва през дрехите.

— Наближаваме ли брега? — попитах след малко.

— Надявам се — отвърна Никол. — Защото, ако не е така, скоро ще се върнем в Галаад.

— Може да скочим зад борда — предложих.

Каквото и да се случеше, невъзможно беше да се върнем обратно в Галаад — вече сигурно бяха открили отсъствието на Никол и че тя всъщност не е избягала с мъж. Не можехме да предадем Бека и всичко, което беше сторила за нас. По-добре да умрем.

— Мамичката му — изруга Никол. — Двигателят спря.

— О, не — възкликнах. — Можеш ли…

— Опитвам се. Мамка му проклета!

— Какво? Какво има?

Трябваше да повиша глас — от всички страни ни обгръщаха мъгла и шумът на водата.

— Късо съединение, струва ми се — каза Никол. — Или акумулаторът е паднал.

— Да не би да са го направили нарочно? — попитах. — Може би искат да умрем?

— Няма начин! — каза Никол. — Защо ще убиват клиентите си? Сега трябва да гребем.

— Да гребем ли? — попитах.

— Да, с веслата. Аз мога само с дясната ръка, другата е като праханка. Само не ме питай какво е праханка, по дяволите!

— Не съм виновна, че не знам такива неща.

— Сега точно ли искаш да го обсъждаме? Адски съжалявам, обаче в момента положението е страшно критично! Веднага грабвай веслото.

— Добре де, ето, взех го.

— Пъхни го в ключа. В ключа за греблото! Ето това нещо! Така, сега с две ръце. Добре, гледай мен. Като кажа: давай, спусни веслото във водата и го дръпни — каза Никол. Всъщност крещеше.

— Не знам как. Чувствам се безполезна.

— Престани да плачеш — каза тя. — Не ме интересува как се чувстваш! Просто го направи! Веднага! Когато ти кажа, дръпни греблото към себе си. Виждаш ли светлината? Приближава се!

— Според мен не се приближава — възразих. — Много сме далеч. Морето ще ни завлече.

— Не, няма — настоя Никол. — Не и ако се постараем. Хайде, давай! И пак! Точно така. Давай! Давай! Давай!

XXV

Пробуждане

Ръкописът от Ардуа Хол

Шейсет и осма глава

Леля Видала отвори очи. Още не беше продумала. Работеше ли изобщо умът ѝ? Помнеше ли, че е видяла момиче на име Джейд, облечено със сребристата рокля на Перлените момичета? Помнеше ли удара, който я е повалил? Щеше ли да го каже? Ако отговорът на първия въпрос беше „да“, и на втория щеше да бъде „да“. Щеше да събере две и две… кой, освен мен би подпомогнал такъв сценарий? Ако ме изобличеше пред някоя медицинска сестра, информацията веднага щеше да стигне до Очите и после часовникът щеше да спре. Трябваше да взема предпазни мерки. Но какви и как?

В Ардуа Хол се говореше, че ударът ѝ е бил предизвикан от преживян шок или дори от някакво нападение. Съдейки по следите от стъпки в пръстта, явно е била завлечена зад статуята ми. Прехвърлиха я от интензивното в реанимация, а Леля Елизабет и Леля Хелена се редуваха да седят до леглото ѝ и да чакат първите ѝ думи — и двете се подозираха взаимно. Не можех да остана насаме с нея.

Бележката на избягалото момиче беше обект на многобройни спекулации. Хрумването за водопроводчика беше чудесно — убедителна подробност. Гордея се с изобретателността на Никол и се надявам тя да ѝ бъде от полза в близко бъдеще. Способността да измисляш убедителни лъжи, е талант, който не бива да се подценява.

Естествено, потърсиха мнението ми относно уместния начин на действие. Не е ли редно да организираме издирване? Заявих, че сегашното местоположение на момичето няма голямо значение, ако целта е брак и потомство, но Леля Елизабет възрази, че мъжът може да се окаже похотлив измамник и дори агент на „Мейдей“, промъкнал се в Ардуа Хол предрешен. И в двата случая щеше да се възползва от Джейд и после да я изостави, след което тя щеше да бъде годна само за Прислужница, поради което се налагало веднага да я намерим и да арестуваме въпросния мъж за разпит.

Ако наистина имаше мъж, точно това би следвало да предприемем — разумните момичета не напускат Галаад, а добронамерените мъже не бягат заедно с тях. Затова се наложи да се съглася и изпратихме отряд от Ангели да претърси околните къщи и улици. Ангелите не бяха въодушевени — преследването на заблудени млади момичета не беше представата им за героизъм. Излишно е да казвам, че не намериха нито Джейд, нито измисления от нея водопроводчик.

Леля Елизабет сподели мнението си, че в цялата история има нещо много подозрително. Съгласих се с нея и признах, че съм не по-малко озадачена. Само че какво може да се направи? Следата вече бе изстинала и можехме само да чакаме как ще се развият събитията.

Не беше лесно да заблудим Командир Джъд. Той ме повика в кабинета си на спешна среща.

— Изгубили сте бебето Никол! — Целият трепереше от овладян гняв и от страх: тъкмо беше докопал Никол, а тя му се беше изплъзнала — това нямаше да се хареса на Съвета. — Кой друг знае за истинската ѝ самоличност?

— Никой — уверих го. — Вие и аз. И самата Никол, разбира се. Прецених за уместно да споделя с нея тази информация, за да я убедя в по-висшето ѝ предназначение. Никой друг.

— Не бива да узнават! Как го допуснахте? Да я доведете в Галаад, а после да ви я отмъкнат… Репутацията на Очите ще пострада, да не говорим за тази на Лелите!

Не мога да ви опиша колко приятно ми беше да гледам как Джъд се гърчи, но си лепнах най-мрачното изражение, на което бях способна.

— Вземаме мерки — казах. — Тя или наистина е избягала с онзи мъж, или е била отвлечена. Ако е второто, извършителят най-вероятно работи с „Мейдей“.

Печелех време. Човек винаги печели нещо.

Броях часовете. Часовете, минутите, секундите. Имах основание да се надявам, че пратеничките ми са на път и ще посеят семето на гибелта на Галаад. Неслучайно от години правех копия на папките със секретните документи за престъпленията на висшестоящите в Галаад.

Намериха раничките на двете Перлени момичета в началото на стара туристическа пътека във Върмонт. В тях бяха роклите им на Перлени момичета, обелки от портокал и един перлен наниз. Претърсиха района с кучета. Без резултат.

Просто някой опитваше да отвлече вниманието.

Ремонтният ни отдел проучи оплакването за недостиг на вода от Лелите във вход А и Б и откриха клетата Леля Имортел в резервоара — запушила беше тръбата. Пестеливото дете беше съблякло дрехите си, за да може друго момиче да ги използва — намериха ги старателно сгънати на най-горното стъпало на стълбата. От приличие не беше свалила бельото си. Точно такова поведение очаквах от нея. Не мислете, че не съм опечалена от загубата ѝ, но си напомних, че саможертвата ѝ беше доброволна.

