Том Егеланд

Сребърниците

Бьорн Белтьо #9

Тогава един от дванадесетте ученици, на име Юда Искариот, отиде при първосвещениците и попита: „Какво ще ми дадете, ако ви Го предам?“. А те му дадоха тридесет сребърника.

Евангелие на Матей

Пролог

Флоренция, петък, 28 май 2021 г.

Самуел Рицо още не знаеше това, но в мига, в който стрелката на стенния часовник в лабораторията за изследване на ръкописи в „Библиотека Медичи“ едва чуто преминаваше 19:30, му оставаха по-малко от осем минути живот.

* * *

В началото бе Словото.

Не словото. А Словото. С голямо „с“.

И Словото бе Бог.

Самуел Рицо беше научил красивите уводни думи на Евангелието на Йоан наизуст на шестнайсет езика.

В началото бе Словото; и Словото беше у Бога; и Словото бе Бог.

Толкова чувство, предадено в няколко стиха.

In principio erat Verbum et Verbum erat apud Deum et Deus erat Verbum.

Ако беше достатъчно талантлив, щеше да стане поет. Щеше да създаде нови светове чрез думите и да ги изпълни с хора, оплетени в интригуващи истории. Вместо това интересът му към мелодията на синтаксиса го беше отвел в друга посока. Бе станал палеограф в „Библиотека Медичи Лауренциана“ във Флоренция, посвещавайки се на магията на словото. Там живееше във вселена от думи, древни книги, ръкописи, писма, кодекси, старопечатни трудове и палеотипи от началото на печатарското изкуство. Думи, написани върху най-обикновения пергамент и най-финия велен, върху хартия, изработена от тъкани и целулоза, и дори папируси. Целият свят на Рицо беше посветен на буквите, знаците, писмените системи и словото.

На Божието слово. На Словото. С главно „с“.

На ярката светлина на лампите в лабораторията Рицо се мъчеше да завинти болтовете на статива за фотоапарати, за да закрепи апарата марка „Хаселблад“ на него. Трябваше да внимава. Писмото, което щеше да снима, беше крехко. Старо. Носеха се слухове за него още откакто Алекзандър Дъръм Лойд и Бьорн Белтьо го бяха намерили. Колегите му го бяха предупреждавали. Всички в бранша говореха за писмото. Антиквари, библиофили и колекционери. Историци и теолози. Търговци на черния пазар и бандити. Историческа сензация.

Писмо от времето на Исус[1].

Палеограф? Какво означаваше това? Тони нямаше представа. Не беше важно. Той просто трябваше да вземе някакво писмо. Лесна задача. Досега не бе обирал библиотека. И палеограф.

Беше седем и половина. Главният вход представляваше врата вляво от каменната фасада на църквата. Тони започна да ръчка ключалката с шперц точно пред очите на туристите. Никой не му обръщаше внимание. Служител, който се мъчеше да отключи. Шапка с козирка. Слънчеви очила. Суичър с качулка.

Ключалката изщрака. Той се шмугна вътре и безшумно се затича през колонадата[2]. Вляво имаше градина с нисък жив плет и портокалови дръвчета. В края на колонадата се изкачи по големи стълби. Мина покрай бели банери, рекламиращи изложба на гадателя Нострадамус. Щом стигна до края на стълбите, спря. Пред него се намираше читалнята с книгите. На табела със стрелка, която сочеше надясно, беше написано: „Лаборатория за изследване на ръкописи“. Там трябваше да отиде.

Вратата се отвори. Влезе непознат мъж. Сравнително възрастен. Силен. Със синьо-черна набола брада.

— Si[3]? — изненадано и неспокойно възкликна Самуел Рицо. Сякаш интуитивно се досети, че мъжът не е италианец, и се поправи: — Yes?

— Buonasera[4] — поздрави го непознатият на развален италиански. Гласът му беше стържещ. — Разбирате ли защо съм тук?

— Не — отговори Рицо, въпреки че много добре се досещаше.

Непознатият направи още една крачка напред.

— Пергаментите! Grazie.[5]

Рицо се изправи.

— In principio erat Verbum — властно и заплашително издекламира той на латински. Като магическо заклинание. „В началото бе Словото“. По някаква причина усети, че трябва да изрече тези свещени думи. Нямаше представа защо. Молитва към Бога?

— What the fuck?[6]

Непознатият беше американец. Нямаше съмнение в това.

— From the first he was the Word, and the Word was in relation with God and was God[7] — каза със заекване Рицо.

След това отстъпи крачка назад към лъскавия работен плот и сложи ръка върху хартиена подвързия.

Непознатият задържа погледа си върху жълто-кафявата подвързия. Изведнъж лицето му грейна.

— Per favore[8] — каза след това и протегна ръка.

Рицо беше поел отговорност да опази писмото. Ако не към Бог, то към историята. В случай че написаното в него беше вярно, то щеше да промени всичко.

Всичко.

Непознатият направи още една крачка напред с лукава усмивка на лице. Рицо трябваше да задържи вниманието му. Той не биваше да се обръща. Рицо хвана подвързията с преувеличени движения. Затвори очи за момент.

„Сега, всемогъщи Боже, сега имам нужда от помощта ти.“

След това бавно тръгна заднешком към тайната врата в шкафа в дъното на помещението.

— In principio erat Verbum — повтори драматично той.

Непознатият впи очи в него. Протегна подканващо ръка.

— Per favore!

Рицо се обърна и побягна. Щом стигна до шкафа, отвори вратата. Задъхано се втурна надолу по тясното виещо се стълбище, което водеше към подземията. Хукна по вековния каменен коридор с варосан сводест таван. Трябваше да мине през тайната стая на Микеланджело, където художникът се криел в продължение на три месеца и чиито стени изрисувал. Тръгна по един страничен коридор, който водеше към Капела Медичи, вечното жилище на херцозите.

Преследвачът му не беше далеч. Чуваше глухите му стъпки.

От подземията Рицо се промъкна нагоре по тесни стълби и мина през вратата, сложена в една колона. След това се озова в една от най-известните туристически атракции във Флоренция: капелата на херцозите.

Върху едната стена беше опряно високо скеле. Реставрацията на осмоъгълната капела бе приключила и постепенно го разглобяваха. Рицо се втурна към алуминиевата стълба. В мига, в който започна да се катери по нея, преследвачът му се промъкна навън през вратата в колоната.

Рицо вече не беше издръжлив като едно време. След десет-петнайсет метра усети как преследвачът му го хвана за глезена. Опита се да го изрита. Беше изтощен. Нямаше сили да се бори повече. С мъка се изкачи на следващата площадка на скелето. Преследвачът му се изтегли до него. И двамата бяха на ръба на площадката. Дишаха тежко.

— Дай ми писмото! — нареди американецът.

Рицо притисна подвързията към гърдите си с дясната си ръка и отстъпи крачка назад.

Дъсченият под не беше закрепен достатъчно добре. Твърде късно го разбра. Дъските, върху които беше стъпил, се наклониха надолу. Замахна с ръце, опитвайки се да хване тръбата на скелето.

Тони протегна ръка. Срещна погледа на палеографа. Погледа на човек, който знаеше, че ще умре. Беше виждал такива погледи много пъти. Изпълнени със страх и отчаяние. В последната секунда успя да грабне подвързията.

Падането трая само няколко секунди.

Тони премести поглед от умрелия долу на подвързията. Вълнуваше се. Знаеше какво се очаква да намери. Писмо. Древно писмо. Написано на жълто-кафяв пергамент. На латински.

Отвори подвързията.

В нея беше вчерашният брой на вестник „Ла Национе“.

I

Вълшебната библиотека

Първа глава

Погребението

1

Лондон, понеделник

Да умреш е лесно. Идва последният ти миг. Неизбежно и неумолимо. Може би при нещастен случай. Природно бедствие. Болест с дълго латинско наименование. Вирус, появил се на място, за което едва ли си чувал. Никога не знаеш как точно.

Откъм църквата „Сейнт Андрю“ се разнесоха три толкова силни камбанни удара, че Лондон затрепери. При третия се разплаках. Това не беше обичайно за мен. Дори и на погребения. Със замъглен от сълзи поглед през дебелите стъкла на очилата си наблюдавах белия ковчег и морето от траурни букети, венци и ленти с последно сбогом от колегите ѝ и легиона от приятели, които бяха изпълвали живота ѝ със смях и топлота. Моят букет изглеждаше нищожен насред тази тучна зеленина.

Тътенът на камбаните заглъхна. Разноцветното сияние, хвърляно от витражите, пулсираше. Затворих очи и мислено се върнах назад към погребението на баща ми. Ярката светлина. Подсмърчането. Свещеникът, който се опитваше да избегне темата за неоспоримите измерения на трагедията със сонорния си глас. Спомням си плача на мама и как Трюгве Арнтцен я прегръщаше. Аз самият седях от лявата ѝ страна, забравен и напълно изтощен. Представях си татко, смазан до неузнаваемост в лъскавия черен ковчег. След помена вкъщи във вилата се покатерих на ябълковото дърво в градината. Често се криех сред листата му. Мама и Трюгве Арнтцен разчистваха чашите и чиниите в къщата. Именно там горе на ябълковото дърво за първи път чух гласа на татко в главата си.

„Всичко ще бъде наред, Бьорн — каза ми той, — всичко ще бъде наред“.

2

Като дете често мислех за смъртта. Не знам дали някога съм се страхувал от нея. Неизбежността ѝ ме изпълваше с огромно любопитство. Да умреш означава да напуснеш общността.

Всички умират сами. Въпреки че най-близките ти роднини са се събрали край смъртното ти легло и някой любящо те държи за ръка, когато сърцето ти колебливо тупти за последен път, смъртта е само твоя. Сам поемаш към тъмнината. Ако си от стадото на вярващите, може би накрая те очаква милостивият ти Бог. Аз самият бях пропилял шансовете си. За недодялан безбожник като мен пътуването през отвъдното щеше да завърши право в бездната на ада и с мъчения. Как да не очакваш това с нетърпение?

Високо горе при тавана на църквата над нас светлината блестеше насред сребристото сияние на праха. На първия ред седеше семейството ѝ. Не го познавах. Разпознавах съпруга ѝ и бившия ѝ мъж, чиято снимка стоеше на бюрото ѝ, преди тя да се впусне в нова авантюра. Или каквото се беше случило. Бе толкова бурна по отношение на любовта.

Свещеникът излезе напред и каза няколко думи, при което гласът му мощно закънтя. Пръст си, казваше той, and to dust you shall return[9]. Говореше за спасението, Божията милост, възкръсването и живота. Благословен да бъде Бог и Отец на нашия Господ Иисус Христос, Който според голямата Си милост ни новороди за жива надежда чрез възкресението на Иисус Христос от мъртвите[10], blessed are you, God of compassion and mercy[11]. Казваше всичко това, а аз си мислех: „Да, да“. Господ да обърне лицето Си към тебе и да ти даде мир[12], пееше той, амин.

„Пусни я — загрижено ми прошепна татко, — тя вече не е твоя.“

Нищо не разбираше. Тя никога не е била моя.

3

Даян беше мъртва.

Бяхме любовници за няколко хаотични седмици през едно лято преди повече от двайсет години. Истината беше, че аз бях лесно забравим летен флирт; пикантно лирично отклонение.

Църковният орган ехтеше. Музиката се носеше. Всеки тон политаше нагоре, притискайки се към стените и тавана на църквата. Външният свят сякаш представляваше карикатура: чуваше се весела мелодия, която уличен музикант изпълняваше на акордеона си. Някой се изкашля. Ехото се понесе на вълни между стените и тавана на църквата. Усещах аромата на прясно боядисаните дървени пейки, примесен с парфюмите на опечалените, одеколон и мириса на премълчани грехове.

Върху мен се спираха въпросителни погледи. Никой не знаеше защо съм тук или какво е означавала Даян за мен. Всички бяха непознати за мен. Виждах тиловете на племенници, племеннички, лели и чичовци. Или каквито там са ѝ били. Те не знаеха, че стояхме будни по цели нощи, пиейки червено вино и обсъждайки Декарт и постмодернистичната литературна теория. Нито пък че се любихме трийсет и четири пъти онова лято, през което бяхме заедно. Не знаеха колко заинтригувана беше тя от опитите ми да ѝ обясня теорията на струните и оплитането ми в абсурдни аргументи за Хигс бозона. За семейството ѝ не съществувах. За колегите ѝ бях блед като платно колега от Норвегия; чудат професор по археология; любител на приключения с богато въображение и глава, пълна с налудничави идеи. Никой не знаеше колко безнадеждно влюбен бях в Даян. В абсурдното ѝ чувство за хумор. В ума ѝ. В оригиналния ѝ мироглед. В странните ѝ изказвания. В чувствителността, загрижеността ѝ и това колко топлосърдечна беше. През онова лято искрено вярвах, че означавам нещо за нея. Може би бях просто поредната бройка; фетиш, за който да разкаже на повърхностните си приятелки: „Слушайте — спах с албинос!“. Винаги оставяше впечатлението, че е толкова благоприлична и сериозна като учителка в неделно училище, но беше доста дива. Това трябваше да се отбележи.

Изтри ме от живота си в Рен льо Шато. Не бях съвсем наясно със ситуацията. Видях я как си тръгва. Без да каже нито дума. Някой изнесе куфарите ѝ посред нощ, качи ги в един минибус и я откара. Няколко минути гледах след тази самотна светеща точка, докато накрая мракът не я погълна. Никога не ми обясни защо. В единия миг бяхме любовници, а в следващия тя изчезна като астероид, който съвсем за кратко беше нахлул в живота ми, а после беше продължил нататък към Космоса. След това се омъжи три пъти. Тъжната истина беше, че винаги съм обичал Даян. Светлина за живота ми, огън за слабините ми. О, любима. Спомням си остроумните ти изказвания и начина, по който произнасяше името ми: „Биорн“. Така и не успя да докараш острото норвежко звукосъчетание „ьо“. Спомням си игривия ти поглед, меденорусата ти коса, намека за лунички върху лицето ти и тялото ти, което ми приличаше на момчешко. Милувките. Коментарите ти, щом кажех нещо глупаво. Очите ти: калейдоскоп от цветове. Как изплезваше върха на езика си, когато се замислеше за нещо забавно.

Сега лежиш в белия ковчег пред олтара, все още студена от фризера в погребалната агенция.

4

Рак.

Умряла е за девет месеца. Дори не знаех, че е болна. Никой не ми каза. И защо да го правят? Би трябвало да съм благодарен, че една приятелска душа от Международното научно дружество въобще се сети да ме покани на погребението и ми намери хотелска стая.

Вдовецът и петима мъже, които изглеждаха така, сякаш бяха дошли направо от лов на лисици край замъка в Глостършър, изнесоха ковчега навън и го сложиха във внушителната катафалка с лъскав кръст отгоре. Черни костюми, тъжни физиономии. Вдовецът застана на стълбите на църквата заедно с четири-пет неутешими жени, чиито лица бяха скрити зад черни траурни воали. My condolences.[13] Те не ме познаваха. Със същия късмет бих могъл да съм извънземен, дошъл тук от екзопланетата Проксима Кентавър Б, която прилича на Земята. Един от стотиците хора, които им изказваха съболезнованията си. За вдовеца бях само едно бледо лице, застанало на църковните стълби. Той не знаеше, че съм правил сладка любов с Даян в леглото във вилата на баба ми край фиорда през онова лято. Нито пък че ме е наричала „Биорн“ и ме е научила на всичко, което знам за избиването на три римски легиона, предвождани от Публий Квинтилий Вар, в Тевтобургската гора през 9 година. Не знаеше колко нежно ме е целувала и че скръбта раздира душата ми. Над нас звучаха камбаните на църквата „Сейнт Андрю“. На небето се бяха появили големи сиви облаци. Катафалката излезе на улицата и отнесе Даян във вечността.

Аз плачех. Скръбта ми по нея представляваше и приемане на живота, който бях пропилял. Всичко онова, от което не излезе нищо.

„Не се самосъжалявай толкова — укори ме татко, — не ти отива.“

Той падна от една скала и се размаза долу. Аз не бях много далеч от него. Викът му все още звучи в ушите ми. Говорим си всеки ден. Аз по принцип само слушам какво казва той. Винаги съм чувал гласове. Спокойно, не съм луд. Знам, че гласът му е плод на въображението ми. Говоря с него така, както други говорят с Бог и Исус. Или с кучето си. След като татко беше погребан и забравен, мама се омъжи за Трюгве Арнтцен. Двамата бяха тайни любовници от известно време.

Цяла флотилия от лимузини и бусове ни взе от църквата и ни откара в една колона до Международното научно дружество, където щеше да се състои поменът. Даян пое председателството му след смъртта на баща си. Именно в библиотеката на дружеството се запознахме преди малко повече от двайсет години. Времето летеше. Дружеството представляваше изследователска институция с идеална цел; научна организация, която си сътрудничеше с всички университети и изследователски среди по света. Беше основано през 1900 година, с цел да се съгласуват познанията от различни научни области. Гледана отвън, централата му в „Уайтхол“ изглеждаше като посолството на империя от миналото. Червени тухлени стени, покрити с дива лоза, величествена входна врата от бук, високи кули, арковидни прозорци с бели щурцове. Въведоха ни през двойната врата, чиито крила бяха придържани от двама слуги в ливреи. Бил съм в просторния вестибюл и преди. На стените бяха окачени огромни картини с маслени бои. Върху две дълги маси, поставени под ъгъл, бяха наредили малки сандвичи и сладки. Шведска маса. Тъмнокафява дървена ламперия по средата, керамични мозаечни плочки на пода. Точно насред фоайето беше поставена една жалка на вид палма, която тъгуваше за Сахара и с копнеж се извиваше нагоре към предвещаващото дъжд небе, извисило се над таванските прозорци.

Помените са тъжни събития. Приглушени разговори, унили погледи, откъслечно доловени възпоменателни думи. Изядох отредените ми сандвичи, изпих няколко съвсем малки чаши кафе и проведох учтив разговор с двама мъже. Нямах представа кои са, но дойдоха да ме питат дали се занимавам с нещо интересно в момента. Лаконичните ми отговори ги прогониха. До рецепцията, която беше застлана с огромна бяла покривка и отрупана с четири гигантски венеца, бяха застанали вдовецът, три жени и двама мъже. Струваше ми се, че една от жените скришно ме наблюдава през черния си траурен воал. Останах сам няколко минути. Накрая реших, че никой не ме гледа, и незабелязано тръгнах към тоалетната. След това дискретно завих към входната врата. Ако ме биваше в нещо, то това беше да изчезвам. Незабелязано. Без никога да липсвам на някого или да ме търсят. Един мъж в ливрея ми отвори вратата и аз му кимнах, щом минах покрай него. След това слязох надолу по стълбите, оставяйки зад себе си групата опечалени, които пушеха там.

Щеше да ми отнеме четиресет и пет минути да стигна от „Уайтхол“ до хотела при „Марбъл Арч“, независимо дали щях да мина през улица „Пал Мал“ и „Хайд Парк“, или през площад „Пикадили Съркъс“ и улица „Оксфорд стрийт“. Разходката щеше да ми дойде добре. Имах нужда да си проясня мислите.

Някой ме догони след четиресет-петдесет метра.

— Професор Белтьо!

Двама мъже. За първи път ги виждах. Едри. С твърде изразени мускули изпод елегантните си костюми. И слушалки със спирални кабели.

— Бихте ли ни последвали, моля? — подкани ме единият.

Другият не каза абсолютно нищо. Не се и налагаше. Погледът му говореше достатъчно. Кои бяха те? Полицаи? Охранители? Какво искаха от мен? Последвах ги обратно към централата на дружеството, послушен като куче.

Този път не влязохме през двойната входна врата, а през една странична метална врата, която се отвори едва след като единият от мъжете въведе някакъв цифров код и погледна заплашително към един скенер на ириса. Качихме се до втория етаж с асансьора. След това тръгнахме по един коридор с портрети на хора, чиито имена би трябвало да знам. Досетих се къде сме едва когато спряхме пред голямата врата на бившия кабинет на Даян. Мълчаливият мъж почука толкова силно на нея, че ми се стори, че е решил да я пробие с юмрук.

И тогава осъзнах нещо невероятно: Даян не беше мъртва! Това бе налудничава мисъл, но не можех да я пропъдя от ума си. В момента тя стоеше в кабинета с обичайната си полуусмивка на лице. След малко щеше да ме подразни: „Значи си помисли, че си се отървал от мен, така ли, Биорн!“. Чувах смеха ѝ. Сега вече разбирах. Смъртта ѝ беше част от тайна операция, целяща да прикрие мащабна конспирация. Тя не беше мъртва. Не и наистина.

От Международното научно дружество имаха задача за мен. Смъртта на Даян беше част от конспирацията.

Щом вратата се отвореше, щях да се хвърля на врата на любимата си.

Историята на Атик Сенецион

I

Писмо до сина ми

Сине мой,

На терасата, където пиша в момента, повява лек ветрец откъм хълмовете. Треперещите ми ръце продължават да ме измъчват. Де да имах още роб, който да пише писмата ми! Вдишвам сладкия аромат на полята и маслиновите гори, които оформят неправилни квадрати и правоъгълници по склона надолу към града. Зрението ми е замъглено завинаги. Едва различавам залива и планините на хоризонта, но знам, разбира се, че те са там, огромни и вечни. Усещам полъха на вятъра, обаче не го чувам. За мен всички звуци са далечни и приглушени. Сякаш се разхождам с топчета вълна и в двете уши. Но за щастие, съм запазил обонянието си. Както призма може да пречупи светлината във всички цветове на дъгата, така и соленият мирис на море и гнили водорасли пресича леките ухания на пръст, мухъл и плодовете от труда на селяните. Това е тегобата на старостта: тялото бавно се разпада. Почеркът ми става все по-неясен. Мога само да се извиня за това. Ужасното треперене, което беше започнало да ме мъчи при последното ти гостуване, става все по-лошо. Изкривените ми пръсти напомнят на ноктите на ловен сокол. Нищо чудно. Аз съм най-старият жител на Херкулан. Спомням си как аз самият наблюдавах сбръчканите, беззъби старци с типичното за младите презрение. А сега съм един от тях. Внимавай, сине, защото животът си минава, без да го забележиш. Скоро ти също ще се превърнеш в изгърбен старец, който седи с одеяло, наметнато върху раменете, и се чуди къде е отлетяло времето. Тогава ти самият ще пишеш на сина, с когото се надявам младата ти съпруга скоро да те дари. На масата пред мен стои чаша отлично вино от собствените ми лозя. Представи си ме, момчето ми, как седя прегърбен на терасата в дома, в който отрасна, и отпивам глътка вино. След това хващам писалката и написвам още няколко реда.

Може би размислите ми относно безмилостната хватка на времето и съзнанието, че дните ми са преброени, ме подтикнаха да грабна писалката и да ти разкажа за събитията, на които станах свидетел по време на военната ми служба в далечната Юдея преди повече от половин век. Чудна история, в която нищо не се разви така, както очаквахме. В качеството си на командир на стражата в императорската войска участвах в залавянето на един мъж, който твърдеше, че е цар на евреите и на всичкото отгоре син на бога им. Искам да ти разкажа всичко, което си спомням за този човек, когото неколцина наричаха Месия. На езика на евреите това означава „спасител“. Странен мъж и невероятна история, която запомних за цял живот. Осъдиха го на смърт, което до голяма степен стана против волята на прокуратора[14], и после го разпнаха според римските обичаи. Три дни след като издъхна на кръста, плъзнаха слухове, че бил възкръснал. Няколко души го били видели съвсем жив. Какво ще кажеш за това? Действително изключително странно. Месията е цар, когото евреите са чакали стотици години. Когато обаче най-накрая се появи някой, който твърдеше, че е този избраник, те не искаха и да чуят за него. Смятаха го за шарлатанин и лъжец, така че накараха императорския прокуратор да го разпне. Сега ще ти разкажа цялата тази история, добри ми сине, в случай че те интересува какво всъщност се случи. Човек би си помислил, че позорната му смърт ще го изтрие от историята и хорските умове. Това обаче не стана: за мое голямо учудване в момента във всички могъщи страни, чиито брегове мие Маре Нострум, от изток до запад, има вярващи, които почитат този мъж като своя нов бог. Мъдри хора тълкуват думите му и пишат писма до далечни поклонници, които се чудят какво казва и как да му засвидетелстват уважението си. Дори и в Aegyptus при древните фараони се срещат такива, които се прекланят пред него.