Тази новина предизвика нова вълна от предположения: разнесе се слух, че Леля Имортел е била убита, а имаше ли по-вероятен извършител от изчезналата канадка, известна като Джейд, спечелена наскоро за вярата ни? Много от Лелите — сред тях и онези, които бяха приветствали толкова доволно и възторжено нейната поява — в момента твърдяха как още от самото начало са надушвали нещо измамно в нея.

— Ужасен скандал — каза Леля Елизабет. — Ще ни се отрази зле!

— Ще го прикрием — казах. — Ще кажа, че Леля Имортел е отишла да провери къде е повредата в резервоара, за да спести труда на ценни работници. Сигурно се е спънала или е припаднала. Нещастен случай при самоотвержено изпълнение на дълга. Това ще кажа на тържественото и хвалебствено погребение, което ще организираме.

— Гениално — каза Леля Хелена, но с нотка на съмнение.

— Смятате ли, че някой ще повярва? — попита Леля Елизабет.

— Ще повярват на онова, което е в интерес на Ардуа Хол — отсякох категорично. — А то е същото като собствения им интерес.

Спекулациите се засилваха обаче. Двете Перлени момичета бяха минали през портата — Ангелите на пост се кълняха в това — и документите им били наред. Дали едната е била Леля Виктория, която още не се появяваше в столовата? Ако не, къде беше тя? А ако е била тя, защо е заминала за мисията си по-рано, преди Благодарението? Не е била придружавана от Леля Имортел, така че кое е било второто Перлено момиче? Възможно ли е Леля Виктория да е имала съучастничка в двойното бягство? Защото случилото се все повече започваше да прилича на бягство. Стигнахме до извода, че оставената бележка също е част от плана и цели да ни измами и да забави преследването. Лелите шушукаха помежду си за вероломството и лукавството на незрелите момичета — особено чужденките.

Пристигна новината, че две Перлени момичета са били забелязани на автогарата в Портсмут, Ню Хампшър. Командир Джъд издаде заповед за издирване — тези измамнички, както ги нарече той, трябвало да бъдат заловени и доведени за разпит. И да не разговарят с никой друг, освен с него. Направят ли опит за бягство, заповедта беше да се стреля на месо.

— Доста сурово — отбелязах. — Те са неопитни. Сигурно са били подведени.

— При тези обстоятелства бебето Никол ще ни бъде по-полезно мъртво, отколкото живо — отсече той. — Нали го разбирате, Лельо Лидия?

— Извинете глупостта ми — отвърнах. — Аз вярвах, че тя е искрена в желанието си да се присъедини към нас. Щеше да е огромен успех, ако беше истина.

— Ясно е, че е шпионка, внедрена в Галаад под фалшив претекст. Жива може да предизвика провала и на двама ни. Не разбирате ли колко уязвими ще бъдем, ако някой друг я залови и я накара да проговори? Доверието в мен ще се стопи. Ще се размахат дългите ножове, и то не само за мен — вашето управление в Ардуа Хол ще приключи, с вас също ще бъде свършено.

Обича ме, не ме обича — превръщам се просто в инструмент, който той ще използва и после ще захвърли. Само че тази игра се играе от двама.

— Съвсем вярно — съгласих се. — За съжаление, някои хора в страната ни са обсебени от мисълта за отмъстителна разплата. Не вярват, че вие винаги действате с най-добри намерения, особено когато организирате своите чистки. Но в конкретния случай, както винаги, сте избрали най-мъдрия вариант.

С тези думи предизвиках усмивката му, макар и доста напрегната. Връхлетя ме спомен, и то не за пръв път. Облечена съм с кафявата си власеница, вдигам пистолета, прицелвам се и стрелям. Има ли куршум, или няма?

Има.

Отново отидох на посещение при Леля Видала. Леля Елизабет седеше до леглото ѝ, плетеше от онези шапчици за преждевременно родени бебета, които напоследък са толкова модерни. Дълбоко признателна съм на съдбата, че така и не се научих да плета.

Очите на Видала бяха затворени. Дишаше равномерно — лош късмет.

— Тя проговори ли вече? — попитах.

— Не, нито дума — отговори Леля Елизабет. — Не и откакто аз съм тук.

— Чудесно е, че си толкова грижовна, но сигурно си изтощена — отбелязах. — Аз ще те заменя. Иди си вземи чай.

Тя ми хвърли подозрителен поглед, но излезе.

Когато напусна стаята, се наведох и казах силно в ухото на Вид ала:

— Събуди се!

Очите ѝ се отвориха. Спряха се на мен. После прошушна съвсем ясно, без да заваля:

— Това е твое дело, Лидия. Ще увиснеш на въжето.

Изражението ѝ беше едновременно ликуващо и отмъстително — най-сетне имаше солидно обвинение и беше на крачка да получи поста ми.

— Изморена си — казах. — Заспивай.

Тя отново затвори очи.

Търсех в джоба си ампулата морфин, която носех, когато Елизабет се върна.

— Забравих си плетката — каза.

— Видала проговори, докато те нямаше.

— Какво каза?

— Сигурно е получила мозъчно увреждане — отговорих. — Обвинява вас, че сте я ударили. Твърди, че сте съучастница на „Мейдей“.

— Но кой ще ѝ повярва! — пребледня Елизабет. — Ако я е ударил някой, трябва да е било онова момиче Джейд.

— Трудно може да се предвиди в какво ще повярват хората — изтъкнах. — Някои може да преценят за най-уместно да ви изобличат. Не всички Командири останаха доволни от безславната кончина на доктор Гроув. Чувала съм да говорят, че сте неблагонадеждна — обвинили сте Гроув, кой знае кого още може да обвините? — затова ще предпочетат твърденията на Видала пред вашите. Хората обичат да има изкупителна жертва.

Елизабет седна.

— Истинска катастрофа — каза тя.

— Не за пръв път изпадаме в затруднение, Елизабет — напомних ѝ меко. — Спомнете си Благодарението. И двете успяхме да се измъкнем невредими. И оттогава правим необходимото.

— Винаги повдигате духа ми, Лидия — каза тя.

— Много жалко, че Видала е алергична — отбелязах. — Дано не получи астматичен пристъп, докато спи. А сега трябва да тръгвам, имам среща. Оставям Видала във вашите грижовни ръце. Забелязах, че възглавниците ѝ се нуждаят от понаместване.

С един куршум два заека — ако стане така, какво огромно естетическо и практично удовлетворение, а също и отклоняване на вниманието, което ще отвори нов път за бягство. Макар и не за мен, защото има нищожен шанс да се измъкна невредима от разкритията, които несъмнено ще последват, след като Никол се появи по телевизионните новини в Канада и направи разкритията, които съм ѝ поверила.