Месията, за когото ще ти разкажа, се казваше Ишо на арамейски — майчиния му език — и Йешуа на иврит. Ние бихме го нарекли Исус или Иисус. Гърците му казват Христос, което, доколкото разбирам, означава „месия“ Така и не научих гръцки, както възнамерявах, когато бях млад. Казват, че бащата на Исус бил единственият бог. Да, точно така. Онова, което искам да ти разкажа, се отнася за всички странни неща, които се случиха в дните преди и след смъртта му. Неколцина вярваха, че отначало без съмнение е бил мъртъв, а после е възкръснал. Животът обаче ме е научил, че нищо не е такова, каквото изглежда. Дори и тази история. След като разпнахме и погребахме този самопровъзгласил се божи син, плъзнаха упорити слухове за възкръсването му. Те бяха толкова неприятни и за върховния съвет на евреите, Синедриона, и за прокуратор Пилат, че той ме повика и ме освободи от длъжността командир на стражата. Възложи ми специална задача. Честно да ти кажа, сине, това беше най-странната задача, която ми бяха възлагали, откакто служех на императора. Доколкото мога, ще ти споделя какво си спомням и ще опиша фактите така, както са останали в паметта ми. Пилат ме освободи от ежедневните ми задължения на командир на стражата и ми нареди да проуча слуховете за възкръсването на Исус. Задачата ми, която изискваше много усилия, беше да стигна до дъното на нещата.

Но вече стана късно. Държа писалката хлабаво, както сам виждаш от нечетливия ми почерк. Чудя се дали могъщата планина, в която живея, току-що не беше разтърсена от малко земетресение. Така ми се стори. В мрака се крият безброй насекоми и загадки и времето ми се изплъзва във всяко едно отношение. Луната свети иззад перде от облаци, а от терасата тук аз ти пожелавам лека нощ там горе в далечния Рим.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Втора глава

Задачата

1

Лондон, понеделник

Никаква Даян. Никакъв смях. Щом вратата се отвори, се озовах лице в лице с непознат мъж с каменно изражение.

— Професор Белтьо!

Мощният му глас напомняше на шума, издаван от машина, която смеля камъни, за да ги превърне в чакъл. Произнесе името ми така, сякаш беше стигнал до някакво заключение. Като че ли през всичките тези години съм бил хипотеза, която едва сега, в този момент, с радост потвърждаваше. Здрав тип. По начин, който едва ли не будеше страх. Като водещ на новини по американската телевизия. Изглеждаше на петдесет и няколко, но беше напет като пехотинец. По реакцията ми — или по-скоро пълната ми липса на реакция — се досети колко съм объркан. Усмивката му беше дразнеща — разкриваше искрящи зъби и самоувереност. Показваше и че осъзнава, че е полубог, който винаги получава онова, което иска, независимо дали става въпрос за едрогърди красавици на бара, или пропаднали професори по археология. Той отвори вратата. Много от снимките и украшенията на Даян бяха прибрани в кашони.

— Извинете за безпорядъка — каза той. — Не исках да разчиствам нещата ѝ, преди… знаете.

— Кой сте вие?

— Уилям Макнамара. Говорили сме съвсем за кратко — обясни той, след което направи пауза. — Аз ви се обадих. За да ви кажа за Даян. И погребението.

Спомних си разговора. И басовия глас. Така и не запомних името.

Отидохме до едно бюро с размерите на тенис корт. Беше сменил снимката на съпруга на Даян с рамкиран портрет на очарователната си съпруга.

— Както сигурно сте разбрали — започна той, — аз поех председателството на дружеството след смъртта на Даян.

Изобщо не бях разбрал това.

Той седна. Аз също. Впихме погледи един в друг. Той се усмихна. Аз не.

— Смятах да се срещна с вас във вестибюла — разказа ми той, — но изведнъж изчезнахте.

В оперното изкуство basso profondo се приема за най-ниския бас. Трудно може да се стигне по-ниско от C_2 — две октави под еднолинейната C. Помислих си, че гласът на Уилям Макнамара е още по-басов.

— През последните пет години бях vice president of operations[15] и дясната ръка на Даян във връзка с всички дейности на дружеството — обясни той.

Винаги се бях обръщал директно към Даян. Нямах представа, че дружеството има vice president of operations.

Какво искаше той от мен?

— Благодаря ви за помощта в Лион — добави Макнамара.

— Пак заповядайте — отвърнах аз. Просто за да кажа нещо. Глупаво изказване. Пак заповядайте? Но добре че спомена Лион. Иначе щях да продължа да се чудя. През изминалия месец участвах в разкопки в Лион, ръководени от изследователя на религиите Алекзандър Дъръм Лойд. В деня, в който Даян бе починала в една ексклузивна частна болница в Белгрейв, открихме гроба на Ириней в тайна крипта в базиликата „Сен Мартен д’Айне“.

Окей, ако знаете кой е Ириней, щяхте да се впечатлите.

— Не знаех, че дружеството е замесено в проекта — отбелязах аз.

Глупаво изказване. Дружеството винаги беше замесено.

— You know[16] — отвърна Макнамара.

Oh yes, I know.[17]

Костите на Ириней бяха наметнати с гниещи парцали, които едно време са представлявали великолепно наметало от кравешка кожа. Когато са го погребали под една сграда, която днес беше позната като катедралата „Сен Жан Баптист де Лион“, през II век, ръцете му са били сключени около издължен, декориран сребърен съд, немного различен от вестителските пръчки[18] на викингите. После тайно са преместили останките му в базиликата „Сен Мартен д’Айне“ заедно със сребърната вестителска пръчка, преди хугенотите да разрушат първия му гроб през 1562 година.

В съда имаше навит на руло пергамент.

— Какво можете да ми кажете за писмото, което намерихте в гроба, Белтьо? — попита Уилям Макнамара.

Можех да кажа: „Нищо“. Дори не знаех, че е писмо. Да не би да искаше да провери какво знам? Като дългогодишен оперативен шеф на археологически изследвания отлично знаеше, че не развиваме навити на рула пергаменти веднага. Това трябваше да се направи изключително внимателно. В най-лошия случай, ако старата, съсухрена животинска кожа бъдеше развита от неспециалист, можеше да се счупи и да се разпадне.

— Алекзандър Дъръм Лойд смяташе да изпрати находката на един палеограф, който да я анализира в лаборатория за изследване на ръкописи — обясних аз. — Но не знам коя лаборатория, а и се върнах в Норвегия, преди да развият пергаментите.

Той кимна, сякаш бях дал правилен отговор и продължавах напред в състезанието.

— Досещате ли се коя лаборатория за изследване на ръкописи е получила писмото?

— Мога ли да се обадя на приятел?

Шегата ми му убягна.

— Лабораторията на дружеството без съмнение е сред най-добрите в света — започнах да разсъждавам. — Това се отнася и за „Библиотека Медичи Лауренциана“ във Флоренция. Палеографите от колекцията „Шойен“ са уважавани. Еврейският университет и Музеят на Рокфелер в Йерусалим разполагат с лаборатории на високо ниво. Същото се отнася и за „Харвард“ и много други американски университети — добавих аз и разперих ръце.

— Алекзандър е пратил писмото във Флоренция.

— „Библиотека Медичи“ — заключих и кимнах.

— Наехме флорентинския палеограф Самуел Рицо да подсигури и изследва пергаментите. Познавате ли го?

— Само по име.

— Като за начало щеше да снима писмото и да направи негово копие в PDF формат. Освен това го помолихме да оглави експертна комисия, която да определи кога е било написано въз основа на буквите и етимологичен и семантичен анализ на езика. Да, запознат сте с процеса. Щяхме да направим радиовъглеродно датиране на кожата и мастилото тук, в Лондон.

— Значи всичко е във възможно най-добрите ръце.

Макнамара ме погледна сериозно. Едва тогава осъзнах, че ме е поканил на погребението на Даян не като приятел и колега.

— Какво е станало? — попитах.

Той си пое дълбоко дъх.

— Алекзандър кара от Лион до Флоренция, за да предаде съда с пергаментите лично. Рицо ги изследвал до петък вечерта.

— Прочел ли е писмото?

— Разбира се.

— Какво пише в него?

— Рицо ни съобщи, че съдържанието му било изумително, дори сензационно. Всъщност използва израза „животопроменящо“.

Проблемът с толкова дълги думи и изрази беше, че трудно можеш да ги приемеш сериозно.

— Какво пише в него?

Уилям Макнамара отбягна въпроса ми.

— Рицо смяташе да снима пергаментите петък вечерта, да вземе проби от тях за датирането по метода С14 и да ги сложи в сейф. Искаше да се увери, че преводът им е точен на сто процента, преди да започне да се позовава на него.

— Похвално.

— Щеше да приключи с превода през уикенда.

Долових едно „но“. Скръстих ръце и отправих към Уилям Макнамара най-внимателния си професорски поглед. Който, ако бъдем честни, не се дължеше толкова на интелекта ми, колкото на дебелите стъкла на очилата ми, от които очите ми заприличваха на топчета.

— Приключил ли го е?

— Не. За съжаление. Писмото е изгубено.

Ахнах.

Макнамара поклати глава, сякаш за да покаже, че в днешните несигурни времена повечето неща са възможни. Представих си всичко от кражба и пожар до банална злополука.

— Какво е обяснението на Рицо? — попитах.

Макнамара зашари с очи.

Изправих гръб.

— Нали не е офейкал с писмото?

— В никакъв случай.

— Какво е станало?

— Мъртъв е.

Ченето ми увисна.

— Събота сутринта кураторът на Канела Медичи се е обадил на полицията във Флоренция — съобщи ми Макнамара и силно си прочисти гърлото. — Намерил Самуел Рицо мъртъв на пода там.

— Мъртъв, тоест… убит?

— От полицията разследват случая. Паднал е от едно скеле. На теория може да е паднал, скочил или да са го бутнали. Според полицията и местната Инспекция по труда е стъпил на дъска, която не е била закрепена. Властите не могат да изключат нещастен случай.

— Какво е правил Рицо в капелата?

Бил съм там няколко пъти. Лабораторията за изследване на ръкописи се намираше в съседна част от комплекса от сгради.

— Стигнал е от лабораторията до капелата през подземен лабиринт, прокаран през Средновековието.

— И няма следа от писмото?

— Разбира се, фактът, че Рицо щеше да го изследва, не беше обществено достояние — каза Макнамара, след което се поколеба и накрая добави: — Пергаментите са изключително ценни. Потенциалната стойност на писмото — и в парично, и в историческо изражение налагаше да подходим към него възможно най-дискретно. Въпреки това плъзнаха слухове за откритието ви в Лион. И че писмото се намирало в „Библиотека Медичи“.

— Какво казват от полицията?

— Повече се интересуват от случилото се с Рицо, отколкото от писмото.

— Но сигурно двете неща са свързани!

— Точно затова искаме вие да разследвате случая.

Усетих, че премълчава нещо. Разбира се, че писмото е било ценно. Пергаменти, открити в гроба на Ириней Лионски — един от първите и най-значими църковни отци и теолози от периода на ранното християнство, са ценни по дефиниция. Това, че се е разбрало за находката сред тесен кръг от палеографи, архивари, геолози и колекционери, не беше толкова учудващо.

— Да не би да намеквате, че Рицо е бил убит?

— Нищо не намеквам.

— От колекционер? Или пък търговец на черния пазар? Някой, който е откраднал писмото?

— Не знам какво е станало. Съдържанието на писмото предполага и финансов, и библиофилски мотив. Както и… религиозен.

— В какъв смисъл?

— За съжаление, не мога да ви разкрия това.

— Но ми казвате всичко останало?

— Веднъж Даян ми обясни, че сте от хората, чието любопитство трябва да бъде разпалено.

Значи това му беше казала.

— Ще ви разкрия всичко, когато приемете предложението ми — обеща ми той.

Погледнах го в очите.

— Международното научно дружество ви моли да намерите писмото! — прогърмя гласът на Уилям Макнамара. Като Божия заповед.

„Не! Не отново. Не! Кажи не, Бьорн! Откажи му още сега.“ В главата ми татко получи лек нервен срив.

— Ръководството на дружеството е единодушно, че вие сте правилният човек за тази работа — заяви Макнамара.

— Защото?

— Постиженията ви са достатъчно показателни.

Постиженията ми? Уилям Макнамара знаеше отлично, че не съм нито Индиана Джоунс, нито дори Робърт Лангдън[19]. Но когато се сблъсквах с някоя житейска мистерия, понякога бях даряван с известен усет и упоритост.

— Ръководството е убедено, че Даян, bless her soul[20], би искала точно вие да ни помогнете, професор Белтьо.

— За съжаление, нямам време.

— Така ли?

— Захванал съм се с нов проект вкъщи, в Норвегия.

— Мога ли да попитам какъв?

Имаше само един начин да се осведоми. Даян вече би знаела с какво се занимавам.

— Изследваме защо викингите упорито са се придържали към вярата в старите богове, въпреки че християнството отдавна се било разпространило в останалата част на Европа.

— Интересно.

— И проучваме теорията, че Один поначало е бил реално съществувал човек.

— Хипотезата на Тур Хейердал?

Хейердал бил обсебен от твърдението на Снори[21], че прототип на бог Один бил мъж, преселил се от Кавказ през I век.

— Следващата седмица с няколко студенти заминаваме за Русия, за да проучим въпроса — обясних аз.

— Хейердал е ръководил разкопки в Азов най-вероятно през 2001 година. Дружеството е подпомогнало начинанието с известна сума.

Окей, беше по-осведомен, отколкото предполагах.

— Смятал е да продължи с разкопките следващата година — добавих аз. — За съжаление, е починал. Ако приема задачата, ще трябва да отложа не само пътуването си, но и целия проект.

— Не мога да ви принудя — заяви той с тон, който много ясно показваше, че това е най-малкият му талант.

Всеки друг учен на мое място веднага би приел. Аз обаче се колебаех. Дори не знаех дали мога да се доверя на Уилям Макнамара. Освен това не позволявах да ме използват. Не бях от хората, които харесват директни конфронтации. Затова го помолих за време, за да го обмисля.

Знаех какво си мисли.

Бьорн Белтьо, чудат малък клетник от Норвегия.

2

Бързо вървях по застлания с килим коридор в хотела, стиснал картата за стаята си в дясната ръка. Винаги я изваждах в асансьора, за да ми е подръка, сякаш подтикнат от обсесивно-компулсивно разстройство. Щом стигнах до стая 237, спрях.

Някои биха ме сметнали за човек, склонен да вярва в конспирации. И биха имали право. През годините съм имал причини да се оглеждам през рамо. Преследвали са ме всякакви хора, като се почне от неизвестни монашески ордени и се стигне до сатанински секти и мрачни проповедници на Страшния съд. Както и данъчни инспектори. Такива неща те наплашват. Дори миналата седмица от IT отдела на университета ми съобщиха, че някой е хакнал профила ми. Може да е бил адвокатът на наскоро починалия ми при трагична катастрофа чичо от Нигерия, Якубу Белтьо, опитващ се срещу известна такса да ми преведе четиристотин и петдесет милиона крони, които той ми е завещал. Или случаен хакер. А може би пък някой, който се е опитал да се разрови из живота ми. Но кой? И защо?

Сблъсквал съм се с всякакви негодници, така че съм си изработил някои навици, които определени хора биха сметнали за лоши. Като например пъхането на няколко клечки за зъби в процепа между вратата на стаята ми и рамката.

Сега те бяха паднали на земята.

Същото се отнасяше и за онази, която пъхнах под ключалката на куфара ми. Книгите на нощното шкафче бяха разместени. Лаптопът беше отворен. Някой най-спокойно бе нахлул в живота ми.

Да не би да е била камериерката? В такъв случай беше пренебрегнала табелката с надпис „моля, не безпокойте“, която бях закачил на дръжката на вратата. Освен това не беше оправила леглото и не беше изпразнила кошчетата за боклук.

От години не се бях забърквал в мистерии, които можеха да разпалят любопитството на други, освен задръстените ми колеги. Не можех да не се запитам: Каква тайна е отнесъл Ириней в гроба през 202 година, която е събудила интерес не само у историци, теолози и религиозни изследователи през 2021 година от времето Господне?

Строго погледнато, титлата „професор“ гарантираше само известен успех на най-високото академично ниво в изключително ограничена научна област. И като човек, и като професор понякога бях сприхав, инатлив, отмъстителен, обидчив и възмущаващ се. В момента се чувствах точно така. Нямаше да търпя да ме преследват и наблюдават. Осъзнавах, че този внезапен интерес към един незначителен археолог от Норвегия е свързан със злощастната смърт на палеограф на име Самуел Рицо във Флоренция и писмото, открито в ковчега на Ириней Лионски в криптата в базиликата „Сен Мартен д’Айне“.

За кои се мислеха?

Извадих визитката на Уилям Макнамара от джоба на панталона си.

SIS

SOCIETY OF INTERNATIONAL SCIENCES

WILLIAM MACNAMARA

CHAIRMAN OF THE BOARD

CHIEF EXECUTIVE OFFICER[22]

Логото с абревиатурата беше позлатено. Трите букви бяха толкова лъскави, че можеше да ослепееш, ако ги гледаш твърде дълго. За да намериш списък с телефонните номера, имейл адресите и адресите за връзка на Макнамара, трябваше да погледнеш от другата страна на визитката.

Набрах номера му.

— Белтьо! — почти прогърмя гласът му, щом вдигна.

Защо беше запаметил номера ми?

Когато не отговорих, добави:

— Предполагам, че се обаждаш, за да ми кажеш, че приемаш задачата?

3

Беше завалял дъжд. Пред хотела хванах такси, което ме върна обратно в централата на дружеството. Чистачките стържеха по предното стъкло, издавайки дразнещ звук.

В централата персоналът беше зает с разчистването след помена. Един охранител ме чакаше отвън на стълбите с огромен чадър. След това безмълвно ме поведе нагоре по широките стълби и дългия коридор. Почука на вратата. Тя се отвори толкова бързо, че реших, че Макнамара е стоял с ръка на дръжката.

— Договорихме ли се? — прокънтя гласът му.

„Не, не, не“ — настояваше татко.

— Ще направя всичко по силите си — уверих го аз. Все така непостоянен. — Не обещавам нищо.

— Отлично. Ще поемем всички разходи. Какъв хонорар си представяте?

— Можем да уточним това по-късно.

Той леко се засмя. Без съмнение беше видял платежните нареждания, оставени от Даян.

Приближих се до внушителната библиотека. Макнамара разчистваше място за собствените си книги. На почетното място беше поставен класическият труд на Едуард Гибънс — „Историята на залеза и рухването на Римската империя“.

— Изключително съм заинтересован от Римската империя — отбеляза той. — Преди да получа офицерско образование в „Сандхърст“, учих римска военна история в „Оксфорд“.

Взех един гипсов бюст.

— Гней Юлий Агрикола — почтително обясни той.

— Точно така — съгласих се аз, нямайки никаква представа кой е това.

— Магистърската ми теза разглеждаше завладяването на Британия[23] — сподели той и ми хвърли един поглед. — Знаете ли кой е той?

— Горе-долу — излъгах аз.

— В ролята си на генерал и прокуратор Гней Юлий Агрикола е завладял Британия и е разширил границите на Римската империя далеч навътре в Шотландия. Изумителен човек. По-голямата част от това, което знаем за него, е благодарение на труда[24] на съпруга на дъщеря му, Тацит. И въпреки това Агрикола е оставил много нерешени въпроси относно завладяването.

Върнах бюста на мястото му, след което седнахме край бюрото.

— Всъщност как се запознахте с Даян? — попита Макнамара. Най-накрая показа някаква човешка черта: любопитство. — Така и не пожела да ми каже.

Бих могъл да му споделя, че я обичам още откакто се запознахме в библиотеката на дружеството към края на миналия век. Задоволих се с кратката версия, която беше наполовина вярна:

— Тя ми помогна с едно проучване преди двайсет години.

— Имате предвид разкопките при манастира „Верне“ — отбеляза той и дълго кимаше, сякаш трябваше да обмисли собственото си твърдение. — Тя беше превъзходен председател. Като баща си.

Казват, че кръвната връзка с бащата — включително и тази на Даян с нейния баща може да се обясни с наследниците на Исус от династията на Меровингите[25]. Дълга история. И преди съм я разказвал.

— За какво се разказва в писмото? — поинтересувах се аз.

— Рицо ми обясни накратко какво е разбрал до момента. Писмото е било написано от Пилат Понтийски до император Тиберий[26].

Едва се сдържах да не ахна. Пилат Понтийски, най-злочестият жертвен агнец на света; мъжът, на когото са приписали вината за смъртта на Исус.

— Какво пише Пилат?

— Не знаем.

Погледнах го безизразно.

— Това Рицо не пожела да разкрие. Обадил се петък следобед — само няколко часа преди трагедията — но членовете на борда бяхме в обичайната петъчна среща, така че го прехвърлили към един от архиварите. Жената, която говорила с него, забелязала, че бил развълнуван. Предупредили го, че пергаментите не били в безопасност.

Макнамара отвори една кожена папка, оставена върху бюрото, и ми подаде принтиран имейл:

От: Angel angel.12345678910@gmail.com

До: post@sis.co.uk

Дата: 29 май 2021

Тема: Пергаментът

Искам да се свържа с работодатели на Самуел Рицо.

Моля, потърсете ме, ако МНД знае за писмото.

— Отговорихте ли?

— Имейлът е бил изпратен в събота, но стигна до нас едва след като служителят, който се занимава с кореспонденцията ни, го прочете тази сутрин. Още не сме отговорили заради погребението и защото не сме много сигурни каква би била най-разумната постъпка в случая.

— Позволете на мен да им отговоря.

— Отделът по киберсигурност е проследил IP адреса до компютърен клуб в Италия. Може би ще успеем да стигнем до човека, който е изпратил имейла, чрез Gmail?

Аз поклатих глава.

— От „Гугъл“ категорично ще откажат да разкрият самоличността му. В клуба има ли охранителни камери?

— Ще помоля отдела по киберсигурност да провери.

— Споменахте, че Рицо се е тревожел, че пергаментите не са в безопасност.

— Писмо, написано от Пилат Понтийски, сигурно струва стотици милиони лири. Търговец на черния пазар вероятно би стигнал далеч, за да го вземе.

„Невъзможно е да продадеш пергаментите на черния пазар — помислих си аз. — Освен това само Британският музей или «Смитсониън»[27] могат да си позволят да ги купят законно. Или пък арабски шейх.“

Макнамара ме изучаваше с поглед.

— Така че разчитаме на вас, Белтьо.

„Милото ми момче — примирено въздъхна татко, — кога ще си вземеш поука?“

4

Първото, което направих, след като се върнах в хотела, беше да проверя дали клечките за зъби са на мястото си в процепа между вратата и рамката. После влязох в стаята, седнах на леглото и отговорих на непознатия, който беше изпратил имейл на МНД от Италия. Написах му, че дружеството ме е наело да разследвам случая и че искам да се видим.

Изведнъж се запитах най-вече на шега: Какво би направил Шерлок Холмс? За разлика от него, аз не можех да се досетя, че подателят на имейла е изял рохко сварено яйце на закуска и че е бил подофицер във войната в Персийския залив[28]. Аз самият не достигах до кой знае какви заключения от написаното. Запитване, целящо да се осъществи контакт. Най-вероятно изпратено от учен, тъй като човекът беше запознат със съществуването на дружеството. Изглежда, той или тя не знаеше, че работодателят на Рицо е Алекзандър Дъръм Лойд. Темата на имейла обаче — „пергаментът“ — показваше, че е наясно с факт, известен само на малцина. Какво ми говореше всичко това? Немного. При всички случаи по-малко, отколкото би говорило на Холмс.

За да разбера кой би искал да се сдобие с писмото, трябваше да науча какво е разкрило то. Налагаше се да разплета една нишка, която определено не знаех докъде ще ме отведе. Строго погледнато, не бях наясно и откъде започва. На теория отговорът можеше да се крие у Ириней Лионски през 202 година. Или Пилат Понтийски, преди смъртта на Тиберий през 37 година. Като начало се спрях на не толкова труден подход, а именно — да се обърна към Алекзандър Дъръм Лойд. Той оглавяваше административната част на разкопките в Лион. На мен пък археологическата асоциация ми беше възложила по-скромната роля на наблюдател.

5

Таксито ме остави пред модерно жилище на изтъкнато семейство в „Челси“. Вечерното слънце разпръскваше червеникава светлина измежду пролуките в изчезващите дъждовни облаци. В мига, в който отворих портата от ковано желязо, Алекзандър Дъръм Лойд застана на стълбите пред къщата.

— Бьорн! — извика той, сякаш бяхме стари бойни другари, които не са се виждали, откакто почти са били разкъсани на парчета в окопа при битката при Сома[29].

— Професоре! — поздравих го в отговор аз.

Алекзандър Дъръм Лойд беше добре сложен като състезател в Олимпийските игри и красив като престолонаследника на някоя област край морето. Беше около шейсетгодишен, но изглеждаше двайсет години по-млад. Лицето му бе като изваяно от най-хубавия мрамор. Мустаците му бяха толкова тънки, че сякаш бяха нарисувани с молив за очи. Човек лесно би се замислил в кой филм го е виждал. В качеството си на историк Алекзандър Дъръм Лойд беше сред най-уважаваните познавачи на Ириней в света. Имаше докторска степен от Йейлския университет[30]. Именно той откри споменаването в един документ, което ни отведе — или по-скоро отведе него — до гроба на Ириней. През всичките тези години изследователите предполагаха, че останките му са били унищожени, когато хугенотите са разрушили гроба му.

Отведе ме в претрупана с мебели стая. Взе една семейна снимка от плота над камината. След това гордо ми я показа. На нея се виждаха той, съпругата му и трите им дъщери, които бяха на по двайсет и няколко години. Всички изглеждаха като модели.

— Това с Рицо е ужасна работа — отбеляза той, след като му обясних, че не идвам от любезност, а че дружеството ме е наело да намеря писмото. — От полицията подозират ли някого?

— Нямам представа. Утре летя за Флоренция.

— С какво мога да помогна?

— Засега ми трябва цялостната картина. Какво стана, след като открихте гроба?

— След като ти си тръгна, няколко дни измервахме и снимахме мястото. След това аз лично карах до Флоренция с пергаментите.

— Защо Самуел Рицо?

— Най-вече защото за мен той е най-добрият. Преди време работихме заедно над Евангелието на Юда. И защото лабораторията за изследване на ръкописи на „Библиотека Медичи Лауренциана“ е сред най-изтъкнатите в света.

— Какво се разбрахте с Рицо?

— Като начало той щеше да снима пергаментите, за да им направи копие в PDF формат.

Самото развиване на съсухрени пергаменти на няколко хиляди години отнемаше дни.

— Обади ми се петък следобед — добави Дъръм Лойд.

„В деня на смъртта си“ — помислих си аз.

— Беше развълнуван. Освен това звучеше и… ами потайно. Сподели, че пергаментите представлявали писмо, написано от Пилат Понтийски на латински. Каза, че го прочел и че послеписът в него бил направо сензационен. Каквото и да означава това. Щеше да ми изпрати версията в PDF формат вечерта. Но повече не го чух.

— Какво му е било сензационното?

— Не пожела да ми даде подробности. Нещо, свързано с Юда.

— Юда? Да не би Ириней да е имал нещо общо с апостола, предал Исус?

— Ириней е известен най-вече с основополагащите си теологични трудове[31], в които се е опитал да обори неверните гностични твърдения. В някои религиозни текстове Юда се споменава в изключително добра светлина. Според гностиците, които са написали тези текстове, той просто е направил онова, за което е бил избран от Бог и Исус.

— Идеята, залегнала в „Исус Христос суперзвезда“[32] — отбелязах аз и леко се засмях.

— Ириней е развивал интересни хипотези и за Пилат и Ирод, царя на евреите. В един труд[33] Ириней твърди, че двамата са били врагове и че Пилат е изпратил Исус при Ирод най-вече за да се помирят. Ирод е властвал над васални територии, подчинени на Рим чрез прокуратор Пилат. Римляните били окупатори, така че Пилат е бил непопулярен. Трябвало е да намери хитър начин да засвидетелства уважението си към Ирод и еврейските духовници и едновременно с това да се справи с недоволното население.

Алекзандър Дъръм Лойд прокара пръсти по тънките си мустаци. На тази светлина изглеждаше като звезда в холивудски филм от 40-те години.

— Всъщност заради част от един друг ръкопис на Ириней един мой колега, когото наричахме Ангела, реши, че гробът на Пилат се намира в Цезареа Маритима[34] седалището на римляните в Юдея — разказа ми той, след което тихо се засмя. — Беше толкова обсебен от тази мисъл, че се опита да го намери. Със съжаление признавам, че му помогнах с това.

— Гробът на Пилат Понтийски?

— Така и не го намерихме — обясни той и тръсна глава. — Ех, този неразумен младежки оптимизъм. Но всички си имаме своите мании. И тайни — добави после, след което ми отправи въпросителен поглед и премига. — Сигурно и ти, нали?

През нощта не успях да заспя.

Понякога си представях децата, които бихме могли да имаме с Даян, ако бяхме останали заедно. Колко странно: в един живот ти се раждат деца и ги гледаш как растат, а в друг оставаш бездетен.

Долу на улицата група младежи вдигаха врява. Аз лежах в чуждото легло с опънати чаршафи в хотелската си стая и си мислех за задачата, която бях приел, и всички мистерии, които ме очакваха. Мислех си и за смъртта на Самуел Рицо.

Осъзнавах, че хакването на университетския ми профил е станало, преди дружеството да ме наеме. Преди изобщо да чуя за Рицо и съдържанието на писмото. Нямаше как да има връзка между тези неща. Нали?

Всички тези мисли ме тревожеха. Да не би да се бях нагърбил с нещо опасно? Да не се бях забъркал в нещо, което не разбирах?

Преди ме биваше повече в отказването. Не защото обмислях нещата по-обстойно, а защото бях притеснителен. С годините бях станал по-смел. Изведнъж осъзнах, че имам предвид безразсъден.

„Сам си си виновен“ — отбеляза татко.

Историята на Атик Сенецион

II

Пътуването до Юдея

Сине мой,

Всички ние сме мравки на фона на историята. Всеки поотделно е центърът на своята вселена. След хиляда години ще бъдем забравени. Ограничени сме до времената, в които живеем; безпомощни наблюдатели на хода на времето. Подобни мисли ми се въртят в главата, докато писалката стърже по пергамента, а думите вдъхват живот на спомените, които искам да извикам в съзнанието си… Докато ти растеше в корема на майка си, аз бях разквартируван недалеч от имението ни. Тогава беше прието жененият мъж, привикан на военна служба, да се разведе. Не знам дали още е така. Аз отказах. С майка ти изгубихме много права заради ината ми и безмилостната бюрокрация на императора. Заради един незначителен спор с моя центурион за забавеното изплащане на заплатите на легионерите, дукът ме обяви за човек, който създава неприятности, и ме преназначи. Скъпата ти майка тъкмо те беше родила, добри ми сине, и те обсипваше с любов и грижи, когато ми заповядаха да отида да служа в далечен гарнизон в друга част на света. Честно да ти кажа, дори не бях чувал за провинцията Юдея. Гордеех се, че ще мога да служа на своя император и местния му префект Пилат Понтийски, но и тъгувах, защото щяха да ме пратят толкова далеч от теб и майка ти.

Стигнахме до Юдея по море. Маре Нострум беше спокойно, а Нептун[35] беше благосклонен към нас, но въпреки това мнозина хванахме морска болест. Само като си спомня, и ми се повдига. След дванайсет дни пристигнахме в пристанищния град Яфа[36], а после марширувахме два дни до Йерусалим, град на повече от три хиляди години. Познаваш Рим, но що се отнася до големите, кипящи от живот градове, все пак Йерусалим е доста различен. Тесни улички, преливащи от хора площади, кули и храмове като в Рим. Може би хората са това, което отличава Йерусалим от всички други градове, в които съм бил. Когато пристигнах в Йерусалим като млад легионер, Рим вече го управляваше от над шейсет години. По времето на Ирод построихме Цезареа Маритима край морето и преместихме столицата и административния си център там. Прокураторът и главната част от римската войска бяха в този град. Кохортата[37], към която бях причислен, наброяваше по-малко от хиляда души и беше разквартирувана в Йерусалим. Нашето поделение беше в крепостта Антония[38] недалеч от храма.

Поради причини, които така и не разбрах, скоро ме повишиха в тесерарий, командир на стражата, отговорен специално за охраната на местното поделение, особено през нощта. В онези времена и из онези краища имаше и крадци, и подривни елементи, които биха ни нападнали на мига, ако им се удадеше възможност. В качеството си на тесерарий трябваше да изготвям списъци със стражи, да предвождам мъжете и като цяло да се грижа крепостта да изглежда непревземаема. С този чин получих голяма отговорност и почти двойно по-висока заплата. Благодарение на нея можех да пращам повече пари на теб и майка ти.

Има много неща за мен и нея, които не съм ти разказвал. Някои не са предназначени за ушите на един син. През годините си ми задавал много въпроси, сред които и за смъртта на майка ти и причината за жестокия ѝ избор. Аз не съм ти отговарял. Или по-скоро съм решил да скрия бруталната истина. Сега ти самият си голям мъж и дойде време да ти разкажа абсолютно всичко за болката в брака ми с майка ти. Само аз мога да ти споделя онова, което знам за миналото. Моето. На майка ти. А покрай това и твоето. Става въпрос за тайни, които майка ти предпочиташе да потънат в забвение. Какво да се прави? Тя избра своя път.

Клавдия… Името на майка ти събужда у мен хубави спомени за красотата ѝ и всичките ѝ странности. Обичах я повече, отколкото можеш да си представиш. Ти също помниш, че беше красива като богиня. Всичко у нея — благият ѝ глас, странните ѝ коментари, звънтящият ѝ смях, искрящите ѝ очи — ми говореше по начин, който дотогава не бях изпитвал. Трябва да призная, че повече не го изпитах дори и когато се ожених за мащехата ти, въпреки че тя беше добра жена. Майка ти бе блага във всички важни отношения. Бях много благодарен на своите и нейните родители за това, че ни събраха. Тя беше голямата ми любов, но също и голямата ми мъка. Когато се сгодихме, ми призна, че обичала друг. Да, така стояха нещата. Не скри нищо от мен. С този мъж били заедно две години, преди аз да се появя в живота ѝ. Доколкото разбрах, родителите ѝ не го харесвали, вероятно защото бил от по-ниско потекло. Дълго не знаех дали се е съгласила да се омъжи за мен, защото той е умрял в битка, отхвърлил я е, или защото родителите ѝ я принудили. Въпреки че обичах майка ти с цялото си сърце и че тя ми позволяваше да я обичам и да присъствам в живота ѝ, а и сигурно изпитваше приятелска загриженост към мен, сърцето ѝ принадлежеше на друг. Той също бил войник. Възможно ли е да я е посещавал тайно, докато аз съм бил в Юдея, а него са го освободили за малко от служба в студения, влажен север, както рядко се случваше с войниците? Тя оставяла ли те е на друг да те гледа, за да прекара няколко откраднати нощи с мъжа, когото обича? Този страх много ме измъчваше по време на странстването ми, но не знам дали имах право да я ревнувам. След като се върнах, така и не посмях да я попитам направо. Бих ли понесъл искрените ѝ отговори? Понякога се чудя какво би направила, ако любимият ѝ пожелаеше да си я върне. Би ли ме напуснала на драго сърце? Тя не искаше да говори за него. Знам само, че го носеше в сърцето си през всичките онези години. Аз самият ѝ бях скромна утеха в замяна на онзи, с когото всъщност искаше да прекара живота си. Не искам да я упрекваш за това, защото ние, хората, нямаме власт нито над чувствата си, нито над любовта си, нито над традициите и изборите на семейството си. Но тъй като тя е мъртва от толкова много години, искам да бъда честен с теб. Най-голямата ми мъка се дължи на това, че любовта на майка ти към мен беше неискрена и половинчата; задължение, което ѝ е било наложено, след като не е получила онзи, когото е обичала. Сигурно всички искаме да сме единствените, които са вълнували сърцето на любимия човек. Така и не се запознах с него. Дори не знам как се казва. Нямам представа и какво, свързано с него, разби сърцето на майка ти. Една година след като тя реши да напусне този свят, прерових нещата ѝ. В сандъка, който беше донесла от дома си и в който държеше най-красивите си дрехи и всичките си накити, намерих две писма. И двете бяха от мъжа, когото обичаше. Завършваха с: „Твой Г.“. От тях разбрах, че му е дала ултиматум: ако не се оженел за нея, щяла да забрави за него. С множество нежни думи той ѝ обясняваше защо никога не могли да бъдат заедно. Но едва когато осъзнах, че са си писали, когато ти си бил на една година, с болка разбрах, че тя на драго сърце би ме напуснала заради него. Представям си как е произнасяла името му и как е кътала нежните му целувки в сърцето си до деня на смъртта си.

Много добре знам, че си твърде зает с политика в Рим, за да ми дойдеш на гости тук, в провинцията. Такъв е животът. Докато живях разделен от теб и майка ти, ми липсвахте всеки ден, всяка седмица и всеки месец, прекарани в онази забравена от Бога страна на изток. И тогава, и сега Римската империя е могъща и горда империя, но всичко си има цена. Годините, които прекарах в Юдея и Британия, ми отнеха възможността да видя как растеш. Знай, че са ме измъчвали угризения на съвестта, свързани с теб, добри ми сине. За теб аз винаги съм бил далечна фигура — войник в чужда страна. Когато най-накрая се върнах, двамата с теб си бяхме непознати. А майка ти… е, сигурно е искала някой друг да се върне невредим от бойното поле. Годините минаваха. Ти стана млад мъж. Аз бях зает с имението и местната политика, а когато майка ти реши да ни напусне, бързо си намерих нова съпруга. Тя ми роди полубратята и полусестрите ти. Но повярвай ми: през всичките тези години ти заемаше специално място в сърцето ми… Отплесвам се! Искам да ти разкажа за времето, което прекарах в Юдея. Както вече споменах, разквартируваха ме в Йерусалим, а не при главната част от войската в Цезареа Маритима. Общо взето, ни позволяваха да правим каквото си искаме, стига да поддържаме мира в града.

Представителят на императора в Юдея, прокуратор Пилат Понтийски, не беше популярен сред местното население. Аз самият не бях общувал с него преди странните обстоятелства, за които ще ти разкажа. Той беше прокуратор от много години и местните го смятаха за брутален окупатор. Имаше слухове, че е взел пари от ковчежето на храма, за да построи акведукт[39]. И въпреки че военното ни присъствие в Юдея беше сравнително скромно, беше потушил няколко въстания с голяма жестокост. Освен това бе изсякъл монети с езически изображения, което не се харесваше на евреите. Докладваше директно на императора и имаше слухове, че двамата били добри приятели. Строго погледнато по този въпрос знам само онова, което дочух от разговорите на легионерите. През свободното си време си говорехме, както обикновено става. Трябва да призная, че най-често обсъждахме жените, които ни липсваха и за които копнеехме. Неколцина разказваха и за курвите, които веднага отваряха краката си срещу няколко шекела. Повярвай ми, аз самият никога не съм търсил утеха в любовта за продан. Аз съм и винаги ще бъда почтен човек. Не съм докосвал дори и робинята си от Ликия.

Стига толкова засега. Вечерта все още е млада, но се изморих, а и чувствам, че главата ми тежи. Вероятно се задава буря. Далеч напред над планинските била съзирам светкавици, които проблясват като зли поличби. Лека нощ, сине мой.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Трета глава

Преследвачът

1

Флоренция, вторник, сряда

Летището във Флоренция беше необичайно малко. Тони стоеше облегнат на една колона и се правеше, че чете „Ла Национе“, когато изведнъж го забеляза. Бьорн Белтьо. Мъжът, който щеше да го отведе до писмото. Лесно го разпозна. Албинос. Мършав. Малки стъпки. Поглед, който беше непрекъснато нащрек иззад дебелите стъкла на очилата му. Археолог, заслужил международно признание. Професор и тям подобни. Нямало нещо, което да не е открил. Тони никога не беше чувал за него.

Белтьо теглеше куфар на колелца, който тракаше насред наплива от пътници. Тони мислеше, че ще му се наложи да чака с дни. А той вече беше тук. Какъв късмет. Белтьо се качи в едно такси пред терминала. Тони скочи в следващото.

2

Слънцето светеше силно горе на небето, на което се виждаха само няколко облака. Влязох в един хотел в старата част на Флоренция, който някога е бил манастир. Из коридорите все още се чуваше ехото от литургиите, изнасяни от монасите. Стаята беше съвсем малка. Според уебсайта на хотела била интимна.

Във Флоренция настоящето вървеше ръка за ръка с миналото. От хотела поех бързо нататък през Средновековието и Ренесанса, стигайки до Палацо Векио. След това минах по тесни улици, чиито павета бяха изтъркани до блясък от сандалите на мъже като Леонардо да Винчи, Микеланджело и Макиавели. Срещнах уморени от живота просяци и улични продавачи, които предлагаха еднакви играчки за две евро. Щом стигнах до катедралата „Санта Мария дел Фиоре“, спрях, за да се полюбувам на величествената ѝ фасада, при което веднага ме наобиколиха гълъби, решили, че имам какво да им дам за ядене. След това изминах краткото разстояние от Пиаца дел Дуомо до библиотеката на Медичите: „Библиотека Медичи Лауренциана“.

Градът бил управляван от могъщата фамилия Медичи в продължение на стотици години. Интересни хора. Банкери, меценати, папи и херцози. Достатъчно показателно беше, че Макиавели е посветил „Владетелят“ на един от фамилията. Библиотеката на рода се намираше в комплекс от сгради наред с величествената Капела Медичи и базиликата „Сан Леонардо“. Над петнайсет хиляди стари ръкописа. Кодекси и пергаменти. Две хиляди и петстотин папируса. Библиотеката била построена през XVI век по поръчка на папа Климент VII, като един от архитектите е бил Микеланджело. Климент е бил сред четиримата папи от фамилия Медичи. Да, схващате връзката.

Гледана отвън, базиликата „Сан Леонардо“ изглеждаше недовършена. Обяснението беше просто: тя бе недовършена. Микеланджело проектирал великолепна фасада от карарски мрамор. Така и не я довършил обаче. Фасадата потънала в забвение, след като папа Лъв X — също член на фамилия Медичи — го повикал в Рим, за да изрисува тавана на Сикстинската капела във Ватикана.

Въпреки че имах уговорка, съвестно си купих билет за вход. След това влязох през скромната врата отстрани на неподдържаната фасада на базиликата заедно с група японски туристи. Изпратих съобщение на колегата на Самуел Рицо, Леонардо Романо, че идвам. От вестибюла се качих нагоре по стълбите на Микеланджело. Отляво и отдясно висяха бели банери, рекламиращи изложба на писма, написани от Нострадамус.

Леонардо Романо и Катерина Коломбо ме чакаха в края на стълбите. Той беше толкова дебел, че граничеше с болестно състояние, докато тя бе кожа и кости. Леонардо ми обясни, че е кодикологът на библиотеката, а Катерина — фрагментолог. Поздравихме се официално. Смъртта на Рицо ни разделяше като невидима мембрана.

— Моите съболезнования — казах аз.

Те кимнаха опечалено. Леонардо тръгна с клатушкане към лабораторията за изследване на ръкописи, а Катерина го последва със сковани движения като на блатна птица, която още не е разбрала, че е излязла на сушата.

— Самуел беше потаен относно последната задача, върху която работеше — сподели тя.

— Обикновено обсъждаме проектите си открито — обади се и Леонардо с толкова тънък глас, че звучеше едва ли не като певец-кастрат[40]. — Каза ни само, че щял да развие, снима, подсигури и датира няколко пергамента.

— В което, общо взето, се състои цялата ни работа — лаконично добави Катерина.

Лабораторията за изследване на ръкописи представляваше дълго помещение. На четири метра зад неносещата стена при вратата се криеше задна стаичка с етажерки, шкафове картотеки, сейфове и холна гарнитура, като мястото наподобяваше кабинка. В отсрещния край на лабораторията имаше прозорец и етажерка с шкафове. На тавана примигваше неонова лампа. По нищо не личеше, че в тази лаборатория се изследват едни от най-големите антикварни богатства в света. Дървено бюро, алуминиев плот, устройство, което следеше температурата и влажността на въздуха да не се променят, и няколко инструмента, които се използваха кой знае за какво и приличаха на уреди за мъчения. Така погледната, лабораторията можеше да се използва и от охранителя в училище „Грефсен“. Или да служи за зала за аутопсии. Върху алуминиевия плот беше оставена толкова голяма и дебела книга, че на теория би могла да съдържа всичките ни познания за света. Имаше кожена подвързия, а ъглите ѝ бяха подсилени с позлатен метал.

Върху бюрото беше оставен старомоден календар от онези, при които трябва да обръщаш на нов лист всеки ден. Все още показваше петъка, в който бе умрял Рицо. Катерина проследи погледа ми и обясни, че от полицията са снимали листа. Рицо беше отбелязал с химикалка върху него „CA 20“, след което бе подчертал написаното с дебела линия. Снимах го с телефона си. Около 20[41] какво? Час? Шифър? Попитах Леонардо и Катерина дали знаят какво означава написаното. И двамата нямаха представа. Върху жълти самозалепващи листчета, залепени за бюрото, Рицо беше оставил напомняния, които явно са били предназначени за него.

На едното листче пишеше: „Обади се на И. относно Ю.“.

И.? Ю.?

На друго пишеше: „Провери П. П.“.

П. П.?

Леонардо и Катерина застанаха от двете страни на алуминиевия плот.

— Възможно ли е Рицо да е скрил пергаментите преди злополуката? — попитах аз.

Бих могъл да кажа „убийството“, но това звучеше толкова безчувствено.

Двамата разпериха ръце в такъв унисон, че човек би си помислил, че са се упражнявали.

— Най-естествено би било да ги скрие тук, в лабораторията — отбеляза Леонардо.

— В сейфа — добави Катерина.

— Но ние, разбира се, ги търсихме — обясни Леонардо, поглеждайки към сейфа.

— От полицията също преровиха наоколо — вмъкна Катерина. — Тук няма нищо.

— Декорираният сребърен цилиндър, в който бяха пергаментите, все още е в сейфа — добави Леонардо.

— След като Самуел ги подсигури и разви, ги пресира между две стъклени повърхности — обясни Катерина, кимвайки към стъклените повърхности, оставени върху една работна маса.

— Възможно ли е да е скрил писмото вкъщи? — попитах аз.

— Едва ли — отсече Леонардо. — Никога не носим пергаментите вкъщи.

— Пергаментите, хартията и папирусите са чувствителни към въздействието на външни фактори — обясни Катерина. — Температурни промени. Светлина. Влажност на въздуха.

— Значи, ако е скрил пергаментите, го е направил някъде тук, в библиотеката?

Отново онова синхронно разперване на ръце.

— Всичко е възможно — съгласи се Катерина.

Леонардо заяви:

— Немислимо е да е пъхнал тези крехки пергаменти сред някакви случайни книги в библиотеката.

— Ами в кутия в банков трезор?

Двамата направиха физиономии, които сигурно означаваха „едва ли“.

— Има едно нещо — каза Леонардо.

Катерина извади петриева чиния от едно чекмедже. В нея имаше малко парче тъкан.

— Това е пробата от пергамента, която Самуел взе за радиовъглеродното датиране — обясни Катерина.

— Предложихме на полицията да я вземат, но не им трябвала. Повече се интересуват от смъртта на Самуел, отколкото от пергаментите.

— Тъй като не знаем кой е наел Самуел, не бяхме сигурни на кого да я предадем — каза Катерина и вдигна петриевата чиния. — Можете ли да поемете отговорността за нея?

— Ще я препратя на МНД — съгласих се аз.

Вгледах се внимателно в малкото парче в затворената чиния, сякаш чрез дадения ми свише зорък поглед щях да успея да открия нещо.

Катерина извади едно червило от твърд хартиен плик с логото на „Ив Сен Лоран“.

— Ето — каза тя, — сложете я тук.

Благодарих ѝ и прибрах чинията в плика.

До срещата ми с полицейски следовател Джорджо Ломбарди, който ръководеше разследването на убийството, оставаше още половин час. Попитах дали биха ми показали къде е умрял Самуел Рицо.

Двамата си размениха погледи.

— Разбира се — съгласи се Леонардо.

— Но за целта ще трябва да заобиколим комплекса — обясни Катерина.

Аз ги погледнах учудено.

— Нима Рицо е избягал от библиотеката, заобиколил е комплекса и е влязъл в капелата, без никой да го забележи? Доколкото разбрах, е минал през коридор в подземията.

— Познаваше коридорите — обясни Леонардо.

— А ние — не — обади се Катерина, след което се приближи до един шкаф в дъното на лабораторията и отвори една врата. Зад нея видях тесни и тъмни стълби. — Водят към подземията, тоест старите части на сградата — обясни тя с тон, от който загубих всякакво желание да минавам оттам.

— Библиотеката е била построена през XVI век върху манастир — каза Леонардо.

Катерина погледна надолу към стълбите.

— Голяма част от подземията на манастира са били запазени. Затова има тайни коридори и стълби, които свързват отделните крила на библиотеката, капелата и базиликата. Трябва да си запознат с разположението, за да успееш да стигнеш оттук до Капела Медичи.

— А Самуел беше запознат — отбеляза Леонардо.

3

Тони нетърпеливо се разхождаше из читалнята. Замисли се за миналия петък. След като онзи падна, той се върна в лабораторията, за да потърси писмото. Ни следа от него. Неговите отпечатъци и ДНК бяха върху подвързията и вестника, така че ги занесе в хотела и ги хвърли в контейнера за рециклиране на хартия пред рецепцията.

Огладня. В този град нямаше нито една количка за хотдози. Ню Йорк му липсваше.

Белтьо излезе от лабораторията и Тони тръгна след него. Професорът носеше хартиен плик.

„Писмото“ — помисли си Тони.

4

Да влезеш в погребалния параклис на херцозите Медичи — Cappella dei Principi (Херцогската капела), беше като да влезеш в църквата „Свети Петър“ или Пантеона в Рим — може да станеш вярващ и при по-незначителни преживявания. Шейсет метра. Всеки квадратен метър — под, стени, таван — беше украсен. Статуи, колони, саркофази, мозайки.

При едната стена беше издигнато високо скеле, оградено с полицейска лента.

— Оттук е паднал — заяви Катерина, поглеждайки нагоре.