Часовникът тиктака, минутите се нижат. Чакам. Чакам.

На добър път, пратенички мои, мои сребърни гълъбици, мои ангели на разрушението. Плавно кацане.

XXVI

Пристигане

Свидетелски разказ 369В

Шейсет и девета глава

Не знам от колко време сме в надуваемата лодка. Като че ли от часове. Съжалявам, че не мога да бъда по-точна.

Имаше мъгла. Вълните бяха много високи, обливаха ни с вода и пръски. Беше студено, като смърт. Приливът беше устремен и ни влачеше към открито море. Ужасно се страхувах, мислех, че ще умрем. Че надуваемата лодка ще се напълни с вода, ще ни изхвърли в океана и ние ще потънем и ще се удавим. Посланието на Леля Лидия щеше да се изгуби и всички жертви щяха да се окажат напразни.

Мили Боже, молех се безмълвно, моля те, помогни ни да се доберем невредими до сушата. А ако трябва да умре някой, нека бъда само аз.

Гребяхме ли, гребяхме. Всяка с по едно весло. За пръв път се качвах на лодка, затова не знаех какво да правя. Чувствах се слаба и изморена, ръцете ми се схващаха от болка.

Не мога — оплаках се.

— Продължавай! — нареди Никол. — Справяме се!

Чувах как вълните се разбиват в брега някъде наблизо, но беше толкова тъмно, че не го виждах. А после една огромно вълна връхлетя лодката и Никол кресна:

— Греби! Греби, иначе умираме!

Чу се някакво хрущене, може би чакъл, после ни връхлетя още една голяма вълна, надуваемата лодка се катурна настрани и ни изхвърли на сушата. Бях до колене във вода, следващата вълна ме повали, но успях да се изправя, а ръката на Никол се пресегна в тъмното и ме издърпа върху някакви големи скали. След това се изправихме, недостижими за океана. Цялата треперех, зъбите ми тракаха, не си усещах ръцете и краката. Никол ме прегърна.

— Успяхме! Успяхме! Мислех, че ще умрем! — развика се тя. — И дано да е брегът, на който би трябвало да пристигнем, мамка му!

Смееше се и се задъхваше за глътка въздух.

Благодаря ти, мили Боже — бях признателна с цялото си сърце.

Седемдесета глава

Размина ни се на косъм. За малко и ние да ритнем кофата. Приливът можеше да ни отнесе чак до Южна Америка, но сигурно от Галаад щяха да ни арестуват и да ни обесят на Стената. Много се гордеех с Агнес — след онази нощ тя ми стана истинска сестра. Не се предаде дори когато силите ѝ свършваха. Не бих могла да греба сама в онази надуваема лодка.

Скалите бяха коварни. Имаше много хлъзгави водорасли. Не виждах много добре, защото беше тъмно. Агнес беше до мен и добре че беше така, защото вече не бях на себе си. Не усещах лявата си ръка — все едно беше отделена от тялото ми и се държеше само на ръкава.

Покатерихме се по големите скали и прецапахме през водата, подхлъзвахме се и се пързаляхме. Не знаех накъде вървим, но докато се катерехме, щяхме да се отдалечаваме от водата. Бях почти заспала, толкова бях изморена. Мислех си: стигнах дотук, а сега ще взема да се проваля, да падна и да се претрепя. Бека каза: почти пристигнахме. Не помнех да е била в надуваемата лодка, но сега беше до нас на брега, само че не я виждах, защото беше тъмно. А после я чух отново: погледни нагоре, следвай светлините.

Някой се провикна от висока скала. Горе се движеха светлинки, нечий глас кресна:

— Ето ги!

А друг се обади:

— Насам!

Бях твърде изморена, за да отговоря. После стана по-песъчливо, а светлините се спускаха по склона към нас отдясно.

Едно от светилата се оказа в ръцете на Ейда.

— Ти успя — каза тя, а аз отговорих:

— Да. — И се строполих.

Някой ме вдигна и ме понесе. Гарт.

— Какво ти казах? Браво на теб. Знаех си, че ще успееш!

Ухилих се до ушите.

Покатерихме се по някакъв склон, а горе имаше ярки светлини и хора с телевизионни камери.

— Усмивка! — обади се някой.

После припаднах.

Откараха ни със самолет до медицинския център за бежанци на остров Кампобело и ме натъпкаха с антибиотици, затова, когато се събудих, ръката ми не беше толкова подута и не ме болеше.

Сестра ми Агнес беше до леглото ми, облечена с джинси и спортно горнище с надпис „Спаси живот, помогни в борбата срещу рака на черния дроб“. Досмеша ме, защото точно това правехме: спасявахме се. Тя държеше ръката ми. До нея стояха Ейда, Елайджа и Гарт. Всички се хилеха като откачени.

Сестра ми каза:

— Истинско чудо е. Ти ни спаси живота.

— Много се гордеем с теб — увери ме Елайджа. — Съжалявам за надуваемата лодка, трябваше да ви доведат на пристанището.

— Всички новини съобщават за вас — каза Ейда. — „Сестрите, надвили съдбата!“, „Дръзкото бягство на бебето Никол от Галаад“.

— И за документите — додаде Елайджа. — И за това съобщиха по новините. Истинска сензация. Толкова много престъпления сред висшите управници на Галаад — много повече, отколкото очаквахме! Канадските медии публикуват една след друга съкрушителни тайни, много скоро ще започнат да хвърчат глави. Нашият източник в Галаад свърши страхотна работа.

— Няма ли го вече Галаад? — попитах.

Чувствах се щастлива, но ми беше и някак нереално — като че ли не ние двете бяхме направили всичко това. Как бяхме поели тези рискове? Какво ни беше дало сили да издържим?

— Още не — отговори Елайджа. — Но това е само началото.

— По новините от Галаад внушават, че всичко това са лъжи — каза Гарт. — Заговор на „Мейдей“.

Ейда нададе кратък гърлен смях.

— Разбира се, че така ще казват.

— Къде е Бека? — попитах.

Отново ми се зави свят и затворих очи.

— Бека я няма — тихо отговори Агнес. — Тя не дойде с нас, помниш ли?

— Дойде. Беше с нас на брега — прошепнах. — Чух я.

Мисля, че съм заспала. А после отново се събудих.

— Още ли има треска? — разнесе се нечий глас.

— Какво стана? — попитах.

— Шшшт — успокои ме сестра ми. — Всичко е наред. Майка ни е тук. Много се тревожи за теб. Погледни, до теб е.

Отворих очи, беше много светло, но до мен наистина стоеше някаква жена. Изглеждаше едновременно тъжна и щастлива, ридаеше. Изглеждаше точно като на снимката от папката в Архива на кръвното родство, но по-възрастна.

Усетих, че е тя, протегнах ръце — здравата и другата, която вече оздравяваше, и майка ни се приведе над болничното ми легло, прегърнахме се с по една ръка. С другата тя прегръщаше Агнес.