— Сигурно е станало недалеч от мястото, на което стоим ние — отбеляза Леонардо.

И тримата инстинктивно отстъпихме крачка назад.

— Какво е правил тук? — попитах аз.

— Нищо — отсече Катерина.

— Сигурно е бягал — предположи Леонардо.

— От кого? — поинтересувах се аз.

Двамата отново разпериха ръце.

— Нищо не разбираме — призна Катерина.

5

Следобедът беше задушен, наоколо бе пълно с мухи, а жегата беше потискаща. С инспектор Джорджо Ломбарди се бяхме разбрали да се срещнем на късен обяд в един ресторант далеч от обичайните туристически маршрути.

Един звънец на вратата весело извести влизането ми в ресторанта. Ломбарди изучаваше менюто с придирчивото изражение на гастроном. Вдигна поглед и се изправи. Някой явно му беше описал как изглеждам.

Джорджо Ломбарди приличаше на любовник на жена, чийто съпруг ѝ е омръзнал. Среднодълга, леко прошарена коса. Слънчеви очила „Рей Бан“. Костюм, който не беше гладен наскоро, но който изглеждаше стилно.

Ломбарди ръководеше разследването. Знаеше само, че от МНД са ме наели да намеря писмото. Смъртта на Самуел Рицо представляваше просто една спънка за моето разследване. За него пергаментите бяха вероятен мотив, който можеше да се окаже, че не представлява никакъв интерес. Ломбарди обаче едва ли се досещаше, че искам да се намеся в разследването. Защото точно това смятах да направя.

— Труден случай — призна той, след като си поръча спагети, а аз — салата „Цезар“. Говореше добре английски. — Убийство? Нещастен случай? Самоубийство?

— Самоубийство? — изненадано повторих аз.

— Трябва да разгледаме всички варианти. Рицо е преживявал труден период.

— Така ли?

— Ще се върнем на това, ако се наложи.

— Финансови проблеми?

Замислих се върху възможен мотив — провалила се продажба на писмото.

— В никакъв случай.

— Работите ли по някаква основна теория?

— За съжаление, не мога да ви разкрия всичко, професоре. Съжалявам. Но се надяваме да направим пробив в случая…

— Наистина ли?

— … скоро.

Погледнах го напрегнато. Пробив? Може би моето собствено разследване щеше да се окаже по-лесно, отколкото си мислех. Лицето на Ломбарди обаче стана безизразно.

— Какво можете да ми кажете? — попитах аз.

— За съжаление, немного. Но нямаме причини да смятаме, че смъртта на Рицо е свързана с пергаментите.

— Така ли?

— И все пак… В този случай има множество объркващи и неясни елементи.

— Като например?

— Знаем, че вечерта, когато е умрял, в библиотеката е имало още някой. Поне двама души, за които нито ние имаме сведения, нито от библиотеката знаят нещо.

— Двама?

— Ако единият го е убил… кой тогава е бил другият? Заедно ли са действали?

Пред ресторанта беше застанал уличен музикант. Записаният акомпанимент заглушаваше неприятните звуци, издавани от една панфлейта.

— Знаете ли какво е правел Рицо в капелата? — поинтересувах се аз.

— Доколкото разбираме, стигнал е дотам от библиотеката чрез система от подземни стълби и коридори, не всички от които са били известни на много хора.

— Защо се е покатерил на скелето?

— Най-логичното обяснение е, че някой го е преследвал.

— Значи се е покатерил на скелето, за да избяга от преследвач?

— Отпечатъците му стигат до четвъртата площадка, която се намира на единайсет метра над земята. Една от дъските на площадката е паднала при долната. Строго погледнато, случаят се отнася до местната Инспекция по труда. Това, че дъската не е била закрепена според разпоредбите, не предполага непременно престъпна небрежност. Според ръководителя на реставрацията тъкмо са разглобявали четвъртата площадка.

— Знаете ли часа на смъртта?

— Според съдебния лекар е умрял между 19 и 22 часа.

Една муха, която минаваше наблизо, привлече вниманието ни към себе си за няколко секунди, след което Ломбарди я отпъди с ръка.

— Позволете ми и аз да ви задам няколко въпроса, професоре. По-запознат сте с писмото от мен, но явно е било ценно, щом някой е искал да го открадне, нали така?

— Изключително ценно.

— На практика невъзможно ли е да бъде продадено?

— На черния пазар има множество странни птици. Не всички се интересуват от комерсиалната страна на нещата. В зависимост от съдържанието на писмото, то може да е безценно. Някой неприлично богат колекционер може да поиска да го добави към колекцията си само за да го има.

— Хипотезите и теориите представляват важна част и от вашата сфера, професоре, и от моята работа. Какво повече можете да ми кажете за писмото? Кой е този Ириней?

— Ириней Лионски е бил един от първите църковни отци от периода на ранното християнство. Бил е епископ в Лион през II век. Теолог и философ. Да не говорим за мъченик и светец. В качеството си на теолог е спомогнал за оформянето на християнството.

— Защо е отнесъл писмото в гроба?

— Едва ли той е решил да бъде погребан с него. Все пак вече е бил мъртъв.

Този коментар предизвика лек смях у Ломбарди.

Аз добавих:

— Някой може да е решил, че гробът му би бил сигурно скришно място за нещо, което не е искал да бъде намерено. Погребвайки го заедно с Ириней, са предали съдбата му в Божиите ръце. Може дори да се приеме, че гробът му е бил смятан за свещен и пазен от Бог. Ириней е бил известен най-вече с труда си „Трактат срещу ересите“, в който е изложил обстойни аргументи срещу гностицизма. Писал е обаче и за числото на звяра — 666, Антихриста и хилядолетното царство.

— Митове на две хиляди години.

— Освен ако не вярвате в тях. Онова, което за един е мит, за друг може да е истина. В днешни времена никой не вярва в Один и Зевс. В дните на предишното си величие обаче са били почитани със същата отдадена самопожертвователност, с която християните почитат Бог и Исус, а мюсюлманите — Аллах и пророка Мохамед. Вие самият сте католик, нали?

Той направи утвърдително движение с ръце.

— Християнската църква се е разделила на безброй клонове — отбелязах аз. — Въпреки това всички вие вярвате в един Бог.

— Не съм особено набожен. Когато ми се обадихте по телефона, споменахте нещо за Пилат Понтийски. Кажете ми защо е важно какво е написал той преди две хиляди години?

— Запазени са няколко негови писма, но за времето, което е прекарал в Юдея, има много малко писмени източници. Какво е правил? Как е размишлявал? Вярвал ли е, че Исус наистина е извършил онова, в което са го обвинявали, или се е поддал на натиск?

Сякаш за да прекъсне този разговор, Ломбарди извади няколко листа формат А4 от една папка. На листовете видях неясни снимки на някакъв мъж. Или пък двама мъже?

— Снимките са били направени петък вечерта от камера за наблюдение на площад „Сан Лоренцо“ — обясни той.

Едва тогава разпознах входа на библиотеката и каменната фасада на базиликата.

— Това са най-ясните изображения на двамата заподозрени, с които разполагаме. Единият е влязъл в библиотеката десет минути преди другия. И двамата са дошли и са си тръгнали във времевия диапазон, в който Рицо е умрял, според съдебния лекар.

Аз си наместих очилата и разгледах снимките, присвивайки очи.

— За съжаление, не можем да разпознаем нито единия, нито другия — обясни Ломбарди. — Но според управителя на библиотеката само Самуел Рицо е бил на работа онази вечер, така че е логично да се предположи, че са отишли при него.

— Двама мъже — замислено повторих аз.

— Както виждате, единият носи папка за документи. Другият, който си тръгва след него, държи нещо, което прилича на хартиена подвързия. На теория пергаментите могат да са и в папката, и в подвързията.

Продължих да оглеждам снимките, но бяха направени от твърде далеч, а и бяха твърде неясни, така че не можех да забележа нищо.

— Криминалистите обърнаха ли внимание на това, че Рицо е записал „CA 20“ при петъка в календара на работното му място в лабораторията? — попитах аз.

— Тази бележка е добавена към серията от доказателства.

— Каква е тази серия?

— Ще ви обясня, когато мога.

— Разпитахте ли вдовицата?

— Тя нямаше кой знае какво за добавяне.

— Имам уговорка с нея утре.

Той кимна незаинтересовано, след което се замисли как точно да се изрази.

— Това, което ще ви споделя, трябва да си остане между нас: вече наблюдаваме един заподозрян. Но той няма нищо общо с изчезналите пергаменти.

— Така ли?

— Повече не мога да ви кажа. Надявам се, че разбирате.

6

Служителката на рецепцията в хотела ми даде пощенски плик с въздушни мехурчета, върху който написах Уилям Макнамара като получател. После сложих петриевата чиния с пробата от пергамента в него, залепих го и помолих жената веднага да го изпрати по FedEx. Накрая изпратих съобщение на Уилям, за да го предупредя да очаква пробата.

Клечките за зъби си бяха на мястото, когато отворих вратата на стаята си. Това поне беше нещо. Подремнах за около половин час. Щом се събудих, си проверих имейла. Никакъв отговор от мъжа или жената, които бяха писали на МНД. Взех си бърз душ, което не беше съвсем лесно, тъй като трябваше да пазя равновесие в животозастрашаваща вана с хлъзгаво кръгло дъно.

Опитвах се да проумея споделеното от Джорджо Ломбарди относно това, че вече имали заподозрян. Който нямал нищо общо с писмото. Това какво означаваше за моята задача?

Излязох от хотела и бързо тръгнах към Пиаца дела Синьория в търсене на ресторант, в който да вечерям. На няколко пъти ме обземаше чувството, че ме преследват. Стори ми се, че един мъж, застанал на съседната на хотела улица, внимателно ме наблюдава. Въобразих си, че ме преследва, но щом спрях рязко и се обърнах, една млада жена се блъсна в мен и побягна нататък. Измърморих sorry и scusa[42], а тя се спаси, изчезвайки сред група корейски туристи.

Виждал ли съм я преди? Една от тях ли е?

„За бога, Бьорн“ — промърмори татко.

Засрамено се замислих, че трябва да проверя дали съм взел всички лекарства, които личният ми лекар ми беше изписал, за да държа бурното си въображение под контрол.

Насладих се на вкусна вечеря. Сам. После се отбих в един пъб и изпих чаша бира. Сам. Вече се здрачаваше, когато тръгнах обратно към хотела. Сам. Будният ми поглед непрекъснато търсеше познати лица. Но не разпознавах никого.

„Ето, видя ли?“ — обади се татко и се усмихна.

Мислеше, че си въобразявам.

7

Мъж.

В стаята ми.

В съня си тъкмо се бях покатерил на ябълковото дърво в градината. Летен ден в края на юни с топъл вятър и ярко слънце. Пастрокът ми ме повика: „Белтьо!“. Слънчевата светлина ме заслепяваше. Wake the fuck up![43] Събудих се. Рязко и брутално. След секунда вече бях напълно буден. Несръчно взех очилата от нощното шкафче и си ги сложих.

Някакъв мъж се беше надвесил над мен. Носеше скиорска маска. В едната ръка държеше телефон с включено фенерче. В другата — револвер.

— Къде е? — попита той.

Американец. Дрезгав глас.

— Кое къде е? — проплаках аз.

— Писмото.

„О, боже, писмото.“

— Не е у мен.

Той отиде до вратата и пусна лампата. Аз стиснах очи.

— Погледни ме — нареди ми той.

Направих го, мижейки с очи.

Той насочи револвера към мен.

— Къде е?

— Не знам!

— Днес го взе.

— Взел съм го?

— От библиотеката.

— Това не беше писмото, а проба.

— Какво?

— Проба от пергамента. За да се определи възрастта му чрез радиовъглеродно датиране.

— Покажи ми я!

— Изпратих я по FedEx.

— Кога?

— Тази вечер.

— Докъде?

— МНД.

— Кой?

— Международното научно дружество. В Лондон. За тях работя. Ще направят радиовъглероден анализ на пробата.

Той седна на леглото. Дъхът му беше неприятен.

— Лъжеш.

Виждах очите му през дупките в скиорската маска. Сякаш бях срещнал диво животно насред саваната.

— Предаде ли писмото?

— Нямам никакво писмо.

— Или ще го отнесеш обратно в Лондон рано сутринта?

Той бавно пъхна дулото на револвера в устата ми. Аз я отворих широко, за да предпазя зъбите си. Леденостуденият метал имаше вкус на смазка и желязо.

— Къде. Е. Писмото?

Простенах. Езикът ми се заклещи в дулото. Не можех да отговоря. Той пъхна дулото още по-навътре. Доповръща ми се.

— Последен шанс: Къде. Е. Писмото?

Той извади револвера от устата ми. Отново ми се доповръща.

— Къде е?

— Повярвайте ми, не знам.

— Къде е?

— Казвам истината. Не знам.

— Къде е?

— Това беше проба!

8

Не можех да заспя. Дори след две приспивателни.

Мъжът си беше тръгнал. Ужасяващото преживяване обаче все още ме държеше като внезапен, силен пристъп на треска.

Да се обадя ли на полицията? Повечето биха го направили. Но не и аз. Нямах сили за това. Знаех какво ще стане.

Нищо.

Много шум. Дълги разпити. Но без никаква полза. Никога нямаше да намерят мъжа, който влезе с взлом в стаята ми. Въоръженият американец, търсещ пергаментите, беше професионалист. Човек, който просто изчезваше. Без да оставя следи.

Замислих се дали да не се обадя на инспектор Ломбарди, но реших да не избързвам. Щях да му разкажа по-късно. Какво би могъл да направи?

Към шест часа станах и взех дълъг душ. В девет се обадих на Ломбарди и му разказах за мъжа. Той искаше да изпрати патрулка, но успях да го разубедя.

9

Първата жена, която обикнах, се казваше Грете. Объркано младежко увлечение. Беше професор по археология, а аз — студент. Бе твърде възрастна за мен. Никога не откликна на чувствата ми, но станахме добри приятели. Много години по-късно седях край смъртното ѝ легло. Някога изпитвала ли е нещо повече от приятелска привързаност към мен?

Първото, което ми направи впечатление, когато Ариана Рицо ми отвори, беше това колко много прилича на Грете. Имаше дълга кестенява коса и дълбоки, топли кафяви очи. Изглеждаше на петдесет и няколко години, като Грете, когато се влюбих в нея.

„Забрави — посъветва ме татко, — просто забрави още сега.“

Притеснявах се от мисълта за срещата със задавена от плач вдовица, потънала в огромна скръб. Не знаех как да се държа с неутешими хора. Ариана Рицо обаче изглеждаше по-скоро като жена, осъзнала сериозността на положението, отколкото като задавена от плач вдовица. Леко ми се усмихна и ме пусна да вляза в антрето.

— Моля, приемете моите най-искрени съболезнования — официално казах аз.

— Благодаря.

— Сигурно сте преживели шок — механично отбелязах аз.

— Благодаря — повтори тя. Снизходително.

Един мъж дойде при нас в антрето.

— Карло Алтомаре — представи се той.

— Белтьо.

— Добър приятел — обясни Ариана Рицо.

— Опитвам се да помагам на Ариана, доколкото мога — добави той.

— Не знам дали ще мога да ви помогна — заяви тя, докато закачваше якето ми на закачалката. — Изобщо не съм запозната с работата на Самуел като цяло и по-специално с пергаментите.

Реещите се из всекидневната прашинки блестяха на фона на сутрешната слънчева светлина, която нахлуваше през прозорците. На масата там Ариана Рицо беше сложила кана с кафе и купа с бисквити. Наля ми една чаша, без да пита дали искам.

— Извинете, че ви се натрапвам — рекох аз. — Но е от голямо значение за историята и науката да намеря писмото, върху което е работил.

— Никога не обсъждахме работата си.

— И все пак…

— Едва говорехме за каквото и да било — добави тя и леко се засмя.

— Така е понякога в брака — вмъкна Карло Алтомаре.

Ариана Рицо му се усмихна набързо.

— Палеографията е тясна област — отбеляза после тя. — Аз самата съм куратор в „Уфици“[44].

— От колко време сте женени? — попитах от любезност.

— Скоро ще станат двайсет и пет години. Имаме двама синове, като и двамата вече се изнесоха.

— Такъв е животът — отбеляза Карло Алтомаре.

Аз отпих от кафето.

— Както ви обясних по телефона, наеха ме да намеря писмото.

— Не знам нищо по въпроса.

— От полицията, разбира се, са ви потърсили, нали така?

— Дойдоха в неделя. Но писмото, изглежда, не ги интересуваше особено.

— Сигурно разследват главно трагичната смърт на Самуел — обади се Карло Алтомаре.

Ариана Рицо погледна през прозореца. Отпихме от чашите си. Тя побутна купата с бисквити към мен и аз се почувствах длъжен да си взема една.

— Възможно ли е Самуел да е донесъл писмото вкъщи? — попитах после. — И да го е скрил?

— Не мога да си представя такова нещо — отсече тя и прехапа долната си устна. — Беше съвсем наясно колко крехки са старите пергаменти и документи. Така че — не, съмнявам се.

— Тогава къде би го скрил?

— В кабинета си, предполагам.

— Има кабинет вкъщи?

— След като по-големият ни син се изнесе, превърнахме стаята му в общ кабинет. С годините стана негов.

Долових раздразнение.

— Мога ли да го огледам?

Тя ми показа кабинета. Етажерки с книги до стените, обикновено бюро със старомоден настолен компютър.

— От полицията претърсиха ли наоколо? — попитах аз.

— Сигурно са надникнали.

— Само толкова ли?

— Търсете на воля — подкани ме тя и ме остави.

Това и направих. Но не намерих нищо. Изваждах случайни книги, в случай че е сложил пергаментите зад някоя от тях, което, разбира се, се оказа напразно. Седнах на офис стола зад бюрото и отворих чекмеджетата. Прелистих купчините листове, бележки, принтирани страници и списания.

Чух сигнала за получено съобщение на телефона си. Уилям Макнамара ми съобщаваше, че за съжаление, в италианския компютърен клуб нямало охранителни камери.

Провикнах се, за да попитам Ариана Рицо дали мога да включа компютъра.

— Правете каквото искате — отговори тя откъм всекидневната.

На компютъра му отне няколко минути да се събуди. Дори не ми поиска парола. Иконките на десктопа се появиха една по една. В папката намерих файл, в който ставаше въпрос за Юда. Прочетох набързо текста, но звучеше като най-обикновен теологичен преразказ, а и беше на две години. Кликнах върху иконката на Gmail. В кутията на Рицо имаше 1535 имейла. Беше прочел 734 от тях. Отворих прочетените имейли от седмицата преди смъртта му. Владеех италиански достатъчно добре, за да разбера, че повечето от тях не ме интересуват. Един обаче привлече вниманието ми. Изпратен от някой си Suora75.

„Страшно вълнуващо! — пишеше той. — Трябва да помолиш Козимо за помощ! Но внимавай, скъпи, много хора знаят, че писмото е у теб“.

Козимо?

Да внимава?

Скъпи?

Отидох във всекидневната. Ариана Рицо и Карло Алтомаре седяха на дивана.

— Знаете ли кой е Suora75? — попитах аз.

Тя ме погледна безизразно.

— Телефонът му у вас ли е?

— От полицията го взеха.

10

Козимо.

Докато вървях обратно към хотела, размишлявах кой е той и защо Самуел Рицо би имал нужда от помощта му.

И кой беше Suora75?

На една пейка пред хотела седеше млада жена, погълната от езотеричните мистерии в телефона си. Стори ми се позната — не се ли блъсна тя в мен вчера? Какъв беше шансът да се натъкнеш на един и същи човек два поредни дни в град като Флоренция? Доста голям. Или може би само приличаше на онази жена?

Щом се върнах в хотела, веднага се качих до стаята си. Клечките за зъби лежаха на пода пред нея. Камериерката? Едва ли. Табелката с надпис „моля, не безпокойте“ все още висеше на дръжката на вратата. Клечката под ключалката на куфара също беше паднала. Не разбирах какво търсят. Бързо слязох долу до рецепцията. Чрез заплахи, че ще се обърна към вестниците, и обещание за банкнота от десет евро успях да накарам служителката да ми покаже записите от охранителните камери в коридора. На тях се виждаше непознат мъж. Същият като онзи от снощи? Суичър с качулка, шапка с козирка и слънчеви очила. Неразпознаваем. Приближи се до вратата на стаята ми, в продължение на около три секунди човъркаше в ключалката с шперц и накрая влезе вътре. Само след минута излезе. Как беше успял да прерови вещите ми за толкова кратко време? Дали беше възможно да е един от онези двамата, които са били в „Библиотека Медичи Лауренциана“ петък вечерта? Може би. Помолих служителката на рецепцията да ми покаже записите от снощи. След това превъртяхме назад до минутите преди да ме нападнат в стаята ми. Според записите мъжът се беше появил откъм стълбите. Единственият човек, на когото служителката трябваше да отвори вратата на хотела, беше една клатушкаща се дама на четиресет и няколко години. Това означаваше, че нападателят или е влязъл през някакъв заден вход, или е гост на хотела.

Служителката ми даде друга стая. След като си преместих вещите, се обадих на инспектор Ломбарди.

— В стаята ми пак е влизал чужд човек — съобщих му аз.

— Да не би да е била камериерката? — предположи той.

Разказах му за записите от охранителните камери. Той не каза нищо. Абсолютно нищо.

— Мъжът не може да бъде разпознат — добавих аз. — Виждал съм го само за няколко секунди навън на улицата. Мисля, че и една млада жена ме преследва.

— И смятате, че двамата ви преследвачи имат нещо общо с убийството на Самуел Рицо?

По тона му си личеше колко скептично е настроен.

— С писмото! Нали затова съм тук.

— Така е — съгласи се той. По тона му долових как удължавам списъка му с приоритетни задачи все повече и повече. Обеща да ми прати няколко криминалисти, за да проверят за следи.

— Имам едно предложение — заявих аз.

— Не се и съмнявам.

— Взели сте записите от охранителните камери извън библиотеката.

— Разбира се.

— А от камери от пресечките около нея?

Това, че не ми отговори веднага, предполагаше, че или не се е сетил за това, или не го е счел за нужно, или не иска да ми каже.

— Както ви казах, вече имаме снимки на двамата заподозрени — заяви той.

— Неясни и неизползваеми снимки. Ако вземете записите от съседните улици, може би ще попаднете на по-добри.

Пак същото колебание.

— Ще проучим въпроса.

— Съпругата на Рицо ми каза, че телефонът му е у вас. Проверихте ли на кои номера е звънял, или кои са звънели на него в дните преди смъртта му?

— Белтьо, ние не се правим на полицаи.

— Бихте ли могли да ми кажете чии са тези номера?

— Защо се интересувате от това?

— Може би съответните хора имат нещо общо с писмото.

— Съжалявам, но този списък е поверителен. Ако излезе нещо интересно във връзка с писмото, ще ви потърся.

Той обеща да проучи останалите гости на хотела. Обясних му, че заминавам с влака за Рим рано сутринта. Долових облекчение в гласа му, когато ми пожела лек път.

След като приключихме разговора, посетих един уебсайт за теолози и започнах да търся най-големите експерти по Юда в света. Много от тях бяха в САЩ, но намерих двама, които се намираха в Рим: кардинал Фелипе Сантош от Ватикана и професор Изабела Конти от „Грегориана“[45].

Телефонът ми иззвъня. Италиански номер.

— Si? — отговорих аз.

Топъл женски глас каза:

— Професор Бьорн Белтьо?

— Si.

— Buon pomeriggio — официално ме поздрави тя (добър ден). — Казвам се Изабела Конти. Професор съм по теология в Папския григориански университет в Рим.

Според речниците апофения означава склонността да улавяш значими модели сред случайни набори от данни. Карл Густав Юнг е твърдял, че синхроничността представлява едновременно протичащи събития без причинно-следствена връзка, които въпреки това са свързани.

— Тъкмо четях за вас — озадачено успях да кажа аз.

— Така ли?

— Потърсих в „Гугъл“ изследователи, които са специалисти по Юда Искариот.

— О! — възкликна тя.

— Защо се обаждате?

— Във връзка с ръкописа от гроба на Ириней.

— Така ли?

— Ох, професоре, не знам на кого да се доверя в тези времена.

— Кои времена?

— Можете ли да дойдете в Рим?

Всички пътища водеха дотам, но не разбирах защо пита.

— Предпочитам да говорим лице в лице — обясни тя.

Лице в лице… Веднага си въобразих, че отдавна е искала да се срещне с мен. Знаех, че това са глупости. Пубертетски блян, останал от тийнейджърските ми години, когато си въобразявах, че всяка проява на внимание от страна на другия пол се дължи на факта, че жените безумно ме желаят. Откъснах се от бляна си и си уговорих среща с Изабела Конти за следващия ден. След като си запазих стая в хотел в Рим, се обадих на Уилям Макнамара и му съобщих докъде съм стигнал и какво смятам да правя оттук нататък. В мига, в който затворих, получих съобщение:

FAMILIAR CYBORG

Стоях и се взирах в тези две думи. Familiar cyborg? Какво означаваше това? Киборг означаваше смесица от човек и машина. Познат киборг? В това нямаше никакъв смисъл. Веднага отговорих на съобщението: „Кой сте вие? Защо ми пишете? Какво означава Familiar cyborg?“.