— Скъпите ми момичета — каза.

Ухаеше точно както трябва. Беше като отглас, който не чуваш ясно.

Усмихна се леко и каза:

— Вие не ме помните, разбира се. Бяхте много малки.

— Не, не те помня. Но няма нищо — признах.

— Още не — обади се сестра ми. — Но ще си спомня.

После съм заспала отново.

XXVII

Изпращане

Ръкописът от Ардуа Хол

Седемдесет и първа глава

Времето ни заедно върви към своя край, скъпи ми читателю. Сигурно тези мои листове за теб са чупливо ковчеже със съкровище, което трябва да отвориш много внимателно. Сигурно ще ги разкъсаш или ще ги изгориш — така става с думите.

Може би учиш история и ако е така, дано да ти послужа за нещо полезно — реалистичен портрет, окончателен разказ за моя живот и за моята епоха, снабден с нужните бележки под линия, но ще се учудя, ако не ме обвиниш в двуличие. Или пък… всъщност няма да се учудя — ще бъда мъртва, а мъртъвците трудно се удивяват.

Представям си те като млада жена, умна и амбициозна. Ще се опитваш да си отвориш ниша в кънтящото и сумрачно подземие на научните среди, каквито може би още съществуват в твоето време. Представям си, че седиш на бюрото си, прибрала коса зад ушите, с олющен лак на ноктите — защото отново ще има лак за нокти, както е имало открай време. Леко си се смръщила — навик, който ще се задълбочава с възрастта. Аз се навъртам зад теб, надничам през рамото ти — ти размишляваш, тласкана от невидимото си вдъхновение.

Ще работиш над моя ръкопис, ще го четеш и препрочиташ, ще улавяш дребни грешки и пропуски, у теб ще се поражда запленената, но и отегчена омраза, която толкова често изпитват биографите към субектите на своето изследване. Ще се питаш как е възможно да съм се държала толкова лошо, толкова жестоко, толкова глупаво. Ти никога не би направила такива неща! Само че на теб никога не би ти се наложило да ги правиш.

И така, стигаме до моя край. Твърде късно е Галаад да предотврати надвисналото унищожение. Съжалявам, че няма да доживея да видя — опожаряването, рухването. Пък и възрастта ми вече доста напредна. Вече е късно през нощта — без нито едно облаче, както забелязах, докато крачех насам. Грееше пълна луна и осветяваше всичко със съмнителната си мъртвешка светлина. Трима Очи ми отдадоха чест, когато минах край тях — озарените им от луната лица приличаха на черепи, сигурно и моето лице им е изглеждало по същия начин.

Очите ще дойдат твърде късно. Пратеничките ми вече отлетяха. И когато дойде най-тежкото — а това ще стане много скоро — краят ми ще бъде бърз. Една-две инжекции морфин и готово. Така ще е най-добре — ако си позволя да живея, ще разкрия твърде много истини. Изтезанията са като танците — твърде стара съм за тях. Нека по-младите да проявяват смелост. Макар че и те може би няма да имат избор, защото пък са лишени от моите привилегии.

Сега обаче трябва да сложа край на нашето общуване. Сбогом, читателю. Опитай се да не мислиш твърде лоши неща за мен. След малко ще пъхна тези листове в книгата на кардинал Нюман и ще я прибера обратно върху рафта. В моя край е моето начало, беше казал някой. Кой ли беше? Мария Стюарт, шотландската кралица, ако не ме лъже паметта. Нейният девиз и фениксът, който възкръсва от пепелта, извезани от нея на брокатено ръкоделие. Жените бродират толкова умело и красиво.

Стъпките приближават, единият ботуш подир другия. Почукването на вратата ще се разнесе между две дихания.

Тринайсетият симпозиум

Исторически бележки

Частична извадка от протокола на Тринайсетия симпозиум по Галаадски изследвания, проведен в рамките на конгреса на Международната историческа асоциация в Пасамакуоди, Мейн, на 29-30 юни 2197 година.

Председател: професор Мариан Лунен сърп, Университет Анишинаабе, Кобалт, Онтарио.

Докладчик: професор Джеймс Дарси Пейшото, директор на Архивите на XX и XXI век, Университет Кеймбридж, Англия.

ЛУНЕН СЪРП: Най-напред бих искала да отбележа, че това събитие се провежда в традиционните територии на народа пенобскот, и благодаря на старейшините и на предците, че допуснаха присъствието ни днес. Също така бих искала да посоча, че местоположението ни — Пасамакуоди, преди Бангор — не само е било важна изходна точка за бегълците от Галаад, но и едно от главните места по маршрута на „тайната железница“ отпреди Гражданската война преди повече от триста години. Както казват: историята не се повтаря, а се римува.

За мен е удоволствие да ви приветствам с добре дошли на Тринайсетия симпозиум за Галаадски изследвания! Нашата организация се разрасна, и то напълно основателно. Трябва да продължим да си напомняме за грешките от миналото, за да не ги повтаряме.

Няколко вътрешни въпроса: за онези, които биха желали да ловят риба в река Пенобскот, сме планирали две екскурзии. Не забравяйте да си вземете слънцезащитен крем и репелент. Подробности за тези експедиции и за архитектурната обиколка на града от Галаадския период ще намерите в папките си. Добавили сме изпълнения на химни от това време в църквата „Свети Тадей“ заедно с три детски хора от града. Утре е денят за възстановката с исторически костюми за онези, които са екипирани за целта. Искам да ви помоля да не се увличате, както се случи на Десетия симпозиум.

А сега, моля, посрещнете един добре познат на всички нас докладчик — и от неговите публикации, и от увлекателния му телевизионен сериал, който се излъчи напоследък: „В Галаад: ежедневието в една пуританска теокрация“. Направеното от него представяне на предмети от музейните сбирки по цял свят — особено ръчно изработеният текстил — беше удивително. Давам думата на професор Пейшото.

ПЕЙШОТО: Благодаря ви, професор Лунен сърп, или да ви наричам „госпожо председател“? Всички ви поздравяваме за вашето повишение — което не би било възможно в Галаад. (Аплодисменти.) Сега, когато жените са узурпирали водещите позиции в страховита степен, се надявам да не бъдете прекалено строга с мен. Взех присърце забележките ви за моите незначителни шеги по време на Дванайсетия симпозиум — признавам, че някои от тях не бяха проява на добър вкус — и ще се постарая да не оскърбявам никого. (Сдържани аплодисменти.)

Удовлетворително е присъствието на толкова много хора. Кой да допусне, че галаадските проучвания, занемарени за десетилетия, неочаквано ще добият такава популярност? Онези от нас, които дълги години са се трудили в тъмните и затънтени кътчета на научния свят, не са свикнали със смущаващо силните светлини на прожекторите. (Смях.)