Чаках нетърпеливо няколко минути, но така и не получих отговор.

11

След като криминалистите приключиха работата си в предишната ми стая, бързо се насочих към един приятен ресторант недалеч от базиликата „Санта Кроче“. И на отиване и на връщане в хотела ми се струваше, че след мен се движи цял легион от преследвачи. Но всеки път, щом се обръщах рязко, само изкарвах акъла на горките хора, които съвсем случайно вървяха на няколко крачки зад мен, заети със собствените си грижи. Вече в хотела изпих чаша бира на бара. Всичко беше както обикновено. Никой не ме сваляше.

Легнах си и четох известно време. В мига, в който оставих книгата на нощното шкафче и изгасих лампата, чух сигнала за получено съобщение на телефона си.

Несръчно си сложих очилата и го прочетох:

FAMILIAR CYBORG? ТУК Е НУЖНА МЪДРОСТ: VITIOSA SECES.

Това поне ми говореше повече от Familiar cyborg.

„Тук е нужна мъдрост“ беше известен цитат от Откровение на Йоан, в който се споменаваше числото на звяра: 666[46]. Изразът vitiosa seces представляваше анаграма, позната от стотици години — Societas Jesu[47], тоест йезуитите. Този католически мисионерски орден бил основан през XVI век и винаги е бил противоречив. Според Конституцията на Норвегия, страната била затворена за йезуитите чак до 1956 година[48]. Лежах и се взирах в съобщението. Следа, която изобщо не разбирах. Какво общо имаше това съобщение с първото, ако въобще имаше нещо общо? Включих лампата, станах и взех тефтера, чиито листове използвах за писма, от нощното шкафче. Изписах всяка буква от Familiar cyborg върху един лист и го накъсах на четиринайсет хартийки, колкото бяха буквите. След това започнах да образувам думи с тях. Glorify Cambria[49] (древно име на Уелс) беше един вариант. Трудно ми беше да повярвам, че съм се натъкнал на заговор за извоюване на независимостта на Уелс от Обединеното кралство. Намерих думи като Africa, Arabic и най-различни имена, но при всички случаи оставаха няколко букви, чиито комбинации нямаха смисъл.

Докато накрая едва ли не от чист късмет реших загадката:

Familiar cyborg беше анаграма на Library of Magic.

Вълшебната библиотека.

„Library of Magic и Societas Jesu“ — написах в съобщение до непознатия.

Преди да изгася лампата, отново се обадих на инспектор Ломбарди. Разказах му за двете странни съобщения. Той не звучеше много заинтересован, но си записа телефонния номер и ми обеща да го провери.

Не можех да заспя. Накрая станах и взех едно приспивателно. Ужасяващото преживяване от снощи все още ме държеше. Всеки път, щом се унесях, се стрясках при мисълта за случилото се. Ами ако той се върнеше? Ами ако беше разбрал в коя стая съм се преместил? Лежах, припомняйки си дулото на револвера с вкус на желязо.

Когато най-накрая успях да заспя, се събудих от сигнала за получено съобщение.

„Вълшебната библиотека и йезуитите са правилните отговори. Но коя вълшебна библиотека? — пишеше непознатият. — Трябва да разбереш контекста на Library of Magic“.

„Библиотека Медичи Лауренциана“ — написах аз.

Не получих отговор.

Историята на Атик Сенецион

III

Предателят

Сине мой,

Какъв хубав ден само. Полъхва лек и чудотворен ветрец. Всеки час, прекаран на терасата сред планината над града, ми се услажда. Когато достигне моята възраст, човек оценява тези специални дни, изпълнени със слънчеви лъчи, ухайни цветя и чуруликащи птички, защото всеки следващ ден може да му е последен. Посмей се с мен, сине. Не се опитвам да звуча мелодраматично, а да се пошегувам. От много години вече не се страхувам от смъртта. Очаквам я спокойно и търпеливо… Достатъчно по този въпрос. Чувам те как ми казваш с добронамерено нетърпение: „Давай по същество, татко!“.

По стара римска традиция императорският прокуратор Пилат се опитваше да подсигури нормалното ежедневие в Юдея. Евреите лесно се дразнеха — било то от вечните незначителни неща или от начина, по който говорехме за бога и обичаите им, свързани с много от прищевките му. Пилат беше наредил на коменданта да се държим подобаващо и да се намесваме само в краен случай. На прокуратора му се налагаше да прибегне до силовите средства, с който разполагаше, само когато мирът и редът биваха подлагани на изпитание и при събирането на данъците. В краен случай използваше и нас, легионерите. В Юдея по-скоро изпълнявахме ролята на пазители на реда, отколкото на военен легион. Обикновено императорските данъци биваха събирани от местни евреи, които си бяха издействали тази длъжност срещу заплащане и които получаваха част от парите. Прокураторът оставяше върховните жреци да упражняват влиянието си, без да им се меси твърде много. Върховният съвет на евреите, Синедрионът, се възползваше докрай от крехкото разпределение на властта. Не изпускаха нито един шанс да впрегнат услугите на римляните, щом решаха да осъдят някого на смърт. Толкова тежка присъда можеше да сполети когото и да било от хората, които създаваха неприятности, от крадци и убийци до противници на властта. Исус, за когото ще ти разкажа, се числеше към последната категория, въпреки че върховният съвет на евреите искаше да го заклейми като най-обикновен бандит.

В началото на тази история Пилат беше в Йерусалим. Както обикновено бе изминал десетте мили от Цезареа Маритима дотам по случай честването на религиозния празник на евреите: Песах[50]. Известен е и като празника на безквасния хляб, защото тогава се яде само маца, което представлява безквасен хляб без мая. Незнайно защо, мацата напомня на евреите за освобождението им от египетско робство и дните им на свободен народ, предвождан от пророк на име Мойсей. Доколкото знам, той е живял преди хиляда и петстотин години. Отрядите ни трябваше да са в пълна бойна готовност по време на подобни празници, защото лесно възникваха протести и размирици.

Седалището на Пилат в Йерусалим беше в двореца на Ирод, а не в крепостта Антония. Затова при всяко негово посещение отрядът ми биваше преместен в двореца, за да служи за негова охрана. Според еврейския календар беше месец нисан. Както винаги се подготвихме по-сериозно, за да сме въоръжени, в случай че хората се обединят и тръгнат срещу нас. По време на празника Йерусалим беше пълен с пътуващи евреи и понякога религиозният екстаз и не на последно място честванията и приемът на алкохол завършваха с размирици. Точно така: преди тринайсет години евреите поведоха кървава война срещу нас, но това е друга история.

Два дни по-рано върховният съвет на евреите беше помолил за поверителна среща с коменданта. Четирима пратеници дойдоха в крепостта късно вечерта и моя беше отговорността като началник на стражата да ги заведа при него. Той се канеше да си ляга, но неохотно се съгласи да ги приеме. Отведох ги в покоите му. Останах вътре, както беше прието в такива случаи, така че дочух разговора им. Евреите разказаха на коменданта, че се били събрали в двореца на върховния жрец Каяфа, когато един от сподвижниците на подстрекателя Исус помолил за среща с върховните жреци и предложил да разкрие на нас, римляните, къде да го намерим. Предателят им съобщил, че същата вечер Исус щял да бъде в една градина, наречена Гетсиманската градина. Тя се намира точно отвъд градските стени. За евреите беше жизненоважно да затворят устата на Исус. Предателят — казвал се Юда — получил цели трийсет сребърника за тази информация.

Това предателство събуди подозрението на коменданта. Той се опасяваше, че цялата тази история може да се окаже капан, целящ да попаднем в засада. Пратениците обаче го увериха, че върховните жреци били напълно уверени в искреността на предателя. Казаха и че ние — евреи и римляни — имаме общ интерес в залавянето на Исус, един от многото самопровъзгласили се пророци. Дотогава не бях чувал за него. Комендантът, който беше по-близък с местните, го познаваше. Носела му се славата, че имал вълшебни сили, и обикалял наоколо, прогонвайки зли духове и лекувайки болни хора. Едновременно с това проповядвал, че светът скоро щял да свърши. Под „света“ комендантът разбираше Римската империя. Пратениците му казаха, че Исус се подигравал на бога им, като се представял за негов син. Твърдял, че може да говори с него. Критикувал много от заповедите, записани от Мойсей. Според Синедриона заслужавал смъртна присъда заради богохулните си действия и думи, насочени към еврейските вяра и традиции. „Ако го оставим да продължава така, скоро всички ще повярват в него“ — твърдяха евреите. Но както вече споменах, в Юдея, Самария и Галилея беше пълно с мъже като Исус: пророци и гадатели, които прогонваха зли духове от хората и говореха за бъдещи империи и други светове. Така че защо да се занимаваме с Исус? Ако екзекутираме всички, които искат ние, римляните, да се махнем, в Юдея няма да останат хора. „Какво ни интересува този мъж?“ — попита комендантът. Той беше умен стратег. Тогава пратениците му казаха, че Исус редовно подкопавал позициите на императора и властта на Рим. И още по-лошо. Дори подозирали, че бил еврейски убиец. Сикариите бяха започнали да вилнеят по онова време. Еврейските стражи ни молеха за помощ при залавянето му. На коменданта му бяха омръзнали сблъсъците между местното население, така че се съгласи в името на мира и реда. Само трябваше да съгласува решението си с прокуратора. След като се посъветва с Пилат, разреши на няколко подбрани войници от отряда, предвождани от мен, да помогнат на стражите на храма и охраната на Синедриона в залавянето. Нареди ми да събера малък отряд в качеството си на тесерарий. Нищо особено. Непрекъснато залавяхме подстрекатели. Бях известен с дипломатическите си умения и сигурно затова бях избран за тази задача. Щяхме да си сътрудничим с еврейските стражи. През последните няколко години доста често бяха възниквали неприятни сблъсъци помежду ни. Те много обичаха да взимат онова, което смятаха за свое, и като цяло не се страхуваха много от императора… А сега ще ти разкажа някои неща за евреите и вярата им. Те имат само един бог. Наричат го Господ. Ако съм разбрал правилно, преди е бил известен като Яхве, Елохим и така нататък. Всъщност никога не съм се опитвал да преброя колко богове служат на Юпитер, но при всички случаи са двайсет, а може би дори четиресет, занимаващи се с всякакви неща. Яхве със сигурност е зает, щом е бог на всичко от войната и мира през времето и ветровете до любовта и плодородието. Казват, че бил най-могъщият сред всички богове. Значи няма как да е единственият. В същото време си прави труда да поговори с всички онези пророци, които се влачат с прашните си сандали из тази нецивилизована и изгаряна от слънцето част на света, наречена Юдея, и проповядват за всичко от края на света до спасението на душата.

А къде бях аз? Сега ще ти разкажа: в качеството си на началник на стражата трябваше да помогна на стражата на храма да залови подстрекателя Исус. Луната вече беше изгряла, когато тези мъже се присъединиха към отряда ми край градските стени. Все още бе топло. Заедно се затичахме леко към Гетсиманската градина, където щяха да бъдат подстрекателят и сподвижниците му. Искам да ти кажа, че отивахме на красиво място. Представи си една голяма градина или малък парк. Намира се в малка долина недалеч от градските стени, храма на евреите и така наречената им Стена на плача. Според предателя, Исус щял да прекара нощта там. Бяхме запалили факли и се бяхме въоръжили с мечове и тояги. Бяха ни казали, че официално Исус и хората му проповядвали мирна философия, но не можехме да разчитаме на това. А ако той наистина беше сикарий, можеше да им нареди да ни нападнат. Така че трябваше да внимаваме.

Началникът на синедрионската стража се казваше Симон. Той ни водеше в тъмното. От виещата се пътека се вдигаше прах. За да влезем в градината, трябваше да прекосим един поток, който се казваше Кедрон. Симон ни каза, че предателят, чието име беше Йехуда Ишкериот, или Юда Искариот на нашия език, щял да ни покаже кой е Исус, като го целуне по бузата. Този Юда бил ковчежникът на групата и бил единственият апостол, който не бил галилеец. По-късно един начетен центурион предположи, че тази целувка сигурно била вдъхновена от свещената книга на евреите. В Тората пишело, че целувката от враг е предателска и че Йоав целунал Амаса по брадата, а после го пробол в корема с меч.

Разпределиха ни около градината на три групи с войници и стражи, за да им пресечем пътя за бягство. Изчакахме, докато всички застанат на позиция, и заедно започнахме да ги обграждаме от всички страни. Чухме, че ни забелязаха. Щом се приближихме, един от тях изтича до един друг и го целуна по бузата. Съвсем леко и набързо. Целунатият мъж беше нисък, но имаше благо лице и приятен глас. Излезе напред и попита кого търсим. „Някой си Исус от Назарет“ — обясних аз. „Това съм аз“ — заяви той. После повтори въпроса си, сякаш не ме беше чул: „Кого търсите?“. Аз отново му обясних: „Исус от Назарет“. Тогава той заяви: „Вече ви казах, че това съм аз“. Така протече разговорът ни.

Пристъпихме напред с вдигнати мечове, за да го заловим. Тогава възникнаха проблеми. Няколко от хората му ни нападнаха, викайки: „Не сме разбойници“. Самият Исус стоеше напълно спокойно. Усмирихме побойниците и тогава вече можехме да го заловим. Той стоеше спокойно през цялото време и чакаше. Сякаш вече се беше примирил със съдбата си. Помислих си, че не е кой знае какъв подстрекател. Видяхме ясно, че тези мъже не бяха толкова миролюбиви, за колкото се представяха, когато един от тях извади меча си и отсече ухото на един от стражите на храма. По-късно научих, че нападателят се казва Симон Петър, но ще се върна на него след това. Исус се ядоса. Нареди на Симон Петър да прибере меча си в ножницата и строго заяви, че който вади нож, от нож умира. Двама от стражите на храма се втурнаха да заловят нападателя, но аз ги спрях в качеството си на началник на залавянето. Бяхме отишли там, за да хванем Исус, и не исках да пропилявам шанса ни с открита битка със сподвижниците му. Дори да останеш без ухо, имаш още едно.

Щом усмирихме мъжете и те осъзнаха, че няма как да освободят Исус, стана нещо странно. Побягнаха! Разбягаха се във всички посоки като подплашени кокошки. Не се сдържах и се засмях, когато един от тях изхлузи ленената си дреха и хукна да бяга чисто гол. Само Исус не се помръдна. Аз излязох напред и му вързах ръцете от името на стражата си. Той беше единственият, който имаше защо да избяга, но не се и опита да го направи. Това, сине, постави началото на дълга поредица от тайнствени събития. Кулминацията им настъпи, когато някои хора започнаха съвсем сериозно да твърдят, че след като е бил разпнат и е прекарал три дни в адски горещата гробница, е възкръснал… Стига толкова за днес.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Четвърта глава

Монахинята

1

Рим, четвъртък

Вълшебната библиотека…

Какво би могло да означава това? Опитвах се да разгадая мистерията на анаграмата в сутрешния влак за Рим. Хвърлих поглед през прозореца. Мекият тоскански пейзаж, покрай който минавах, беше оцветен в пастелни цветове. „Библиотека Медичи Лауренциана“ вълшебна библиотека ли беше? В какъв смисъл? Да не би под този израз да се разбираше, че смъртта на Самуел Рицо е свързана с нещо вълшебно или окултно? Опитах се да намеря споменавания в литературата. Гробището на забравените книги в „Сянката на вятъра“ на Карлос Руис Сафон? То беше вълшебно, но се намираше в Барселона. Библиотеката на „Хогуортс“ от книгите за Хари Потър? Вавилонската библиотека на Хорхе Луис Борхес? Библиотеката-лабиринт в „Името на розата“ на Умберто Еко? Разстоянието от въображаемите вълшебни библиотеки до реалността беше голямо.

Възможно ли беше човекът, който ми бе изпратил съобщението, да е използвал цитата от Откровение на Йоан, за да ме насочи към теориите на конспирацията, свързани с числото на звяра: 666?

В Откровението, което окончателно е било добавено към Библията по време на църковния събор в Ипон през 393 година, се споменаваше кога Месията ще се върне. Християните все още го чакаха. Търпеливи хора. Възможно ли беше писмото да разкрие нещо ново за звяра и съответно за Деня на страшния съд и края на света? Цяла една псевдонаука се е заела с тълкуването на числото 666. Ириней посветил цяла глава от „Трактат срещу ересите“ на най-различни спекулации още през 180 година. Гематричен[51] код, препращащ към презрения император Нерон? Или пък Антихриста[52]?

Изоставих библейските спекулации. Дори и на мен хубавите неща ми идваха в повече. Вместо това започнах да се подготвям за срещата с Изабела Конти. В мига, в който влакът премина границата между районите Тоскана и Лацио, изписах името ѝ в „Гугъл“ и се запознах с кариерата ѝ в областта на теологията. Защитила докторска дисертация на тема Юда[53], заемала различни изследователски длъжности в „Станфорд“ и „Оксфорд“ и била назначена за професор в „Грегориана“ преди десет години.

Размислите ми бяха прекъснати от поредното съобщение от непознатия ми мъчител:

Келтски възел. Символ на повече от хиляда и петстотин години, който представляваше безкрайна линия. Свързан с религията. И митологията. Тайнствен символ. Дори викингите са го използвали. За тях е символизирал връзката между баща и дъщеря. Викинги… Само при мисълта за тях ме побиваха тръпки. През 1935 година райхсфюрер-СС Хайнрих Химлер основал изследователската организация „Аненербе“[54]. Нацистите и расистите алчно заграбили викингски символи. Свастиката. Руната одал. Двойната руна сиг. Целта на „Аненербе“ била да се намерят археологически, антропологични и културни доказателства за превъзходството на арийската раса. Злоупотребата със староскандинавски символи не спряла с нацистите. Символът на днешните крайни расисти, възприели идеята за превъзходството на белите, беше келтски кръст — кръстът на Один.

Дали беше възможно писмото на Пилат да съдържа нещо, което да разцъфне в рамките на нацистката идеология? Идея или събитие, подклаждащи омраза към евреите? Пилат, Юда и разпъването на Исус са оформили тази омраза, зародила се през вековете преди Христа. Тя нараснала по време на Средновековието и довела до геноцида, извършен от нацистите. Екстремистите все още изпитваха тази омраза към евреите. Дали беше възможно да ме преследват неонацисти? Крайнодесни националисти? Хора, които мислеха, че писмото на Пилат съдържа нещо, което могат да използват срещу евреите? Уплашено потърсих в „Гугъл“ neo-nazi groups 2021 norse symbols[55] и попаднах на резултати, сред които се споменаваше една група, наричаща се Mjölnir’s Shield-maidens. Девите-воини на Мьолнир[56]. Неонацистко движение, сформирано от жени, които искаха да създадат националсоциалистическо общество въз основа на идеята за превъзходството на белите. В него жените щели да играят ролята на господарките на дома от викингската епоха. Женствени, могъщи, независими. Възможно ли беше жената, която ме следеше във Флоренция, да е една от тези деви-воини?

„Е, хайде де, Бьорн“ — каза татко.

2

Бързият влак пристигна на гара „Термини“ в Рим половин час след като беше тръгнал от Флоренция. Някъде в далечината зазвънтя църковна камбана и една друга ѝ отговори. Като ехо от миналото. Рим така и не се бе отърсил от Античността. От гарата до хотела, който се намираше по пътя нагоре от Пиаца Венеция до хълма Квиринал, се стигаше само за половин час. Бързо тръгнах натам, влачейки куфара си на колелца като дрънчаща котва. Трафикът наподобяваше непрекъснато извънредно положение. Безстрашни мотопедисти караха безразсъдно на зигзаг около колите, попаднали в задръстване. Туристи и граждани седяха в кафенетата на тротоарите и пиеха еспресо. Бавно минах през ято гълъби, кацнали на тротоара, а те се отдръпнаха и после пак се събраха като цип.

Хотелът се намираше на няколко минути пеша от „Грегориана“. От другата страна на улицата имаше три пейки, разположени между две огромни саксии с цветя. На едната седеше млада жена, която ми се стори позната — онази, която се блъсна в мен във Флоренция. Възможно ли беше да е тя? Да се натъкнеш на един и същи човек два поредни дни в туристическата част на Флоренция, статистически беше възможно. Но да срещнеш този човек в Рим, твърде много се доближаваше до тъмните дебри на параноята. Ами ако тя беше дева-воин, пратена от Mjölnir’s Shield-maidens?

„Ами ако за теб всички млади жени изглеждат еднакво?“ — предположи татко.

В следващия момент се случи нещо, което ме шокира. Тя нетърпеливо огледа улицата и в двете посоки. Щом ме забеляза, застина на място. Това трая само секунда. За съжаление, рядко въздействах така на жените. Тя рязко стана и тръгна надолу по улицата, отдалечавайки се от мен. Ако ме беше чакала, което само по себе си бе неразбираемо, значи не би имала причина да си тръгне, когато се появях, нали? Хвърлих куфара си към рецепцията на хотела и извиках „един момент“ на служителката там. Втурнах се навън и видях как жената завива по една тясна уличка. Хукнах след нея. Уличката завиваше толкова рязко, че не виждах къде свършва. След сто метра стигнах до широка, потънала в сън търговска улица, където магазините изглеждаха така, сякаш бяха от времето на император Нерон, а на изгубилите се туристи лесно би им се сторило, че са попаднали в Античността.

Девата-воин беше потънала във времето.

3

Тони остави колата в подземен паркинг в Рим и отседна в хотела на Белтьо. Беше скрил проследяващо устройство в подплатата на куфара на албиноса. Седна на една пейка пред хотела и зачака. След това вдигна лице към слънцето и се замисли за майка си. Винаги беше мечтала да посети Рим. Умря, когато Тони бе на дванайсет години. На следващата година баща му беше убит при престрелка в „Сайпръс Хил“. След това Тони израсна при италианските си баба и дядо в „Бронкс“. Добри католици. Той самият не беше посещавал служба от десетилетия.

4

Уговорката ми с Изабела Конти беше за дванайсет часа. Пристигнах пет минути по-рано и я изчаках във великолепния вестибюл на Папския григориански университет, който сам по себе си приличаше на преддверието на рая.

Представата ни за непознати хора, с които ще се срещнем, неминуемо се повлиява от представите и предразсъдъците, които всички носим в съзнанието си. За Изабела Конти знаех само онова, което бях прочел в профила ѝ на уебсайта на университета: беше на четиресет и шест години, имаше докторска степен по теология от Йейлския университет и беше станала професор в „Грегориана“ през 2013 година. Малкото ключови думи, с които разполагах — четиресет и шест годишна, доктор по теология и професор — ме караха да си представям твърде морално женище с очила с рогови рамки, суха коса, събрана на стегнат кок, очила за четене на верижка около врата и закопчана наполовина жилетка, криеща кокалесто тяло.

— Професор Белтьо!

Изабела Конти ме поздрави с благ глас, вървейки към мен.

Аз самият бях твърде объркан, за да кажа каквото и да било.

Тя беше монахиня.

Черната ѝ роба стигаше до земята и беше пристегната с колан. Носеше бяла шапка с черен воал и подбрадник с бял нагръдник. Около врата ѝ висеше изящно разпятие, а към колана ѝ беше прикрепена молитвена броеница.

Объркването ми я развесели и тя ме погледна с големите си лешниковокафяви очи.

— Professore Conti — най-накрая успях да произнеса.

— Professoressa[57] — поправи ме тя.

Шеговитата ѝ усмивка превърна лицето ѝ в небесно откровение. То беше тясно и без нито едно петънце или бръчка. Гладка кожа със златист загар. Правилен нос. Плътни устни. Изабела Конти беше не само хубава, ами ослепително красива. Ангел, серафим, херувим, който пазеше портите на райската градина. Тя представляваше сливането на божественото и ангелското начало в един човек. Но няма как да не признаеш, че робата на монахиня променя жените. Въпреки красотата ѝ у Изабела Конти се усещаше някаква студенина.

— Елате — подкани ме тя и ме поведе през великолепната колонада на университета. След това се качихме по широки стълби и тръгнахме по един коридор.

Въздухът в кабинета ѝ беше застоял, а самата стая изглеждаше също толкова светска, колкото който и да било университетски кабинет. Бюро, отрупано с домашни работи на студенти и научни трудове, етажерки, препълнени със знания, сив шкаф картотека. Прозорецът гледаше по диагонал към туристите долу, които се лутаха из Пиаца дела Пилота. Дебела муха нетърпеливо се блъскаше в стъклото. През затворената врата се чуваше ехото от нечии стъпки и откъслечни разговори. Прииска ми се да попитам Изабела Конти как така е хем монахиня, хем практикуващ професор, но реших, че това е твърде личен въпрос. А и какво знаех аз за установената практика спрямо монаси и монахини в „Грегориана“? Въпреки това дръзнах да попитам:

— От кой орден сте?

— На йезуитите.

Това не ме учуди. „Грегориана“ беше управляван от йезуити вече петстотин години.

Изведнъж ме осени една мисъл: възможно ли беше тя да ми е изпратила двете съобщения с анаграмите? Все пак vitiosa seces беше анаграма на Societas Jesu. Веднага отхвърлих това предположение. Защо ѝ беше да ме обърква с тайнствени съобщения, които биха ме отвели до нея?

Погледнах нагоре към мухата при прозореца. Както повечето насекоми от своя род тя възприемаше времето по различен начин от нас, хората. За мухата навитият на руло вестник се движеше изключително бавно. Затова човек никога не успяваше да я смачка с него.

Изабела Конти се намести по-удобно на офис стола си и ме погали с кафявите си очи. Или поне така ми се стори.

„Бьорн — упрекна ме татко с въздишка, — тя е монахиня!“

— Защо ми се обадихте? — попитах аз.

— Професор Белтьо — започна тя, произнасяйки името ми почти перфектно, въпреки че „о“-то отиваше по-скоро към „е“. — Двамата с вас имаме общ интерес.

Поех дълбоко дъх, за да не си проличи по гласа ми, че сърцето ми бие лудо.

— Така ли?

— И двамата се надяваме ръкописът от гроба на Ириней да се намери, нали така?

— Откъде знаете за задачата ми?

— В нашия малък свят — благо заяви тя — сигурно повечето хора знаят доста неща.

Светът на теологията? Или на археологията? При всички случаи ме обзе топлина от съзнанието, че толкова нежно ме включва в своя свят.

— Имате ли някакъв напредък? — поинтересува се тя.

— Една от следите ми всъщност сте вие.

— Аз?

— Потърсих в „Гугъл“ най-изтъкнатите изследователи на Юда. Така че и без това щях да се обърна към вас.

— Опасявам се, че няма да съм ви от голяма полза. Не знам почти нищо за случилото се със Самуел Рицо и писмото.

— Но знаете всичко за Юда.

— Може би не всичко — допусна тя и се засмя.

— Има ли някаква връзка между Ириней и Юда?

Тя замислено погледна към тавана. Аз се вгледах в мухата при прозореца. Във всяко пърхане на крилцата ѝ се усещаше жужащо отчаяние. Може би долавяше свободата отвъд стъклото, в което се удряше.

— В един от трудовете си Ириней твърди, че Юда бил разочарован, защото Исус не бил онзи, когото той и всички останали са очаквали — заяви Изабела Конти.

— И кого са очаквали?

— Царя месия.

Тя стана, спусна резетата на прозореца и го отвори. Мухата веднага изчезна. Сякаш никога не е съществувала.

— С когото ще дойде краят на света — добави Изабела Конти.

— Християните все още чакат Деня на страшния съд.

Тя свенливо се усмихна.

— Откъде сте толкова сигурна, че в писмото се споменава Юда? — попитах аз.

— Моля, разберете, професор Белтьо, че не ви познавам достатъчно добре, за да ви споделя всичко.

— Ясно — обидено казах аз. Значи ми нямаше доверие.

— Като монахиня съм длъжна да уважавам тайната на изповедта.

Замислих се какво има предвид.

— Самуел Рицо с информация ли ви е снабдявал? — попитах аз.

— Както казах…

— Тайната на изповедта сигурно вече не важи, след като човекът почине, нали така?

— Не е тайна, че двамата със Самуел сме си сътрудничили през годините.

— Не знаех.

— И двамата бяхме сред хората, които работиха върху кодекс с кожена подвързия, дълъг шейсет и две страници и съдържащ Евангелието на Юда. Дариха го на фондация „Меценат“ през 2003 година. Самуел се погрижи за опазването му заедно със специалисти по коптска история през 2005 година. Аз самата консултирах Националното географско дружество, когато издадоха евангелието през 2007 година.

— Но нали то не е истинско?

Тя леко се засмя.

— Било е написано от гностици през III век. Изследователите смятат, че оригиналният му език е на гръцки, но в наши дни е издадено в превод от коптски[58]. Версията, която познаваме, е датирана от периода между 220 и 330 година. В нея историческата личност Юда не се споменава много.

— За какво се разказва в нея?

— Гностичната представа за Юда.

По изражението ми Изабела Конти се досети, че тази тема ми е абсолютно непозната.

— Гностиците представят Юда като апостол, който е бил изключително близък с Исус — обясни тя с търпелива усмивка. — Другите апостоли не са разбрали учението Му. Само Юда осъзнал, че той води началото си от висша сила. Нали знаете, че за гностиците вселената е била пълна с духове и дребни богове, които наричали демиурзи?

— Да.

— Те представят предателството на Юда като планирано и необходимо — също както в Евангелие на Марко. На прав път са. Исус сам е избрал Юда за свой предател.

— Какво е вашето мнение за Евангелието на Юда?

Тя поклати глава.

— Изкушавам се да се позова на четирите си уводни статии в „Журнал на теологичните науки“ и „Международен журнал на систематичната теология“. Да ме питате за мнението ми е като да помолите историк да опише рухването на Римската империя с десет думи. Но мога да се опитам да ви отговоря. Евангелието на Юда използва образа на Юда за призма на вярванията на гностиците и тълкуването им на учението и духовното начало на Исус — заяви тя и лицето ѝ грейна. — Това достатъчно накратко ли беше?

— Сигурно познавате Фелипе Сантош? — попитах аз.

— Кардиналът? Не и лично, само в професионално отношение.

Споделих ѝ, че имам уговорка с него на следващия ден.

Тя бързо погледна към стенния часовник.

— Трябваше да си поговорим за толкова много неща, професор Белтьо. Но имам лекция след петнайсет минути. Можете ли да ме изчакате?

— Имам по-добра идея. Ще се съгласите ли да вечеряте с мен довечера?

Не можех да повярвам, че се осмелих да я поканя.

— Много мило, professore Beltø!

— Удоволствието е мое, professoressa Conti — вежливо отговорих аз.

Отначало тръгнах към хотела, но много скоро направих рязък завой и се насочих към „Виа Кондоти“, модната улица на Рим, откъдето си купих твърде скъп костюм. На връщане към хотела непрекъснато поглеждах през рамо, за да проверя дали някой ме преследва. Точно преди да стигна до сградата, получих съобщение от Уилям Макнамара. Радиовъглеродното датиране на пробата потвърждаваше, че пергаментът може да се отнесе някъде между 20 година преди Христа и 50 година. Тоест не представляваше фалшификат от Средновековието. Веднага след това получих съобщение от Джорджо Ломбарди: „Телефонният номер, от който ви изпращат есемеси, е на предплатена карта и не е регистриран. Невъзможно е да се проследи“.

Влязох в хотела със сивия плик от „Джорджо Армани“ и служителят на рецепцията ми махна с ръка да се приближа.

— Един господин питаше за вас — съобщи ми той. — Но политиката на хотела ни забранява да споделяме информация за гостите си.

— Как се казваше?

— Не се представи.

— Какво искаше?

— Не знам.

— Остави ли някакво съобщение?

— За съжаление, не, signore[59] Белтьо.

Качих се в стаята си. Клечката за зъби лежеше на килима пред вратата. Да не би да беше дошъл мъжът, който ме е търсил? Надникнах вътре. Беше празно. Оставих плика от „Армани“ върху бюрото. Една клечка за зъби лежеше на пода до куфара ми, който бях пъхнал под леглото. Някой беше ровил в тоалетната ми чантичка: четката за зъби, която стоеше най-отгоре, сега беше под дезодоранта и пастата за зъби.

Слязох долу на рецепцията и помолих служителя да ми покаже записите от охранителните камери.

— За съжаление, това е невъзможно — отсече той. — Политика на хотела.

— Жалко. Тогава ще ви помоля да извикате полицията.

Тази заплаха подейства. Служителят отиде при началника си, след което двамата ме отведоха в една задна стаичка. Бързо превъртяха записите, докато накрая стигнаха до онзи, на който се виждаше как някой влиза в стаята ми.

Трима мъже. Трима? Излязоха от асансьора и тръгнаха надолу по коридора. Носеха тъмни костюми.

— Спомням си ги — обади се служителят. — Реших, че са свещеници.

Спряха пред стаята ми. Единият извади нещо от джоба си — шперц или ключ — и отвори вратата. След това остана отвън, а другите двама влязоха в стаята. След няколко минути се върнаха. Накрая и тримата тръгнаха обратно към асансьора.

— Какво са откраднали от стаята ви, signore Белтьо? — стреснато попита шефът на рецепцията.

Душевното ми спокойствие.

— Онзи, който ме е търсил, сред тях ли е? — попитах аз.

— Не, signore — отговори служителят, като местеше разтревожения си поглед от мен към началника си и обратно. — Никой от тези тримата не ви е търсил.

Помолих ги да извадят записите от рецепцията и да превъртят до мъжа, който беше питал за мен. Напразно. Невъзможно беше да се види лицето му заради шапката с козирка и това, че беше свел глава.

Колко хора всъщност ме преследваха?

5

С Изабела се бяхме разбрали да се срещнем в паста ресторант в една странична улица на „Виа Бонкомпани“. Тя сигурно беше дошла половин минута преди мен, защото оберкелнерът тъкмо я отвеждаше към масата ни, когато аз с мъка отворих вратата и влязох със залитане в сумрачния ресторант. Лицето ѝ грейна, щом ме забеляза.

За щастие, не носеше робата, а изискани цивилни дрехи: бежови панталони и светлосиня блуза. Перлена огърлица. Имаше среднодълга пепеляворуса коса. Без съмнение боядисана или изрусена. Дискретна очна линия, намек за руж и парфюм, който ухаеше на рози и мускус. Подаде ми ръка. Не бях съвсем сигурен как да постъпя. В объркването си я целунах.

Тя кокетно се засмя.

— Ама, професор Белтьо!

— Наричайте ме Бьорн.

Тя почти се изкикоти.

— Тогава и вие ме наричайте Изабела.

Изабела. Милувка за езика.

— Елегантен костюм — отбеляза тя.

— А вие сте оставили робата вкъщи.

— Мога да нося цивилни дрехи. Дори и в университета. Носенето на робата е избор. Тя ме определя. Изразява идентичността и принадлежността ми, не мислите ли? Свидетелства за нещо отвъд ежедневните светски неща. Полезна е особено в отношенията ми със студентите. Придава ми авторитет и създава дистанция между нас.

Един келнер ни донесе менюта. Зачака поръчките ни с женствена чупка в кръста. Изабела ни поръча пенливо вино.

— Значи можете да пиете вино? — учудих се аз. — Имам предвид, дори и да сте монахиня. И йезуит.

Изабела изсумтя.

— Преди йезуитските имоти да бъдат конфискувани преди стотици години, орденът ни е бил известен с изключителното си вино — разказа ми тя. — Знаете ли, че именно йезуитите са подобрили метода на производство на грапата и брендито? Но всички, които не ни познават, смятат, че историята ни е изпълнена с отвратителни неща. Цели петстотин години сме били жертва на несправедливи обвинения и лъжливи слухове заради моралното си учение.

Келнерът се върна, за да си запише какво ще искаме за ядене. Аз се спрях на лесното: спагети карбонара. Изабела си поръча ригатони с пиле.

— Като йезуит съм длъжна да помагам, като разпространявам Божията вяра и служа на справедливостта — тържествено заяви тя. — Искаме да запознаем повече хора с Божието величие и спасението, постигнато чрез Исус Христос.

— Затова ли станахте теолог?

— Може би в началото. Но изследователската област бързо ме грабна. Днес тя е движещата ми сила. А вярата? Тя принадлежи на вътрешния ми свят.

Едва ли беше лесно да си вярващ теолог. Науката отхвърляше догми и крайности. А религиите се основаваха на тях.

— Защо сте станали експерт по Юда? — поинтересувах се аз.

— Защо не? — попита в отговор тя и се засмя. — Той е интересна личност, не мислите ли? Двамата с Исус са били близки. Може би Юда е бил най-довереният Му апостол. Какво го е накарало да предаде Спасителя? Бил е един от дванайсетте апостоли, един от избраните, и все пак е действал зад гърба Му и Го е предал.

— А може би просто се е придържал към плана Му? — предположих аз.

Тя се усмихна обезоръжаващо.

— Неколцина смятат, че за Юда Исус е бил избавител. И в преносен, и в буквален смисъл. Отвел е римляните до него, защото е искал да му помогне да освободи силите си.

— Вярвате ли в това?

— Мога само да се позовавам на версията, описана в Светото писание. А то не ми помага да отговоря на въпроса ви — заяви тя и отпи от чашата си. — Евангелията и дори Библията като цяло са били написани от различни автори в различни времена.

— И са били предназначени за различни читатели.

— Има нещо вярно в това. Евреи, гърци, римляни, египтяни… Всеки от авторите на Библията е искал да предаде своето собствено виждане за Исус и учението Му. Начинът, по който е представен Юда, също е повлиян от религиозните вярвания на тези хора.

Червилото ѝ беше оставило червени отпечатъци върху чашата.

— Но нали всички го представят като предател? — попитах аз.

— Разбира се. Извършил е низко предателство спрямо спасителя си. Но обръщат внимание на различни страни на характера му.

Отпих от виното. Това, което можеше да се приеме за среща, вече се беше превърнало в лекция по теология.

— Аз лично се осланям на Марко и Матей — сподели Изабела. По бузите ѝ беше избила силна руменина. — Марко е написал първото евангелие.

— Четиресет години след смъртта на Исус — отбелязах аз. — Какво е мислил за Юда?

— Споменава го само три пъти. Пише само, че е отишъл при върховните жреци и е предложил да им предаде Исус, ако му платят.

— Защо го е направил?

— Марко не споменава конкретен мотив. Аз лично смятам, че според него Юда е искал да накара Исус да се обяви за цар, като го предаде на римляните. Със сигурност е знаел, че ще го разпнат. Приемал е изпълнението на Божия план за своя мисия. Нито един апостол не е разбрал учението на Исус и накрая всички са го предали, включително и Марко.

Някаква чиния падна в кухнята. Келнерът ни се втурна натам.

— Споменахте и Марко, и Матей — напомних ѝ аз, след като нещата се успокоиха.

— Матей в голяма степен се осланя на вече написаното от Марко преди десет-петнайсет години. И на текста, който ние, теолозите, наричаме ръкописа Q.

Не ѝ напомних, че аз самият открих този ръкопис преди няколко години.

— И Матей почти не споменава Юда — добави тя. — Също като Марко смята, че той е предал Исус за пари. Трийсет сребърника. Описва колко се е ядосал Юда, когато са помазали Исус със скъпо олио. Веднага след това е отишъл при върховните жреци и е предложил да им го предаде.

— Матей все пак е бил по-приятелски настроен към евреите от Марко.

— Матей описва Исус в контекста на еврейските вярвания. Прави големи връзки. Единайсет пъти намеква, че Исус е направил или преживял нещо, което е било предсказано в Стария завет. Така описва и Юда. Не разказва само за личната му облага от предателството, ами и че е изпълнявал пророчества от Стария завет.

— Какви пророчества?

— Тук Матей допуска странна грешка. Прави препратка към пророка Йеремия, който пише, че „взеха тридесетте сребърника, цената, определена за Него, от израилтяните“. Но това не го е написал той, а един друг пророк — Захария.

— Печатна грешка в Библията?

Долових намек за нещо недоизказано в погледа ѝ.

— За сметка на това обаче Йеремия споменава покупката на една нива — добави тя. — Кървавата нива. Може би Матей е слял нещата?

Келнерът ни донесе ястията. Настана малко объркване, защото отначало ми подаде поръчката на Изабела.

— За разлика от Марко, Матей явно е знаел какво е станало с Юда след разпъването на Исус — продължи тя, щом келнерът бързо се отправи обратно към кухнята. — Разкаял се! Предал невинен човек и го осъдил на смърт. Хвърлил трийсетте сребърника в храма. После се обесил.

Преди да започнем да ядем, вдигнах чашата си за наздравица.

— Юда не е споменаван особено често в Библията — каза Изабела, след като остави чашата си. — В четирите евангелия има само двайсет и две места, където пише за него. Осем в това на Йоан, шест в това на Лука, пет в това на Матей и три в това на Марко.

Погледнах я в очите.

— Според вас какво може да ни разкрие писмото на Пилат?

Тя замечтано се загледа в някаква точка от ресторанта.

— Римската империя е била голяма и могъща, когато Пилат е станал прокуратор на Юдея. След сто години по времето на император Траян е щяла да бъде в разцвета си.

— Но какво е написал Пилат на император Тиберий?

— Отговорът на този въпрос би бил изключително интересен.

— Що се отнася до Рицо… — започнах аз.

Около очите на Изабела се появи фина мрежа от бръчки, която издаде, че всъщност е по-близо до петдесет, отколкото до трийсет години.

— Да? — колебливо попита тя.

— Споменахте, че се познавате отдавна.

Тя преглътна хапката си, преди да отговори.

— Както ви казах, работихме заедно над Евангелието на Юда. И веднъж помогнахме на един общ колега. В тайния архив на Ватикана този колега открил писмо, написано от еврейския историк Йосиф. То и едно споменаване в Codex Parisinus Graecus на Ориген го накарали да повярва, че гробът на Пилат Понтийски бил в Цезареа Маритима.

Алекзандър Дъръм Лойд също ми беше разказал тази история. Не бе споменал обаче за Йосиф, който обобщил еврейската история в „Юдейски древности“.

— Какво е написал Йосиф?

— Нещо, което намеквало, че Пилат е бил погребан в Юдея, а не тук, в родината си, както би се очаквало.

— Нали се е върнал от Юдея?

Тя остави приборите си в чинията и разпери ръце.

— Явно не е.

В този миг осъзнах какво означава написаното от Самуел Рицо върху онази бележка на бюрото му. Понякога цялостното объркване, което цареше в ума ми, ми пречеше да видя очевидните неща. Рицо тъкмо е бил прочел писмото, когато е написал: „Обади се на И. относно Ю. Провери П. П.“.

Обади се на Изабела относно Юда. Провери Пилат Понтийски.

Разбира се.

— Самуел Рицо някога обаждал ли ви се е относно писмото? — попитах аз.

— Не.

— Така ли?

— Аз се обадих на него. Знаех, че са го наели да го изследва.

— Кой ви каза?

— Не мога да отговоря на този въпрос.

Вгледах се в нея.

— Не можете или не искате?

Тя мълчаливо срещна погледа ми.

— Какво ви каза Рицо? — попитах аз. — Или това също е тайна?

Тя сведе поглед.

— Потвърди, че писмото е било написано от Пилат Понтийски до император Тиберий.

— Какво е пишело в него?

— Не искаше да ми каже по телефона.

— Поне не ви ли намекна нещо?

— Доколкото разбрах, съдържало забележителна информация. Твърдеше, че щяло да промени всичко.

Всичко? На Уилям Макнамара Рицо беше казал „животопроменящо“.

— Така и не ми разкри подробности — продължи тя. — Обеща да ми изпрати PDF файл, след като снима пергаментите. Но не стигна дотам.

— Наричали ли са го Ангела?

Изабела се стресна.

— Самуел? Ангела? Че защо?

Показах ѝ неясните снимки от записите от охранителните камери на двамата мъже, излезли от „Библиотека Медичи Лауренциана“ точно след убийството на Самуел Рицо.

— Някой от тях познат ли ви е?

Тя ги разгледа. Дълго. Обстойно. Уплашено? Погледна ме въпросително.

— Не.

Реших, че лъже. Върнахме се към вечерята си. От време на време си хвърляхме по един бърз поглед.

— Мога ли да ви направя комплимент? — попитах аз.

Тя ме погледна несигурно.

— За монахиня сте невероятно красива — избоботих аз.

За монахиня? Безсмислено уточнение.

Тя ме погледна учудено, сякаш се опитваше да разбере за какво, за бога, бръщолевя. Накрая отвори уста, но не успя да каже нищо.

Опитах се да поправя глупостта, която изтърсих, но само затъвах все по-дълбоко в тинята на унижението:

— Нямам предвид за монахиня. Просто си представям повечето монахини като закръглени възрастни жени.

Това не беше съвсем вярно. В пределите на въображението ми монахините можеха да са млади и изящни като статуя на Мадоната, изваяна от Микеланджело.

Объркването беше подменено от снизходителна усмивка.

— Ние, монахините, изглеждаме по най-различен начин като повечето хора.

Стори ми се, че ми намигна, след което махна една прашинка от окото си с пръст.

Привършихме с вечерята си. Говорехме общи приказки. Страхувах се да не кажа пак някоя глупост. Келнерът ни попита дали искаме десерт. И двамата бяхме сити, така че отказахме.

— Беше приятно, Бьорн — отбеляза тя, след като бяхме платили. — Не съм свикнала да излизам с мъже.

Замислих се какво има предвид. Долових, че ме харесва. Не беше задължително това да означава нещо. Може би само се държеше възпитано. Едва ли искаше да обиди колега учен от Норвегия. Но по принцип ме биваше в долавянето на искрите, които рядко прехвърчаха между мен и другия пол.

— Не ви ли липсва мъжката компания? — открито попитах аз. Твърде късно осъзнах, че този въпрос представлява нож с две остриета.

— Като монахиня съм длъжна да спазвам правилата на своя орден. Да не говорим за отдадеността на Бог — извинително добави тя. — Избрали сме своя път. Един от обетите, които сме поели, е за целомъдрие.

„Мамка му“ — помислих си аз.

— На мен би ми липсвала компанията на другия пол — признах после.

„Прекаляваш“ — отбеляза татко.

— В университета съм заобиколена от мъже. Честно да ви кажа, чувствам облекчение, когато се прибирам вкъщи и оставам сама.

Всъщност имах предвид целомъдрието, но би било прекалено да я питам дали не ѝ липсват физическата близост и нежните ласки на мъжете. Или може би вярата и въздържанието, наложено от целомъдрието, потушаваха огъня на плътското желание? Това не знаех. Но трябваше да се придържам към някакви граници във въпросите си.

Тя може би се досети за мислите ми, защото каза:

— Шекспир пише, че дори дланите могат нежно да се целунат.

— Голямата целувка.

— Устните ми са запазени за молитви и възхвала на Бог — заяви тя с толкова многозначителен тон, че се замислих дали говори сериозно.

— Все още имам много въпроси — признах аз. — Възможно ли е да продължим разговора си някой друг ден?

Устните ѝ се разтегнаха в лека усмивка.

— Имам време утре след сутрешната лекция.

— И още един съвсем различен въпрос — подех аз, поемайки си дъх. — Със сигурност ще ви се стори странен: Вълшебната библиотека говори ли ви нещо?

Тя се замисли.

— Не? Какво би могло да означава това?

Предложих да ѝ повикам такси. Тя любезно отказа, живеела само на няколко минути пеша от ресторанта.

— Тогава поне ми позволете да ви изпратя до вкъщи, за да се уверя, че ще се приберете без проблеми — настоях аз.

— Това изобщо не е необходимо.

— Но би ми доставило удоволствие.

Тръгнахме надолу по тротоара. Костваше ми усилия да не я хвана за ръка.

— Бил съм в манастири, в които живеят монаси — весело отбелязах аз. — Но не и в такива, в които има монахини.

Нескопосаният ми опит да си издействам покана се провали.

— И аз не съм била в манастири, в които живеят монахини — весело отговори тя. — Но сигурно двата вида много си приличат. Манастирът основно представлява затворено пространство, където можем да се отдадем на вярата в своя Бог — добави тя, след което каза нещо изненадващо: — Не живея в манастир. Йезуитите никога не са приемали тази практика. Имам си собствен апартамент.

Фантазията ми как тя ми шътка, кикотейки се, за да не събудим другите монахини, се изпари. Вървяхме по тихи улици и тъмни алеи.

Изведнъж Изабела спря. Извади ключовете си и се облегна на една врата. След това отвори чантата си и взе една цигара. Запали я и вдиша дълбоко.

— Пушите ли? — объркано попитах аз.

— Само когато съм в цивилни дрехи.

След още няколко дръпвания хвърли цигарата на земята и я стъпка с обувката си на висок ток.

— Благодаря ви за приятната вечер — каза тя, сякаш за да подчертае, че за по една малка чаша вино в дома ѝ изобщо не може да става дума. След това отключи вратата. Преди да я затвори, попарвайки всичките ми надежди, се разбрахме да се чуем отново на следващия ден.

Докато вървях обратно към хотела, ме зачовъркаха угризения на съвестта. Сякаш все още дължах нещо на Даян. Ама сериозно, нищо не ѝ дължах. Обичах я така, както едно кученце обича собственика си: безусловно и безкрайно. А тя изчезна, без да каже абсолютно нищо. Все още не знаех защо ме напусна. Чакаха я други мъже. А мен някой чакаше ли ме? Е, имаше и други жени. Но всички бяха бледи подобия на Даян.