Сигурно всички помните вълнението отпреди няколко години, когато в метално шкафче бяха намерени записките, приписвани на Прислужница от Галаад, известна като Фредова. Тази находка беше направена тук, в Пасамакуоди, зад една фалшива стена. Нашите проучвания и колебливите ни изводи бяха представени на предишния ни симпозиум и вече породиха впечатляващ брой рецензирани научни статии.

На онези, които поставиха под съмнение този материал и датирането му, сега мога да заявя уверено, че шест независими изследвания са потвърдили първите ни предположения, но се налага да направя и някои уточнения. Дигиталната черна дупка на двайсет и първи век причини изчезването на голям обем информация поради бързото разпадане на съхранените данни. Добавете и саботажите на огромен брой сървъри и библиотеки, дело на галаадски агенти, решени да унищожат всяка информация, която противоречи на тяхната, както и популистките бунтове против репресивното дигитално наблюдение в редица страни — всичко това означава, че не е възможно да датираме с точност много материали от Галаад. Трябва да се допусне грешка от порядъка на десет до трийсет години в датирането. В рамките на този диапазон обаче сме толкова сигурни, колкото изобщо може да бъде сигурен някой историк. (Смях.)

След откриването на онези знаменателни записи бяха направени още две забележителни находки, които, ако са автентични, ще обогатят съществено нашето разбиране за този отдавна отминал период от нашата обща история.

Първо, документът, известен като „Ръкописът от Ардуа Хол“. Това е поредица от ръкописни страници, открита в изданието от деветнайсети век на книгата на кардинал Нюман Apologia Pro Vita Sua. Книгата е закупена на търг от Дж. Гримсби Додж, от Кеймбридж, Масачузетс. Племенникът му наследява сбирката и продава ръкописа на търговец на антики, който оценява неговата стойност и привлича вниманието ни към него.

Ето снимка на първата страница. Ръкописът е четлив за подготвените да разчитат почерци от по-старо време, страниците са обрязани, за да се поместват в нишата, издълбана в книгата на кардинал Нюман. Радиовъглеродното датиране на хартията не изключва късногалаадския период, а използваното мастило на първите страници е обикновено мастило за рисуване от същото време, черно, макар че някои страници са изписани и със синьо. Писането е било забранено за момичетата и жените, с изключение на Лелите, обаче в училищата дъщерите на елитните семейства изучават рисуване, поради което има и снабдяване с такова мастило.

В „Ръкописът от Ардуа Хол“ пише, че негова авторка е някоя си „Леля Лидия“, представена доста неласкаво в записите, открити в металното шкафче. Вътрешни доказателства подсказват, че тя може би е същата „Леля Лидия“, която археолозите сочат като личността, на която е посветена голямата и неумело изпълнена статуя, открита в изоставена птицеферма седемдесет години след падането на Галаад. Носът на централната фигура на статуята е счупен, една от второстепенните фигури е без глава — вероятно вследствие на вандализъм. Ето изображение на статуята. Извинете за лошата светлина, лично съм правил снимката, а не съм най-добрият фотограф на света. Бюджетни ограничения не ми позволиха да наема професионален фотограф. (Смях.)

Персонажът на Леля Лидия се споменава в няколко доклада на дълбоко законспирирани агенти на „Мейдей“ като лукава и безмилостна личност. Не сме успели да я открием поради оскъдните телевизионни материали, запазени от онзи период, но поставена в рамка снимка, на гърба с ръкописен надпис „Леля Лидия“, е изкопана от развалините на девическо училище, бомбардирано по време на падането на Галаад.

Много неща сочат същата „Леля Лидия“ като авторка на нашия ръкопис, но както винаги, трябва да подходим предпазливо. Да допуснем, че ръкописът е фалшификат; не несръчен опит за измама, направен в наше време — хартията и мастилото бързо биха изобличили такава измама, а фалшификат, направен в самия Галаад, дори в Ардуа Хол.

Ами ако въпросният ръкопис е замислен като капан, чиято цел е да уличи съответния субект, досущ като писмата от тайното ковчеже, довели до смъртта на Мария Стюарт? Дали не е възможно този уличаващ документ да е съставен, с надежда да бъде намерен от Очите, от някой от враговете на „Леля Лидия“, описани в самия ръкопис — например Леля Елизабет или Леля Видала — който завижда за властта на Леля Лидия и се домогва до поста ѝ, познава добре и почерка ѝ, и стила ѝ на изразяване?

Има такава слаба вероятност. Като цяло обаче съм склонен да поддържам мнението, че нашият ръкопис е автентичен. Несъмнен факт е, че някой от Ардуа Хол е дал повратната микроточка на две полусестри, бегълки от Галаад, чието пътуване ще разгледаме след малко. Те самите твърдят, че този човек е Леля Лидия — защо да не им вярваме?

Разбира се, освен ако историята на момичетата за „Леля Лидия“ не цели отвличане на вниманието, за да бъде запазена в тайна истинската самоличност на двойния агент на „Мейдей“ в случай на предателство от средите на самата организация „Мейдей“. Винаги съществува такава възможност. В нашата професия отворим ли една тайнствена кутия, в нея нерядко се оказва скрита друга.

Така стигаме до два документа, чиято автентичност е почти сигурна. Те са озаглавени като свидетелски разкази на две млади жени, които, според собствените им думи, са открили в Архива на кръвното родство, съхраняван от Лелите, факта, че са полусестри. Авторката, която се представя като „Агнес Джемайма“, твърди, че е отраснала в Галаад. Другата, която се представя като „Никол“, изглежда, е по-млада от нея с осем-девет години. В показанията си тя описва как е научила от двама агенти на „Мейдей“, че е била тайно изнесена от Галаад като бебе.

„Никол“ може и да ви изглежда твърде млада на години и опит за опасната мисия, която двете провеждат с такъв успех, но тя не е по-млада от мнозина други, участвали в операциите на съпротивата и в шпионската мрежа през вековете. Някои историци дори твърдят, че хората на тази възраст са много подходящи за подобни приключения, защото младите хора са идеалисти, нямат ясно съзнание за това, че може да загинат, и притежават изключително силна жажда за справедливост.

Смята се, че описаната мисия била от огромно значение за окончателното рухване на Галаад, тъй като материалите, изнесени от по-младата сестра — микроточка, поставена в татуировката ѝ, което, признавам, е новаторски метод за доставяне на сведения (смях) — разкриват огромен брой дискредитиращи лични тайни на служители от най-високите етажи на властта в Галаад. Специално внимание заслужава поредицата заговори на някои Командири за елиминирането на други.

Оповестяването на тази информация предизвиква така наречена Чистка Баал, която разрежда редиците на елита, разклаща режима, предизвиква военен преврат и народен бунт. Гражданските размирици и хаос в резултат дават възможност да се разгърне кампания за саботиране на режима, координирана от съпротивителното движение „Мейдей“, и да бъдат осъществени поредица от успешни нападения от различни части на бившите Съединени щати: например планинските области в Мисури, областите около Чикаго и Детройт, Юта заради кипящото там възмущение от клането на мормони, състояло се в щата, Република Тексас, Аляска и повечето части на Западното крайбрежие. Това обаче е друга история, която военните историци все още изграждат.