Историята на Атик Сенецион

IV

Делото

Сине мой,

Осъзнавам, че пиша твърде обстоятелствено. Но докато ти разказвам за миналото, подробностите изпъкват толкова ясно в съзнанието ми. И все пак е добре, че само ти ще прочетеш това… В предишното си писмо ти разказах всичко, което се случи в Гетсиманската градина. Отведохме Исус в охранявана килия. Беше твърде късно, за да свикваме Синедриона. Предишния ден бяха заклали хиляди жертвени агнета, така че върховните жреци и най-начетените и най-възрастните евреи се бяха натъпкали с агнета за Песах и всякакви вкуснотии. Сега бяха сити, спяха дълбоко и хъркаха.

Комендантът ми беше заповядал да му докладвам за по-нататъшната съдба на Исус. На зазоряване го изведохме от килията. В сравнение с жегата предишния ден, сутринта беше необичайно хладна. Поведохме Исус към Анна. На двора пред храма стражите и няколко други мъже се топлеха на накладения огън. Сред тях беше и Симон Петър, който беше отсякъл ухото на един от стражите, но се престори, че не ме е видял. По принцип бих го заловил и бих се погрижил да бъде наказан за постъпката си, обаче в онзи момент имах по-важна задача. В храма ни очакваха върховните жреци и най-начетените и най-възрастните евреи. Изглежда, никой от тях не беше празнувал с мярка предишния ден и през нощта. Когато се появихме, влачейки Исус раздразнено замърмориха обидни думи. Накрая го пуснах, оттеглих се до входа и зачаках. До мен застана един весел началник от стражата на евреите. Казваше се Вениамин и владееше много езици: латински, гръцки, иврит, арамейски, финикийски и демотически. Преведе всичко, което се каза по време на последвалия разпит. Беше дълъг ден.

Върховните жреци и Синедрионът отчаяно се опитваха да изнамерят утежняващи вината свидетелски показания срещу Исус. Целта им беше да бъде осъден на смърт. Беше им трудно да му припишат нещо осъдително. Това да се наричаш Божи син все пак не бе проява на богохулство. Мнозина го правеха. Много хора свидетелстваха срещу Исус, но показанията им не съвпадаха. Аз самият бях учуден, че не бяха повикали онзи Юда. Той беше сред най-доверените хора на Исус, а и го беше предал на Синедриона, така че показанията му сигурно щяха да бъдат от голямо значение? Вероятно го бяха сметнали за подкупен. Освен това не знаех къде се е дянал. Цялото това дело представляваше фарс. Защо просто не го убиеха с камъни и да се приключи? Както отбеляза върховният жрец Каяфа: „По-добре един човек да умре за народа, отколкото целият народ да загине“.

По едно време върховният жрец стана, излезе напред и попита: „Ще кажеш ли нещо относно обвиненията, отправени към теб?“. Исус не отговори и той добави: „Ти ли си Месията, синът на благословения?“. Пленникът най-накрая реши да каже нещо с благ и нетрепващ глас: „Ще видите как мъжът, роден от хора, седи отдясно на Всевишния и двамата се спускат от небето“. Ако можеш, го разбери. Такива неща говореше този мъж. Някой направо го попита дали се мисли за Божи син. Той отговори неясно: други твърдели това. Върховният жрец се ядоса. Рязко си свали наметалото и извика: „За какво са ни свидетели? Нали сами чухте как се подиграва на Бог!“. Това изобщо не го разбрах. Двамата продължиха да се карат. Накрая един от стражите на Синедриона отиде до Исус и му удари плесница. „Така ли говориш на върховния жрец?“ — изрева после той. Исус му отвърна: „Ако съм казал нещо грешно, го докажи! Ако е вярно, защо ме удряш?“. Това подразни стражите. Неколцина го нападнаха. Едни го удариха с юмрук, а други се задоволиха само с подигравки. Върховните жреци не ги спряха. Аз самият останах на мястото си. Исус беше пленник на евреите, а не мой. Няколко стражи го заплюха и му вързаха очите. „Сега можеш да се правиш на пророк! — извика един и презрително се засмя. — Кой те удари?“ Веднага след това решиха, че трябва да бъде убит. Синедрионът обаче се придържаше към строги правила: не можеше да осъди някого на смърт в същия ден, в който са изслушани свидетелските показания. Освен това делото се проведе в петък, а свещеният ден на евреите, шабат[60], започваше още вечерта.

Когато се замислиш като мен за събития отпреди много време, някои спомени изпъкват съвсем ясно в съзнанието ти, а други са потънали в мъгла. Добре помня, че ми направи впечатление, че върховните жреци, най-начетените и най-възрастните евреи бяха убедени във вината на Исус много преди да го изправят на съд и да го осъдят въз основа на собствените си предразсъдъци. Това изобщо не беше в резултат на казаното от него по време на делото. И той действително бе осъден. Продължиха да го измъчват дори и след като го обявиха за виновен без абсолютно никакво основание. Заплюваха го в лицето и го удряха с юмруци. Доколкото разбрах, въпреки превзетостта си нямаха правово основание да го осъдят. Затова Анна и Каяфа го пратиха при Пилат Понтийски с надеждата той да го обяви за виновен според римския закон. Аз лично предвождах отряда, който завърза ръцете на Исус и го поведе към началника ми. Мнозина от върховните жреци тръгнаха с нас. Притеснявах се, защото бях срещал Пилат само един-два пъти. Дори не знаех дали ме помни и дали би ме упрекнал за това, че му водя Исус. Комендантът ми беше казал, че той изобщо не искал да се занимава със случая, защото смятал, че съдбата на пленника засягала само евреите. Затова се тревожех, че ще ме порицае. Все пак нали аз му водех Исус в ден, в който със сигурност имаше други, по-важни занимания.

Прокуратор Пилат беше нисък мъж, който явно имаше достъп до мазна храна и вино. Гласът му бе тънък. Въпреки това се страхуваха от него, защото имаше голяма власт. Няколко пъти беше изпращал въоръжени мъже в цивилни дрехи насред местни протести и им беше позволявал да нападат и убиват протестиращите. Много рано си спечели омразата на хората, когато разквартирува римски гарнизон в Йерусалим под прикритието на нощта. Войниците донесоха със себе си императорски щитове с почетни символи и релефи на Тиберий, втория император на гордата ни нация след великия Гай Юлий Цезар Октавиан, син на Божествения. Пилат разположи позлатени щитове без символи или изображения, а само с надписи, възхваляващи императора, из двореца в града. Когато евреите ги забелязаха, се разбунтуваха. Подобни символи били забранени според вярата им. Пилат отказа да махне щитовете и се върна в Цезареа Маритима. Беше известен с ината си. Изненадващото беше, че протестиращите го последваха и се събраха пред тамошния дворец. Пилат ги заплаши със смърт, ако не се махнат. За негово изумление те легнаха на земята и оголиха вратовете си. Когато изпратиха писмо лично до император Тиберий, в което му изложиха случая, той порица Пилат по унизителен начин. Нареди му да премести щитовете в храма за почитане на императора в Цезареа Маритима.

Помня и съпругата на Пилат. Прокула беше невероятно красива, слаба, дългокрака и много по-млада от него. Неведнъж съм си мислил, че хубостта и чарът ѝ отиват на вятъра с мъж като Пилат, който едва ли беше запазил потентността си. Освен това се носеха грозни слухове за това, че тя се забавлявала с двама от офицерите му.

Когато пристигнахме при Пилат, влачейки Исус, той застана пред него и го попита дали се смята за цар на евреите. Пленникът събра сили и промълви през разцепените си, разкървавени устни: „Ти твърдиш това“. Пилат изобщо не бе казал такова нещо. Върховните жреци ядосано извикаха: „Ти Божият син ли си?“. Тук трябва да призная, че Исус ми се издигна в очите, защото не се поддаваше на провокации. Отговори: „Вие твърдите това!“. Явно отговорите и поведението му объркаха Пилат. Прокураторът попита жреците в какво всъщност го обвиняват. Те заявиха, че бил престъпник и че трябвало той да го накаже. Пилат не беше склонен да им сътрудничи. Изтъкна, че доколкото знаел, Исус не бил нарушил нито един римски закон, и че те сами трябвало да го осъдят, щом смятали, че бил престъпник. Просто не разбираше в какво го обвиняваха. Прати го при римския васал Ирод, който в онези дни беше в двореца в Йерусалим също като него. Ирод ни прие, като изглеждаше весел и развълнуван. Каза, че бил чувал за Исус и че се надявал той да извърши едно-две чудеса. Пленникът обаче не обели и дума. Дори не си направи труда да отговори на въпросите му. Ирод се обиди и го върна обратно при Пилат, на когото, по разбираеми причини, му беше омръзнало и от случая, и от Исус. Предложи да нареди да го бичуват, за да угоди на евреите. Това обаче не беше достатъчно нито за върховните жреци, нито за тълпата, която се беше събрала пред двореца. „Разпни го!“ — повтаряха те. Забелязах как Пилат извъртя очи, след което си изми ръцете и заяви, че нямал вина за проливането на кръвта на този мъж. Накрая с колебание и дори нежелание реши да удовлетвори желанието на евреите да разпне Исус. В края на краищата за него беше по-важно да запази сравнително добри отношения с местното население, отколкото да спаси пленника.

Поведохме Исус към двора на двореца и после към Претория. Пилат седна на съдийското място, което се намираше при Гавафата, тоест теселираната настилка. След това неохотно нареди да бичуват Исус. Бичът изплющя върху разкървавения гръб на нещастника трийсет и девет пъти. Сега вече той наистина беше изтощен и отслабен. Докато стенеше от болка, няколко от стражите разкъсаха дрехите му. После му сложиха едно пурпурно наметало на страж, което бяха намерили. Други бяха направили трънен венец. Сложиха го върху главата му. Тръните се забиха в кожата му и от раните му потече кръв. Мнозина от стражите искаха да се позабавляват с него, така че подигравателно го приветстваха: „Да живее царят на евреите!“. Неколцина го удариха по главата, заплюха го и накрая коленичиха, уж отдавайки му почит. Малко след това свалиха наметалото и го облякоха в парцалите му. Вече беше късно следобед. Наредих да го върнат обратно в килията му, за да поспи и да си почине през нощта. Честно да ти кажа, беше ми жал за него. Създаваше впечатление на добър и сърдечен човек, към когото лесно се привързваш… Добри ми сине, късно е и съм уморен. Не забравяй, че нощта е майка на деня. В следващото си писмо ще ти разкажа за разпъването и странните неща, които станаха след това.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Пета глава

Ангела

1

Рим, петък

Трима мъже. Облечени като свещеници. Сутринта стояха пред хотела и чакаха Белтьо да излезе. Тони изпрати съобщение на шефа си. Той веднага му се обади. Тони му разказа за тримата мъже.

— Хора на Максимо — заяви Луиджи.

— Нима е пратил свой собствен екип? — объркано попита Тони.

— Проклето копеле — каза Луиджи, заваляйки думите. Произнесе ги толкова тихо, че Тони едва го чу. Луиджи се опитваше да привлече братовчед си Максимо от години. По тона му Тони се досети, че е взел нещо. Кока? Метамфетамини?

— Двамата летим за Рим утре — съобщи Луиджи.

— Ще летиш?

— Yeah.[61]

— Насам?

— Yeah.

— Защо?

— Ще се срещна с… you know.[62]

От почти десет години Луиджи прекарваше кокаин от Мексико до Неапол по море в кораби, превозващи зеленчуци от Америка. Ндрангета играеха ролята на свръзка.

— Какво каза на братовчед си?

— Измислих нещо. Той си изпусна шанса. Интересува го само баба! — заяви Луиджи и студено се изсмя.

— Баба?

— И шибаната канонизация! Но майната му на това. Когато се срещна със свръзката си във Ватиканската банка, писмото трябва да е у мен.

Луиджи планираше да открадне стотици милиони от банката заедно с един от кардиналите на Ндрангета, който работеше там.

Някъде на заден фон се засмяха две жени.

— Boss…[63]

— Просто намери писмото!

2

От „Грегориана“ двамата с Изабела тръгнахме нагоре към парка „Квиринал“, който се намираше само на хвърлей от университета. Тя тъкмо беше приключила една сутрешна лекция и съответно беше облечена изцяло в монашеската си униформа. Робата ѝ придаваше изтънчено спокойствие. Минахме през портата, завихме и тръгнахме из тучния парк. Многото туристи, разхождащи се по пътеките, оглеждаха Изабела.

— И така, професор Белтьо? — каза тя, сякаш подканвайки ме да започна.

— Вчера не успях да ви питам: имате ли някаква теория относно причината писмото на Пилат да се озове в гроба на Ириней?

— Не, съжалявам.

— Аз мисля, че някой го с оставил там, за да го скрие, без да го съсипва.

— Или пък обратното: искал е да го запази за следващите поколения — предположи тя.

С тези палми паркът приличаше на оазис насред пустинята. Замислих се за ябълковото дърво в градината пред родния ми дом. Беше много старо. Обикновено, когато момчетата играеха народна топка на пътя, аз се покатервах на него. Другите изобщо не искаха да играя с тях заради зрението ми, цялостната ми некоординираност и факта, че никога не успявах да хвана топката.

— Каква е ролята на Йосиф във всичко това? — попитах аз.

— Той не се е интересувал много от Исус и християните. Като еврейски историк е гледал на тях като на странна, отличаваща се секта. Каквито всъщност са били тогава. Пише съвсем накратко за Исус, но посвещава на Пилат Понтийски десет пъти повече място от Библията. Юда дори не го споменава. Но и Павел не го прави.

— Така ли?

— За него Юда сякаш не съществува.

Малки храсти бяха засадени в симетрични фигури покрай пътеката.

— Библията не дава обяснение за предателството на Юда, нали? — попитах аз.

— Със същия късмет можете да твърдите и че тя предлага твърде много и различни обяснения. Невъзможно е да разбереш Юда. Повечето хора недоумяват как човек, който е бил толкова близък със Спасителя, е решил да го предаде.

— Значи именно затова е влязъл в историята като върховния предател.

— Тази слава не е незаслужена.

— Снощи споменахте нещо за различните описания на Юда в Новия завет.

Млада двойка беше легнала на тревата до една от скулптурите, за да подремне на жегата.

— Невъзможно е да разбереш Бог — заяви Изабела. — Както една мравка не може да разбере нас, хората, така и ние никога няма да разберем Неговото всемогъщество. Освен това не можем да приемем, че всеки един апостол е разполагал с цялостната картина. Те са виждали отделни части от една драма.

— Какво означава това?

Възможно ли е Юда да не е знаел, че предателството му ще доведе до смъртта на Исус? При Марко и Йоан той изчезва от историята след залавянето на Спасителя. Защо? При Матей и Лука умира по драматичен начин.

Горе сред клоните на едно широколистно дърво няколко пойни птички вдигаха ужасна врява. По улицата далеч от този свят мина кола с дефектно гърне. Замислих се за погребението на Даян. Изабела не забеляза, че се отнасям. Няколко минути вървяхме мълчаливо сред многото туристи.

Накрая събрах смелост и попитах:

— Защо станахте монахиня?

През лицето ѝ пробяга едва забележима гримаса, която показа, че въпросът ми я е изненадал.

— Трябва ли ти причина, за да посветиш живота си на Бог? — попита на свой ред тя.

Може би не.

— Някога влюбвали ли сте се, Бьорн?

Отпъдих мисълта да ѝ разкажа за Даян и просто казах:

— Да.

Тя ме погледна въпросително, сякаш за да ме накара да споделя още нещо по въпроса.

После тихо добави:

— Някога обичах един мъж повече, отколкото смятах, че е възможно.

От другата страна на великолепния фонтан „Фонтана дела Бананти“ зърнах една млада жена, която може би беше същата, която бях видял във Флоренция и пред хотела в Рим. Или пък не.

— Бог го прибра при себе си — добави Изабела.

— Моите съболезнования — промърморих аз.

— След като любимия ми вече го нямаше, реших да стана Христова невеста и да се посветя на Църквата, ордена, Бог и Спасителя.

— Христова невеста?

— Победих греха в живота си. Бог ме е подложил на изпитание. Била съм пречистена чрез огън. Не са ми останали сълзи, Бьорн, защото вече съм изпълнена с Божията доброта и радост.

Това изказване ме свари напълно неподготвен. Не знаех какво да отговоря.

Изпратих я обратно до „Грегориана“, като минахме покрай Фонтана Ди Треви на една-две пресечки от университета.

— Нека поддържаме връзка — предложих аз. Не защото вярвах, че тя може да ми помогне с нещо повече.

— С удоволствие — благо се съгласи тя.

Усетих го почти като целувка.

3

До срещата ми с ватиканския кардинал Фелипе Сантош оставаше един час. За да убия времето, седнах на една маса в кафене на тротоара и си поръчах еспресо и вода. Два гълъба бързо се приближиха до масата и ми хвърлиха погледи, изпълнени с надежда. Келнерът ми донесе кафето, след което сипах в него кафява захар и разбърках. През това време той се върна с чашата с вода. Един мотопед избръмча покрай мен. Извадих телефона си от калъфа, закачен за колана ми, и се обадих на Джорджо Ломбарди от флорентинската полиция.

— Съвсем скоро ще заловим един заподозрян — сподели ми той.

Гласът му вибрираше от вълнение. На заден план се чуваха двутонните полицейски сирени. Аз подскочих. Ако откриеха убиеца, имаше голям шанс да намерят и писмото или поне следа, която да ми помогне с по-нататъшното издирване.

— Кого? — попитах аз.

— Засега това е поверително. В момента отиваме на работното му място.

— Мислите ли, че писмото е у него?

— Нямаме причини да вярваме това.

— Защо?

— Писмото не е важно за случая.

— Едва ли е съвпадение, че е изчезнало, когато Рицо е умрял.

— Толкова ли сте сигурен в това?

Изобщо не бях сигурен. Това винаги е било само предположение.

— Значи случаят с убийството е разрешен, без да разполагаме с нито една следа, която да ни отведе до писмото?

— Аз разследвам убийства, Белтьо, не съм антиквар.

— Мога ли да получа списък с телефонните разговори на Рицо?

— Ще ви го изпратя веднага след като оставим заподозрения в ареста.

Облегнах се назад на клатещия се стол и изпратих съобщение на Уилям Макнамара, в което му обясних докъде съм стигнал. Накрая го попитах дали са разбрали къде точно се намира италианският компютърен клуб, откъдето е бил изпратен имейлът до МНД.

В следващия момент получих ново съобщение.

ANGELIC SEX SINNERS

4

Ходенето пеша до Ватикана отне четиресет и пет минути. През целия път се опитвах да разбера смисъла на това съобщение. Възможно ли беше да е свързано с монашеския статус на Изабела? Ангелски сексуални грешници? Грешници, които правеха ангелски секс? Ангелите правеха ли секс? Имаха ли пъпове? Въобще имаха ли пол? По-скоро бяха свръхестествени създания.

След като прекосих река Тибър или онова, което беше останало от нея, изпратих съобщение на кардинал Фелипе Сантош, в което му написах, че съм съвсем наблизо. Затова той ме чакаше пред входа на Ватикана, за да ме посрещне и да ме отведе в кабинета си.

Имаше дружелюбно и добродушно лице. Върху големия му нос бяха кацнали тежки очила с рогови рамки. Той беше нисък и пълен и носеше черна мантия с алени ивици. Около врата му висеше голямо разпятие на златна верижка.

През дългия път до кабинета му, разположен надълбоко сред лабиринтите на Ватикана, кардиналът ми разказа, че е чел за приключенията ми, натъртвайки върху думата „приключения“. Добави и че се вълнувал, че ще може да отговори на въпросите ми относно предателя Юда Искариот. Беше бразилец и редуваше италиански и английски с португалски акцент.

Кабинетът му беше съвсем малък и пълен с книги. През разделения на квадратни стъкла прозорец виждах градините на Ватикана. Седнахме край бюрото. На него ни чакаше сребърен поднос с порцеланова кана за кафе и две малки чашки.

— Значи се интересувате от Юда? — попита той, след като ми наля кафе. Тонът му беше дружелюбен и открит.

Без да навлизам в подробности, му разказах, че Юда може да се окаже ключов за изследването на едно писмо, което сме намерили в гроба на Ириней.

— Четох за това — заяви той и кимна сякаш на себе си.

В топлия кабинет се усещаше остра миризма, като че ли някой неуспешно се беше опитал да измие пода, стените и тавана, за да премахне мириса на цигари.

— Имахме късмет, че открихме гроба на Ириней — отбелязах аз, за да привлека вниманието му.

— Да, наистина вълнуващо и запленяващо! Юда… Наскоро прочетох една статия в „Теологичен преглед на «Харвард»“, в която професор по теология твърдеше, че той въобще не е целял да предаде Исус. Искал да помоли римляните да му помогнат да Го изведе от Йерусалим по безопасен начин, за да Го спаси от тълпата, която се събрала за Пасха. Това, разбира се, са пълни глупости, но главно показват, че Юда винаги ще заема важно място в умовете ни.

— Вече поговорих с професор Изабела Конти от „Грегориана“ — споделих аз и отпих от адски силното кафе.

Той добродушно се засмя.

— Възхитителна жена. Монахиня и професор! Но няма да задълбавам в това. Тя е авторитет в областта си. Това никой не може да го отрече. Аз лично смятам, че що се отнася до Юда, се осланя твърде много на Марко и Матей.

— В какъв смисъл?

— Парите! И Марко, и Матей наблягат на това, че е предал Спасителя заради материалната облага.

— А вие какво смятате по въпроса, кардинале?

— Убеден съм, че за разлика от Марко и Матей, Лука и Йоан са разбирали какво се случва в душата на Юда. Те приемат необятната сложност на вярата по по-дълбок и много по-духовен начин.

Предположих, че изглеждам също толкова объркан, колкото и се чувствах.

— Триста дяволи!

Възклицанието му беше толкова силно, че подскочих.

— Триста дяволи?

Изражението му отново омекна и устните му се разтеглиха в усмивка.

— За разлика от Марко и Матей, Лука и Йоан осъзнават, че парите не са били важни за Юда. Най-много допълнителен мотив. Нима той би захвърлил бъдещето и вярата си за някакви си трийсет сребърника?

— За каква сума говорим според днешното обращение?

— Няколкостотин евро. Не, предателството трябва да се разгледа в по-голям мащаб. Юда е бил част от вечната борба между доброто и злото.

— В какъв смисъл?

— Сблъсъкът между Сатаната и Бога! В космически кръг. Юда е представлявал центърът на борбата между Божия син и всички зли сили. Според Лука предателството е било част от пъклен заговор.

— Юда е бил на страната на Сатаната?

— Йоан го нарича с правилното му име: дявол. Директно цитира Исус. „Исус им отговори: Не Аз ли избрах вас дванадесетте, и един от вас е дявол?“[64]

Телефонът ми извибрира. Дискретно го извадих от калъфа и го сложих в скута си. Бюрото го скриваше, така че кардиналът не видя, че прочетох съобщението на Уилям Макнамара: „Отделът по киберсигурност проследи имейла до компютърен клуб в Сан Марино“.

Фелипе Сантош продължи:

— Йоан има по-цялостно разбиране за божественото начало и мисията на Исус от Марко, Матей и Лука. Пише: „Дяволът вече беше вложил в сърцето на Юда, сина на Симон Искариот, мисълта да предаде Исус“[65]. Спасителят отлично е знаел как ще постъпи той спрямо Него, когато лично го е избрал за апостол.

— Двамата са живели заедно три години — отбелязах аз. — Ако Исус през цялото време е знаел какво ще направи, това не означава ли, че го е смятал за необходима част от Божия план?

Кардиналът поклати глава.

— Кои сме ние, че да разберем какво са си мислели Бог и Спасителя? Същата идея е заложена и в Делата на апостолите, служеща за продължение на Евангелие на Лука. В нея Лука твърди, че предателството било част от Божия план за Исус. Пророците в Стария завет са предсказали всичко това. Цар Давид, който живял хиляди години преди Исус, е разбрал, че Той ще бъде предаден, и е описал предсказанието си в Псалтир[66]. В цялостната картина и предателството, и разпъването са били част от Божия план.

— В такъв случай Юда не е бил предател, а Божи инструмент, нали?

— Не е задължително това да са две различни неща.

5

Телефонът ми иззвъня, докато вървях обратно към хотела. Отначало реших, че Уилям Макнамара ме търси, за да ми съобщи още новини, но после видях, че е Изабела Конти.

— Изабела?

— Не искам да ви безпокоя. Просто много ми е любопитно дали кардинал Сантош ви помогна с нещо.

Обобщих идеите му, като през това време се опитвах да разбера защо ми се обажда.

— Сантош винаги е предпочитал дяволския прочит — отбеляза тя.

Покрай мен мина линейка.

— Между другото, знаете ли къде е Сан Марино? — попитах аз.

— Това е район, който се намира близо до Адриатическото крайбрежие, точно между Рим и Венеция. Защо питате?

— Ще ви обясня по-късно.

Разбрахме се да се видим вечерта. Бързо се върнах в хотела. Клечките за зъби си бяха на мястото. В мига, в който седнах на леглото, получих имейл от Джорджо Ломбарди. „Арестувахме заподозрения“ — пишеше той, добавяйки три неуместни усмихнати емотикона. Беше прикачил екселска таблица със списъка с обажданията от телефона на Рицо от дните преди убийството.