Аз ще съсредоточа вниманието си върху самите свидетелски разкази, записани най-вероятно за да бъдат употребени от съпротивителното движение „Мейдей“. Тези документи се намирали в библиотеката на Университета Инну в Шешатшиу, Лабрадор. Никой не ги е открил по-рано вероятно защото не са били описани ясно, а са носели заглавието „Анали на кораба «Нели Дж. Банкс»: две приключения“. Всеки, който попадне на подобно заглавие, би допуснал, че става дума за описание на контрабанда на алкохол в миналото, защото „Нели Дж. Банкс“ е известен кораб за контрабандна търговия с ром от началото на двайсети век.

Истинското съдържание стана ясно едва когато Миа Смит, една от нашите докторантки, търсейки тема за дисертацията си, отворила папката. Когато ми предаде материалите, за да ги оценя, аз много се развълнувах, тъй като разказите на очевидци от Галаад стават все по-редки — особено такива, свързани с живота на момичетата и на жените. Трудно е било на хора, лишени от шанса за грамотност, да оставят подобни записи.

Ние, историците, обаче сме се научили да поставяме под съмнение първите си предположения. Дали това двойно повествование не е хитроумен фалшификат? Екип от наши докторанти тръгна по маршрута, описан от двете предполагаеми свидетелки — изследователите най-напред очертаха вероятния път на момичетата по суша и по море, после пропътуваха лично маршрута с надеждата да открият останали някъде улики. Влудяващо е, че текстовете не са датирани. Надявам се, ако вие някога участвате в подобно бягство, да окажете по-голямо съдействие на бъдещите историци и да впишете месеца и годината. (Смях.)

След като много пъти попадаха на задънена улица и пренощуваха в компанията на плъхове в порутена фабрика за омари в Ню Хампшър, хората от екипа попаднаха на възрастна жена, която живее тук, в Пасамакуоди. Тя сподели, че нейният прадядо ѝ разказвал за превозването на хора до Канада — предимно жени — с риболовно корабче. Той дори пазел карта на областта, която правнучката му ни подари — тъкмо се канела да изхвърли този стар боклук, понеже нямало да има кой да разчисти след нейната смърт.

Ще ви покажа снимка на тази карта.

С лазерна показалка ще проследя най-вероятния маршрут, по който са минали двете млади бегълки: с автомобил дотук, с автобус дотук, с пикап дотук, с моторна лодка дотук и после на борда на „Нели Дж. Банкс“ до този бряг близо до Харбървил в Нова Скотия. Оттам са отишли по въздух до медицински център в бежански лагер на остров Кампобело в Ню Брънзуик.

Екипът от млади изследователи посети остров Кампобело и намиращата се на него лятна вила, построена от семейството на Франклин Делано Рузвелт през деветнайсети век, където временно се е намирал бежанският център. Галаад искал да прекъсне всички връзки с тази постройка, затова взривили сухопътната връзка от континенталната част на Галаад, за да предотвратят бягства по суша от страна на хора, които въздишат по демокрацията. В онези дни къщата преживяла трудни времена, но впоследствие е реставрирана и работи като музей. За съжаление, голяма част от мебелировката е изчезнала.

Нашите две млади жени са прекарали поне седмица в тази къща, защото според собствения им разказ и двете са се нуждаели от лечение от измръзване, а по-младата сестра получила и сепсис вследствие на инфекция. Докато оглеждал сградата, нашият предприемчив млад екип открил интригуващи резки в дървената рамка на прозорец на втория етаж.

Показвам ви ги на този кадър — отгоре са боядисани, но все още се различават.

Това е Н, вероятно за „Никол“ — вижда се хоризонталната чертица ето тук, а това е, Е, има и Г. Възможно е да обозначават „Ейда“ и „Гарт“. А обозначава ли „Агнес“? Малко по-надолу, ето тук, има и В — за „Виктория“ може би? Ето там се виждат буквите Л. Л. и вероятно се отнасят до „Леля Лидия“ от техните показания.

Коя е майката на тези две полусестри? Знаем, че е имало избягала Прислужница, която няколко години работила активно като агент на „Мейдей“. Оцеляла след поне два опита за покушение, работила няколко години под тройна закрила в техния разузнавателен отряд близо до Вари в Онтарио, който привидно бил ферма за производство на органичен коноп. Не сме изключили категорично тази личност като авторка на записите, съдържащи „Разказът на Прислужницата“ и намерени в металното шкафче, а според този разказ жената имала най-малко две деца. Прибързаните изводи обаче може да ни отклонят от целта, затова разчитам на бъдещите учени да изследват проблема по-задълбочено при възможност.

За онези, които проявяват интерес — засега достъпно само за участниците в симпозиума, но в зависимост от финансирането се надяваме да стане достояние и за широка читателска публика — с колегата ми, професор Нотли Уейд, сме подготвили факсимиле на трите свитъка с материали, които сме подредили по начин, който ни се струва смислен с оглед на повествованието. Може да заличиш историка от личността на разказвача, но не може да заличиш разказвача от личността на историка! (Смях, аплодисменти.) Номерирали сме разделите, за да улесним търсенето и цитирането — излишно е да отбелязвам специално, че тези цифри се появяват и в оригиналите. Екземпляри от факсимилето може да поискате на рецепцията, не повече от един на човек, моля, защото бройките са ограничени.

Приятно пътуване в миналото и докато сте там, поразсъждавайте над значението на буквите, издълбани в рамката на прозореца. Аз ще се огранича с предположението, че съответствието между инициалите и главните имена в нашите ръкописи най-малкото поражда размисли.

Ще завърша с едно още по-интригуващо късче от загадката.

На групата изображения, които предстои да ви покажа, се вижда статуя, която в момента се намира в парка „Бостън Комън“. Произходът ѝ показва, че не е от галаадския период — името на скулптора съвпада с това на творец, работил в Монреал няколко десетилетия след падането на Галаад, а статуята трябва да е била преместена на сегашното си местоположение няколко години преди хаоса след рухването на галаадския режим и последвалото го възстановяване на Съединените американски щати.

Надписът, изглежда, споменава главните действащи лица от нашите материали. Ако е така, двете ни млади пратенички наистина оцелели не само за да разкажат за случилото се, но и за да се съберат отново с майка си и със своите бащи, да имат свои деца и внуци.

Аз лично намирам този надпис за убедително свидетелство за автентичността на двата свидетелски разказа, с които разполагаме. Колективната памет е прословута със своята неточност и голяма част от миналото потъва в океана на времето завинаги, обаче от време на време водата се разделя и ни позволява да зърнем някое тайно съкровище, макар и само за миг. И макар че историята съдържа множество нюанси, а ние, историците, не можем да се надяваме на единомислие, аз вярвам, че вие ще се съгласите с мен поне за това.

Както виждате, статуята изобразява млада жена, облечена с костюма на Перлено момиче — забележете характерната наметка, перления наниз, раничката. Тя носи букет малки цветя, които нашият консултант ботаник разпозна като незабравки. На дясното ѝ рамо са кацнали две птички, които са от семейството на гълъбите или гургулиците.

Ето го и надписа. Буквите са позаличени и се четат трудно, затова си позволих да ги транскрибирам на ето това изображение. С което приключвам.

В памет на

БЕКА, ЛЕЛЯ ИМОРТЕЛ

този паметник е издигнат от нейните сестри

Агнес и Никол

и от майка им, техните бащи, техните деца и внуци.

И като признание за безценната служба на Л. Л.

… защото небесна птица може да пренесе твоята дума

и крилата гадина да обади твоята реч.

Благодарности

„Заветите“ е писана на много места: във вагона със стъклен покрив на влак, спрял на страничен коловоз заради свлачище, на борда на няколко кораба, в няколко хотелски стаи, насред гора, в центъра на града, по пейки в парковете, в кафенета, с думи, нахвърляни по пословичните салфетки, в тетрадки и на лаптоп. Свлачището беше извън моя контрол, както и някои други събития, засегнали местата, на които пишех. Други обстоятелства са изцяло по моя вина.

Но преди думите да се появят върху страниците, „Заветите“ беше написана отчасти в съзнанието на читателите на нейния предшественик, романа „Разказът на прислужницата“, които не спираха да питат какво се случва след края на събитията, описани в него. Трийсет и пет години са много дълго време за обмисляне на възможните отговори, които се променят, защото и обществото се променя, а вероятностите се превърнаха в действителност. Гражданите на много страни, включително на Съединените щати, са под още по-голямо напрежение сега, отколкото преди три десетилетия.

Един въпрос, свързан с „Разказът на прислужницата“, се повтаряше непрекъснато: как е рухнал Галаад? „Заветите“ е написана като отговор на този въпрос. Тоталитаризмът може да се срути вътрешно, когато управляващите не изпълнят обещанията, с които са дошли на власт. Няма безпогрешни формули, защото малко неща в историята са неизбежни.

* * *

Признателна съм на читателите на „Разказът на Прислужницата“ — техният интерес и любознание ме вдъхновяваха. Много благодарности на екипа, който вдъхна живот на книгата като завладяващ, красиво заснет и завоювал много награди сериал на „Метро Голдуин Майер“ и на „Хулу“: Стив Старк, Уорън Литълфийлд и Даниъл Уилсън като продуценти, изпълнителният продуцент Брус Милър за неговата превъзходна писателска стая; на чудесните режисьори и на забележителните актьори, за които това категорично не беше само поредният филм: Елизабет Мое, Ан Дауд, Самира Уайли, Джоузеф Файнс, Ивон Страховски, Алексис Бледъл, Аманда Брюгел, Макс Мингела и още много други. Телевизионните сериали уважиха една от аксиомите на романа: в тях не са включени събития, които нямат прецедент в човешката история.

Всяка издадена книга е групово усилие, затова дължа благодарност на пъстрата група редактори и първи читатели от двете страни на Атлантика, които помогнаха на този мисловен експеримент по многобройни начини: от „Това много ми харесва!“ до „Това няма да ти се размине!“ и „Не разбирам, кажи ми още нещо“. Тази група включва, но не се изчерпва с Беки Харди от „Шато/ Пенгуин Рандъм Хаус“ във Великобритания; Луиз Денис и Марта Каня-Форстнър от „Пенгиун Рандъм Хаус“ в Канада; Нан Талийз и Лу Ан Уолтър от „Пенгуин Рандъм Хаус“ в САЩ; Джес Атууд Гибсън, която е безмилостна; и на Хедър Сангстър от „Стронг Финиш“ — демоничната коректорка, която пощи всяка книга, включително и още неизлюпените. Благодаря и на екипите от коректори, начело с Лидия Бюхлър и Лорейн Хайланд в „Пенгуин Рандъм Хаус“ в САЩ, и Кимбърли Хесас в „Пенгуин Рандъм Хаус“ в Канада.

Благодаря на Тод Даути и на Сюзан Хърц от „Пенгиун Рандъм Хаус“ в САЩ, на Джаред Бланд и на Ашли Дън от „Пенгиун Рандъм Хаус“ в Канада, както и на Фран Оуен, Мари Ямадзаки и Клоуи Хийли от „Пенгиун Рандъм Хаус“ във Великобритания.

На своите вече пенсионирани агентки Фийби Лармър и Вивиън Шустър, на Каролина Сътън и на Кейтлин Лейдън, Клеър Носиерес, Софи Бейкър и Джоди Фабри от „Къртис Браун“, на Алекс Фейн, Дейвид Сейбъл и екипа на „Фейн Продакшънс“, а също на Рон Бърнстийн от Ай Си Ем.

За специализираните услуги: на Скот Грифин за съветите му, свързани с корабите; на Оберон Зел Рейвънхарт и на Кирстен Йонсен, на Миа Смит, чието име се появи в текста в резултат на търг в помощ на благотворителната акция „Свобода от изтезания“, и на неколцина членове на Съпротивата по време на Втората световна война от Франция, Полша и Нидерландия, с които съм се запознавала през годините. Героинята Ейда носи името на моя леля по съпружеска линия — Ейда Бауър Атууд Бранън, която беше сред първите водачки на риболовни и ловни експедиции в Нова Скотия.

На онези, които са ми помагали да прецапам през времето и са ми напомняли кой ден е, включително Лусия Сино от O. W. Toad Limited и Пени Кавана, на В. Дж. Бауър, който създаде и поддържа уебстраницата; на Рут Атууд и на Ралф Сайфърд; на Ивлин Хескин; на Майк Стоян и на Шелдън Шойб, на Доналд Бенет, Боб Кларк и Дейв Коул.

На Колийн Куин, която се старае да ме изважда от писателската бразда обратно на равния път, на Сяолан Джао и на Вики Донд, на Матю Гибсън, който оправя разни неща, и на Тери Карман и „Шок Докторе“, задето поддържат светлината.

И както винаги, благодаря на Греъм Гибсън, моя партньор в многобройни прекрасни приключения вече почти петдесет години.

Бележки под линия

1

Превод от руски: Здравка Петрова. — Б.пр.

2

Превод от английски: Мария Кръстева. — Б.пр.

3

Букв. „жена от Сонам“ (иврит). Богата жена от град Сонам, която Библията свързва с пророк Елисей. (Четвърта книга Царства 4:8) — Б.пр.

4

Превод: Емилия Ничева-Карастойчева. — Б.пр.

5

Всъщност името произхожда от гръцки и означава „чист; свят“. Римската Света Агнес обаче обикновено се изобразява с агне, а звученето на името ѝ е близо до това на латинската дума за „агне“, agnus. — Б.пр.

6

Емима в българския превод на Библията. — Б.пр.

7

Преводът на девиза на Ардуа Хол е приблизително: „Чрез родилни болки в женския репродуктивен цикъл“ и е игра на думи с девиза на Военновъздушните сили на Великобритания, Австралия, Нова Зеландия, също и на Канада до 1968 г. — Per ardua ad astro (лат.), „Чрез борба към звездите“. — Б.пр.

8

Песен от мюзикъла „Оклахома!“, композиран от Ричард Роджърс и поставен на Бродуей през 1943 г. — Б.пр.

9

От мюзикъла „Лунапарк“, поставен на Бродуей през 1945 г. и също композиран от Ричард Роджърс. — Б.пр.

10

Лозунг от американски агитационни плакати по време на Втората световна война, призоваващ към предпазливо говорене, за да не бъдат компрометирани военни операции. Вече е идиоматичен израз в английския език със значение „мълчанието е злато“. — Б.пр.

11

Псалтир 89:5-6. — Б.пр.

12

Книга Съдии Израилеви, 19 глава. — Б.пр.

13

Древноиндийска настолна игра, при която напредването на играча по дъската се свързва с взаимодействието между неговите пороци (змиите) и добродетели (стълбите). — Б.пр.

14

Превод: Емилия Ничева-Карастойчева. — Б.пр.

15

Английска християнска мистичка (1373-1438). Нейната творба „Книгата на Марджъри Кемп“ се смята за първата автобиография, написана на английски език, която разказва за дългите ѝ поклонничества по Светите места и в Европа, както и за разговорите ѝ с Бога. — Б.пр.

16

Pen is envy (англ.). Игра на думи с концепцията на Фройд за penis envy (букв. завист за пениса), която той приписва на жените към мъжете. Една от най-критикуваните му концепции. — Б.пр.

17

Носи името на Филис Шлафли (1924-2016), юристка, водеща фигура в антифеминисткото движение в САЩ. — Б.пр.

18

Пазете се (исп.). — Б.пр.

19

Превод: Емилия Ничева-Карастойчева. — Б.пр.

20

Мисълта се приписва на един от бащите основатели, Бенджамин Франклин, при подписването на Декларацията за независимост. — Б.пр.

21

По Книга на Пророк Захария 3:2. — Б.пр.

22

От „Есе за критиката“ (1711) на Алегзандър Поуп. — Б.пр.

23

Всъщност името наподобява carpets (англ.), „килими“. — Б.пр.

24

Нефрит (англ.). — Б.пр.

25

Алюзия със стиха „Зло, ти си моето добро“ от „Изгубеният рай“ на Джон Милтън. Прев. Ал. Шурбанов. — Б.пр.

26

Известна още от Античността максима за неотвратимостта на съдбата. — Б.пр.

27

В основата си, по същество (фр.). — Б.пр.

28

Превод: Емилия Ничева-Карастойчева. — Б.пр.

29

1 Псалми 89: 5-6. — Б.пр.

30

Първо послание на св. ап. Павла до Коринтяни 13:13. — Б.пр.

31

Песен на песните 8:6. — Б.пр.

32

Книга на Еклисиаста 10:20. — Б.пр.

33

От Марка свето Евангелие 9:24. — Б.пр.

34

Но ако жена си оставя коса, то е чест за нея, понеже косата ѝ е дадена вместо покривало. (1 Кор. 11:15) — Б.пр.

35

Препратка към стихотворението „На една мишка“ (1785) на Робърт Бърнс. — Б.пр.

36

Книга на Еклисиаста 10:20. — Б.пр.

37

Първообразът е небезизвестна рибарска шхуна, построена през 1910 г., използвана за контрабандно пренасяне на алкохол по време на сухия режим до остров Принц Едуард. — Б.пр.

Content

Маргарет Атууд
Заветите
Разказът на прислужницата: #2

I. Статуя

Ръкописът от Ардуа Хол

Първа глава

II. Безценно цвете

Свидетелски разказ 369А

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

III Химн

Ръкописът от Ардуа Хол

Шеста глава

IV. Модна хрътка

Свидетелски разказ 369В

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

V Микробус

Ръкописът от Ардуа Хол

Дванайсета глава

VI Шест — мъртва

Свидетелски разказ 369А

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

VII Стадион

Ръкописът от Ардуа Хол

Двайсета глава

VIII Карнарвън

Свидетелски разказ 369В

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

IX Инкубатор на признателност

Ръкописът от Ардуа Хол

Двайсет и четвърта глава

X Пролетно зелено

Свидетелски разказ 369А

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

XI Власеница

Ръкописът от Ардуа Хол

Двайсет и девета глава

XII „Карпиц“

Свидетелски разказ 369В

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

XIII Градински ножици

Ръкописът от Ардуа Хол

Трийсет и четвърта глава

XIV Ардуа Хол

Свидетелски разказ 369А

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Трийсет и девета глава

Четиресета глава

XV Лисица и котка

Ръкописът от Ардуа Хол

Четиресет и първа глава

XVI Перлените момичета

Свидетелски разказ 369В

Четиресет и втора глава

Четиресет и трета глава

Четиресет и четвърта глава

Четирисет и пета глава

XVII Идеални зъби

Ръкописът от Ардуа Хол

Четиресет и шеста глава

XVIII Читалня

Свидетелски разказ 369А

Четиресет и седма глава

Четиресет и осма глава

Четиресет и девета глава

Петдесета глава

Петдесет и първа глава

XIX Обучение

Ръкописът от Ардуа Хол

Петдесет и втора глава

XX Родословия

Свидетелски разказ 369В

Петдесет и трета глава

Петдесет и четвърта глава

Петдесет и пета глава

Петдесет и шеста глава

Петдесет и седма глава

Петдесет и осма глава

XXI Бързо-бързо

Ръкописът от Ардуа Хол

Петдесет и девета глава

XXII Чудесия

Свидетелски разказ 369А

Шейсета глава

Шейсет и първа глава

Свидетелски разказ 369В

Шейсет и втора глава

Шейсет и трета глава

Шейсет и четвърта глава

XXIII Стена

Ръкописът от Ардуа Хол

Шейсет и пета глава

XXIV Корабът „Нели Дж. Банкс“

Свидетелски разказ 369В

Шейсет и шеста глава

Шейсет и седма глава

XXV Пробуждане

Ръкописът от Ардуа Хол

Шейсет и осма глава

XXVI Пристигане

Свидетелски разказ 369В

Шейсет и девета глава

Седемдесета глава

XXVII Изпращане

Ръкописът от Ардуа Хол

Седемдесет и първа глава

Тринайсетият симпозиум

Благодарности

Бележки под линия