Един от номерата беше от „Грегориана“. Изабела? Най-вероятно.

Едно име привлече вниманието ми: Козимо Д’Анджело. Беше звънял на Рицо следобеда преди да умре, тоест точно преди убийството, и три пъти вечерта и на следващата сутрин.

Козимо. Това сигурно беше същият човек, за когото пишеше Suora75 в имейла си до Рицо. За Д’Анджело ли ми говореше Алекзандър Дъръм Лойд? Онзи, който беше търсил гроба на Пилат Понтийски въз основата на фрагмент от ръкопис? Козимо Д’Анджело и Ангела един и същи човек ли бяха? Замислих се за бележката, записана в календара на Рицо: „CA 20“. „CA“ не означаваше „около“, както си бях помислил, а беше съкратено от Козимо Д’Анджело. А 20 беше час.

Потърсих Д’Анджело в интернет. Стреснах се. Той беше историк, експерт по Пилат Понтийски и професор в Болонския университет. Започнах да долавям някакви връзки, които все още бяха неясни, но въпреки това не вещаеха нищо добро. Юда, Пилат, Ириней… Какво не виждах? Каква роля играеше Алекзандър Дъръм Лойд във всичко това, ако въобще играеше някаква роля?

Обадих се на Болонския университет. След много увъртания най-накрая ми съобщиха, че Козимо Д’Анджело не бил ходил в университета тази седмица. Не можеха да ми кажат къде е. Намерих го в телефонния каталог, но само с номер на стационарен телефон в Сан Марино. Не ми вдигна. Развълнувано се обадих на Джорджо Ломбарди, за да предотвратя една несправедливост. Д’Анджело е имал уговорка с Рицо в 20 часа! Очевиден заподозрян. Ломбарди не се впечатли особено. Току-що беше заловил един мъж и нямаше никакво желание да признае, че вероятно е допуснал огромна грешка.

— Белтьо, вече знаем, че Рицо е имал уговорка в 20 часа. Не с този Козимо Д’Анджело, а с любовника на жена си.

Тази новина ме изненада. Любовник?

— В неделя, два дни след убийството на Рицо, МНД в Лондон получи анонимен имейл със запитване кой е работодателят му — настоях аз. — Изпратен е от сървър, който е бил проследен до компютърен клуб в Сан Марино. Къде живее Козимо Д’Анджело? В Сан Марино.

— Заедно с още трийсет и пет хиляди души.

По тона му си личеше, че упорстването ми започва да му дотяга.

— В календара върху бюрото на Рицо е била записана уговорка за 20 часа в петъка, когато е умрял — продължих аз. — Има само инициали. CA. Козимо Д’Анджело.

— Или Карло Алтомаре.

— Кой?

— Любовникът. Казва се Карло Алтомаре.

Онзи приятел, който беше у Ариана Рицо в срядата, когато я посетих.

— Намерихме имейли и съобщения, които потвърждават връзката им — продължи Ломбарди. — Карло Алтомаре е купил апартамент, където са смятали да живеят.

— Но…

— Сигурни сме, Белтьо. Алтомаре вече е арестуван.

Той търпеливо ми обясни какво имат срещу него. Вече ми беше казвал повечето неща. Но имаше и още. През 1987 година бил осъден за сексуално посегателство над малолетна. През 1992 година участвал в сбиване в бар. Ломбарди го смяташе за кандидат с явен мотив.

Изброих всичко, което засилваше подозренията ми спрямо Козимо Д’Анджело. Ломбарди обаче беше все така уверен, докато аз започнах да се съмнявам в тезата си.

— Номерът на Алтомаре в списъка с обажданията на Рицо ли е? — попитах накрая.

Той нямаше как да не признае, че не е. За сметка на това Алтомаре и Ариана Рицо бяха разговаряли двайсет и шест пъти през седмицата преди убийството и си бяха изпратили петдесет и осем съобщения.

— По всичко личи, че Рицо си е уговорил среща с любовника на жена си — отсече Ломбарди.

— Защо му е да се вижда с него? Не би ли било по-логично да разпита жена си за това?

— Тя твърди, че не е знаел за връзката им.

— Но от полицията смятате, че е знаел и е решил да се изправи срещу любовника?

— Белтьо, по разбираеми причини не можахме да зададем този въпрос на Рицо.

Дадох време на раздразнението му да премине.

— Защо са щели да се срещнат в Капела Медичи?

— Това се надяваме да ни обясни любовникът на госпожа Рицо.

След този безсмислен разговор изпратих имейл на Уилям Макнамара, прикачвайки снимките от охранителните камери пред „Библиотека Медичи Лауренциана“. Помолих го да накара някого да провери дали някой от тези мъже е Козимо Д’Анджело. Този път ми отговори веднага. Пишеше, че мъжът на едната снимка може и да е той. Беше прикачил нова, ясна снимка на Д’Анджело.

Трябваше да отида в Сан Марино, за да го намеря. Унило се обадих на Изабела, за да отменя срещата ни. Не ми вдигна. Изпратих ѝ съобщение, в което ѝ обясних, че веднага трябва да замина за Сан Марино, за да продължа да разследвам тази мистерия, и обещах да я потърся веднага щом мога.

Сякаш изоставях любимата си и се качвах на кораб, който щеше да ме отведе в далечни и непознати земи.

Историята на Атик Сенецион

V

Разпъването

Сине мой,

Да, пиша „сине мой“, моя плът и кръв. Вече не си дете, юноша или дори млад мъж. Сега ти самият си мъж, чиято коса посивява при слепоочията. Сигурно винаги е имало бащи и майки, които са изпитвали същия този парализиращ страх при съзнанието за собствената си тленност… Мина известно време, откакто ти писах за последно. През нощта, след като приключих предишното си писмо, се разтреперих. На сутринта ме връхлетя треска и дни наред ме мъчиха болки, задух и кашлица, която сякаш изпълваше дробовете ми с горящи въглени. С ръка на умореното си сърце си помислих, че е дошъл сетният ми час и че никога няма да довърша историята, която исках да ти разкажа. За щастие, вече съм по-добре.

Ние, римляните, екзекутираме най-низките сред нас — роби, пирати, разбойници и врагове на държавата — като ги приковаваме към кръстове. Евреите си имат свои собствени методи, като например пребиването с камъни. В нашата традиция обаче разпъването с придружаващите го непоносима болка и дълбоко унижение отдавна е предпочитан начин на екзекутиране на помията на обществото.

Изведохме Исус от килията му рано сутринта. Горкият човек не приличаше на себе си. Лицето му беше подуто и насинено, устните — разцепени и покрити с корички, а клепачите — слепнали. Слънцето грееше и денят щеше да е горещ. Усещах мириса на снощните вече гаснещи огньове и сладък аромат, който се носеше откъм нивите отвъд градските стени. Исус, изглежда, не беше спал много. Това не бе учудващо, като се имаше предвид на какво го бяха подложили предишния ден и съдбата, която го очакваше. Въпреки това от него лъхаше достойнство. Най-възрастните евреи бяха предложили той сам да отнесе кръста си до мястото на екзекуцията, за да го унижат още повече. Войниците му сложиха трънен венец.

Голгота се намираше отвъд градските стени. Звучи зловещо, но това име означава „череп“. Исус затегли тежкия кръст през тесните улици на Йерусалим. От крепостта до Голгота го следваше голяма тълпа. Един мъж се опита да му помогне, но войниците го пропъдиха. Много жени плачеха. Щом стигнахме до Голгота, предложихме на Исус вино със смирна, но той само го опита и ни го върна. От хълма виждахме храма и покривите на къщите, подаващи се над градските стени. Пред очите ни се откриваха и маслиновите гори, нивите и лесовете около Йерусалим, както и далечният хоризонт. Сякаш всичко това гореше насред тази жега. Исус мълчеше, като че ли нищо от случващото се не го засягаше… или знаеше какво го очаква. Сигурно се е чувствал странно при мисълта, че ще умре в такъв хубав ден. Бях закачил една табелка на кръста по нареждане на Пилат: „Исус — цар на евреите“. Това изобщо не се хареса на върховните жреци и те изпратиха хора при него, които да го помолят да я свали. Той обаче беше непреклонен. Все още бе ядосан, че ще трябва да носи отговорност за смъртта на този мъж. Щяхме да го разпнем след три часа. Беше се събрала голяма тълпа. Някои му бяха последователи, но повечето просто искаха да погледат. Точно както хората се радват на гладиаторските битки, и разпъванията привличат публика, която се забавлява, наблюдавайки чуждите мъчения и смърт. Ако можеш, ги разбери. Еврейските лидери стояха отделно. Меко казано, нетърпеливият поглед на върховния жрец се спря върху мен. Наредих на четирима от хората си да приковат ръцете и краката на Исус към кръста. Дори за безстрашен римски легионер това всъщност беше неприятна задача. Първо се заеха с дланите му. Той викаше от болка. Пироните трябваше да минат между точно определени кости. Ако ги забиеха през дланите му, след известно време те щяха да минат през тях заради тежестта на тялото му. В най-лошия случай той можеше да падне напред, при което и стъпалата му щяха да се освободят.

Когато приковаването най-накрая приключи, Исус хленчеше като всеки друг бандит. Издигнахме кръста с помощта на въже и го закрепихме в дълбоката дупка с камъни и пясък. Няколко от войниците ми хвърлиха чоп кой да вземе парцаливите му дрехи. Хората наоколо клатеха глави и му се подиграваха. „Спаси се и слез от кръста!“ — извика един, предизвиквайки презрителния смях на тълпата. Върховните жреци и начетените евреи се присъединиха към онези, които не спираха да му се подиграват. Аз лично смятах, че вече си е изтърпял наказанието. Сега го очакваха само болки, мъчения и смърт. Разпределих хората си така, че винаги да има по трима, които да наблюдават него и двама разбойници, които също бяха разпнати тогава. Забравил съм имената им. Хората ми, които нямаха работа, можеха да си почиват под дърветата. Слънцето напичаше. На голяма част от тълпата ѝ омръзна да стои и да гледа, така че хората тръгнаха обратно към разхлаждащите сенки на града. Разпнатите нещастници обикновено умираха след два-три дни, така че тази гледка постепенно омръзваше. Повечето хора се задоволяваха с това да наблюдават приковаването към кръста и издигането му, което се радваше на най-бурните възгласи на тълпата. След това обаче щяха да минат часове и дни, докато осъденият на смърт най-накрая намери покой в смъртта. Човек би си помислил, че на разпнатите им изтича кръвта, но казваха, че мнозина се задушавали от това висене. Повечето умираха от изтощение.

На равни интервали от време откъм тримата разпнати долитаха полузадавени стонове. Един гълъб долетя и кацна на върха на единия от кръстовете. Откъм града се чуваше далечен шум. Там животът продължаваше както обикновено, а тук трима мъже висяха, очаквайки смъртта си. Жените, които бяха последвали Исус, плачеха: някои — тихо и с подсмърчане, сякаш не искаха никой да ги чуе, а други — високо и разтърсвани от ридания. От време на време подухваше разхлаждащ ветрец. „Жаден съм“ — простена Исус. Наредих на един от мъжете си да натопи гъба в поска, каквато обичаха да пият войниците — оцет и вода с билки. Мъжът закачи гъбата за върха на стрък исоп и я доближи до него. Той изсмука известно количество и почувства облекчение… времето минаваше бавно. Съзрях група издути облаци на хоризонта, движещи се с вятъра към нас. На един хълм видях овчар и стадото му. Отнякъде долетя шум от играещи си деца, а веднага след това — лаят на диви песове. Когато седмият час най-накрая настъпи, се заоблачи. Изгарящата жега леко намаля. Сенките на облаците бавно преминаха през местността наоколо. Изтекоха още три часа. Аз дремех, облегнал се на един камък, и си мислех за теб и майка ти. Изведнъж Исус извика на своя език: „Eloï, Eloï, lemá sabaktáni?“. Не говореше иврит като жреците, изтъкнатите евреи и някои други техни сънародници в Йерусалим, а на галилейски диалект на един език, който се казваше арамейски. На мен всички тези езици ми звучаха еднакво. По-късно един учен човек ми обясни, че Исус казал: „Боже, Боже, защо ме изостави?“. Въпреки че, когато извика това, не разбрах нито дума, ми стана жал за него. Наредих на един от хората си да му поднесе напоената в поска гъба, но на него вече не му се пиеше. Покрай нас минаха няколко души, двама от които водеха магарета, вързани с въже. Спряха и се загледаха в тримата разпнати, след което поклатиха глави и си продължиха по пътя. Ято скорци се понесоха нагоре към небето, описвайки красиви фигури. Исус извика високо нещо, което не чух, а дори и да бях чул, нямаше да го разбера. След това главата му клюмна напред. Групата жени, която беше наблюдавала разпъването от разстояние, избухна в шумен плач. Някъде в далечината изтрещя гръмотевица. Аз лично се съмнявах да е умрял. При разпнатите смъртта обикновено настъпваше след няколко дни. Хората ми обаче кимнаха в знак на потвърждение: Исус беше мъртъв.

Историята не свършва тук. Точно обратното, добри ми сине. Три дни по-късно стана нещо, което за мнозина вярващи означаваше появата на нов бог тук, в земното царство.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

II

На третия ден

Шеста глава

Операция „Д’Анджело“

1

Сан Марино, петък вечерта — събота

Коварният нощен мрак беше изпълнен с лутащи се насекоми и кръвожадни прилепи, надаващи беззвучни писъци. Някъде в далечината изтрещя гръмотевица. Аз седях на терасата на хотела и наблюдавах разпръснатите из хълмистия пейзаж светлинки. Бях взел чаша бира от бара. Бях оставил колата под наем в една от тесните улички. Чувствах се изморен след дългото пътуване. Нямах план. Не се бях спрял на умен и изобретателен метод, с който да подмамя тайнствения Козимо Д’Анджело да се покаже, за да го разоблича. Ако той наистина беше хладнокръвен убиец, който бе бутнал Самуел Рицо отвисоко с цел да се сдобие с писмото на Пилат Понтийски, трябваше да подходя внимателно. Да го обградя и да го наблюдавам. След като придобиех обща представа за живота му, трябваше да повикам подкрепления. Или полицията, или МНД. Сам нямах шанс. Но нямаше да е толкова просто. В Рим си представях, че Сан Марино е град, в който лесно ще мога да се слея с тълпата. Той обаче едва имаше някакъв център. Ако успеех да намеря Козимо Д’Анджело, щеше да ми се наложи да го шпионирам. Сякаш бях от момчетата Харди[67]. Да го следя из улиците. Може би щях да извадя късмет и щях да го видя как предава пергаментите на някой mafioso[68] който после му подава дебел плик с пари, стегнат с дебел червен ластик. Е, вероятно бях закъснял. Писмото може би вече се намираше у някой търговец на черния пазар в Дамаск.

Бях прочел информация за Д’Анджело, а от МНД ми бяха пратили дигитална папка с биографията му. Неженен. Роден във Венеция през 1961 година. От 2002 година живееше в жилищна кооперация на „Виа Палацина“ в Сан Марино. Впечатляващо CV. Професор по история на религията в Болонския университет. Преподаваше два дни в седмицата, а през другите три работеше от вкъщи. Учил в „Оксфорд“ през 80-те години и защитил докторска дисертация[69] в Йейлския университет през 1995 година. Не звучеше като убиец. Напомняше ми по-скоро на мен самия.

Започнах да размествам буквите в най-новото съобщение, изпратено от непознатия. Angelic sex sinners. Изразът звучеше толкова странно дори на английски, че сигурно беше анаграма. Поредната. С помощта на онлайн анализатор на анаграми стигнах до възможно решение: подредени по друг начин, буквите образуваха Regnans in Excelsis — була, издадена от папа Пий V през XVI век, с която той отлъчил английската кралица Елизабет I от Католическата църква. Това също звучеше безсмислено. Но поне беше нещо. Възможно ли беше да има връзка между Пилат Понтийски и кралица Елизабет I чрез Ириней? Едва ли. Твърде бях уморен, за да разгадая какво означава това. Regnans in Excelsis?

Легнах си и моментално заспах. Не сънувах нищо.

2

На зазоряване се събудих от ярък проблясък, който освети стаята ми, и оглушителна гръмотевица. През нощта бях забравил да дръпна пердетата. Валеше като из ведро. След закуска си сложих суичър с качулка и шапка с козирка, вдигнах качулката над шапката и взех назаем един чадър от рецепцията. Беше жълт като лимон и с логото на хотела. Чувствах се като шпионин в екшън филм, готов за операция „Д’Анджело“.

Преди да изляза, изпратих съобщение на Уилям Макнамара, в което го помолих да накара няколко историци от МНД да намерят всичката информация за Regnans in Excelsis. После написах на непознатия какво според мен означава Angelic sex sinners.

От хотела до кооперацията, в която живееше Д’Анджело, беше само десет минути пеша. Въпреки чадъра се измокрих до кости в този силен дъжд. „Виа Палацина“ представляваше късна, тясна улица, която пресичаше главния път по диагонал. Намерих входа на Д’Анджело и няколко минути се прокрадвах наоколо, докато накрая една възрастна жена не отвори входната врата. Разтегнах устни във възможно най-дружелюбната си усмивка, след което ѝ задържах вратата и я попитах дали може да ми помогне:

— Опитвам се да се срещна с Козимо Д’Анджело.

Жената отвори чадъра си, огледа ме скептично и накрая заключи, че не съм опасен.

— От една седмица прибирам писмата и вестниците му — съобщи ми тя. Тази сутрин обаче не намерих вестника му, така че може би се е прибрал.

— Къде е бил?

Пак онзи скептичен поглед.

— Ще трябва да му позвъните на вратата и да го питате.

Изпитвах нужда да го огледам, преди да се изправя срещу него. Застанах до една кръчма на ъгъла малко по-надолу. Дъждът барабанеше по жълтия чадър.

3

Козимо Д’Анджело излезе след един час. Разпознах го от снимката от охранителната камера пред „Библиотека Медичи“ и другата, която ми изпратиха от МНД. Той беше нисък и много дебел. У него нямаше нищо тайнствено или подозрително. Мустаци и каскет. Приличаше на Еркюл Поаро след пиянска нощ. Отвори въгленовочерен чадър. Аз застанах до парапета на терасата пред кръчмата, така че се оказах с гръб към него, когато мина покрай мен. Пресече улицата, опитвайки се да прескочи една локва, и тръгна надолу по „Виа Дж. Джакомини“. На няколко пъти се обръщаше и се оглеждаше. Сякаш усещаше, че някой го следи. Може би се страхуваше от полицията? По движенията му си личеше, че се опитва да ходи бързо, но пълнотата му пречеше. Аз пресякох улицата, подтичвайки, за да не е толкова очевидно, че го следя изпод жълтия си чадър. Той се обърна. Бързо и плахо. Нямах представа дали ме е забелязал. След няколкостотин метра пресече „Виа Дж. Джакомини“ по диагонал и влезе в един магазин за хранителни стоки. Хвърлих бърз поглед в магазина, докато минавах покрай него. Не го видях. Продължих още малко надолу, а накрая застанах под една стряха и зачаках.

Нещо не се връзваше. Но не можех да определя какво. Козимо Д’Анджело изобщо не приличаше на убиец. Възможно ли беше този книжен плъх — учен, хуманист, начетен историк и естет — да е бутнал Самуел Рицо от някакво скеле, за да се сдобие с писмото?

Една светкавица освети небето. Веднага след това изтрещя гръмотевица и сякаш околността беше заляна от шум. Докато чаках, се обадих на Уилям Макнамара. Казах му, че подозирам, че Козимо Д’Анджело стои зад убийството и кражбата на писмото, и обясних защо. После обаче искрено заявих, че не разбирам как той може да е убиецът.

— Какво да правя? — попитах аз. — Ако той е извършителят, не мога просто да се изправя лице в лице срещу него.

— Ще изпратя няколко агенти — реши Макнамара.

— Агенти?

Прекъсна ни поредната гръмотевица.

— Бивши военни. Имаме контакти в Рим. Мъже с повече опит в полевата работа от вас — каза той, при което долових насмешката в гласа му. — Но в най-добрия случай ще дойдат вечерта.

— А дотогава?

— Наблюдавайте Д’Анджело. Възможно е да се опита да избяга.

Търпението беше сред силните ми страни, но се изчерпа след четиресет и пет минути. Колко храна му трябваше? Няколко пъти минах покрай магазина, без да го забележа. Накрая се престраших да вляза.

Нямаше го.

Взех пакет бисквити за пред продавача. Чорапите ми жвакаха в обувките. Зад тезгяха видях отворена врата, разкриваща тесен коридор със стълби, които водеха до съседната улица. Сигурно ме беше забелязал и се бе досетил, че нещо не е наред.

Качих се в колата под наем и паркирах с лице към кръчмата на „Виа Палацина“, където живееше Д’Анджело. Сега щях да го видя, ако се опиташе да излезе от кооперацията. Прозорецът на колата беше запотен, така че не можех да прочета какво е написано със спрей на асфалта. Може би външни лица не можеха да спират тук? Бях извършвал и по-големи престъпления. Докато чаках, получих съобщение от инспектор Джорджо Ломбарди. Бяха пуснали Карло Алтомаре, любовника на Ариана Рицо. Записите от охранителните камери в хотела, в който двамата бяха прекарали няколко часа петък вечерта, му осигурявали желязно алиби. „Обратно на старта“ — пишеше Ломбарди. Това се отнасяше и за мен.

Не след дълго се случи нещо. По „Виа Палацина“ зави червена и бяла полицейска кола „Алфа Ромео“, върху която пишеше Polizia Civile[70], и рязко спря на десет-петнайсет метра пред мен. Друга кола спря точно зад мен. Около моята кола застанаха петима полицаи, облечени в шлифери.

„Лоша работа“ — промърмори татко.

— Свали прозореца! — извика единият полицай.

Изпълних нареждането.

— Ръцете на волана!

Отново се подчиних.

Един от полицаите застана съвсем близо до колата. По лицето му се стичаха капки дъжд.

— Какво търсиш тук? — рязко попита той.

— Просто паркирах — промърморих аз. — Съжалявам, ако съм спрял на забранено място. Веднага ще преместя колата.

Пристигна още една кола: огромен микробус, който, изглежда, беше на спецчастите. Спря по диагонал на „Виа Палацина“ с включен полицейски буркан.

Бих казал, че в Сан Марино не гледат добре на неправилното паркиране.

От микробуса слезе възрастен униформен полицай и тръгна към нас, при което петимата полицаи изпънаха гърбове. Това без съмнение беше шефът им. Той застана до вратата ми с широко разкрачени крака и впи очи в мен.

— Стой мирно! — нареди ми после.

Това не беше приятелска молба, а заповед, от която лъхаше авторитет и власт.

Аз стоях мирно.

— Слез от колата! Да ти виждаме ръцете!

— Мога ли да си взема чадъра?

— Не! Слизай!

Бавно отворих вратата и излязох под леещия се из ведро дъжд.

— Горе ръцете!

Изпълних нареждането му.

Дойде още една кола с надути докрай сирени — този път на жандармерията — и паркира зад микробуса на спецчастите. Всички искаха да се позабавляват.

Валеше като из ведро.

Изведнъж пристигна Козимо Д’Анджело, подтичвайки. След това развълнувано се обърна към възрастния полицейски началник.

— Цял ден ме следи!

— Вече сме тук, Козимо — успокояващо му каза мъжът, — не се тревожи.

— Успях да му се изплъзна — продължи Д’Анджело с треперещ глас. — Но после пак се появи.

После погледна към един балкон с проврели се през решетките на парапета растения. Ние също отправихме погледи натам.

— Е? — попита полицейският началник, строго взирайки се в мен. С надеждата да му дам обяснение, което изобщо не смятах да правя. Когато те арестуват сприхави полицаи, не беше много разумно да им изнесеш уводна лекция на тема мястото на Ириней в Раннохристиянската църква и писмото, което може би щеше да ни каже нещо ново за Пилат Понтийски и Юда.

Колебанието ми го подразни.

— Качулката! Шапката! Свали ги!

Изпълних нареждането.

Козимо Д’Анджело изхълца и ме зяпна.

— Боже господи! — възкликна после.

4

Ченето на Козимо Д’Анджело увисна. От мустаците му се стичаха капки дъжд. Аз също го зяпнах. Сигурно изглеждахме като идиоти.

— Бьорн Белтьо! — възкликна той.

— Дам — промърморих аз.

— Кой? — изрева полицейският началник.

Д’Анджело изглеждаше объркан и едва ли не развеселен. Премести поглед от мен към полицаите.

— Боже господи, съжалявам! — промърмори той. — Сега вече ми стана ясно.

— Кой? — раздразнено повтори полицейският началник.

— Бьорн Белтьо! Не го ли познахте? Белтьо! От Норвегия! Археологът! Не гледахте ли документалния филм по канал РАИ миналата седмица?

Полицаите ме огледаха. Неколцина се усмихнаха.

— Норвежкият археолог? — попита полицейският началник. Начумерената му физиономия беше изместена от по-приветлива.

— Съжалявам, съжалявам! — каза Д’Анджело, обръщайки се първо към него, а после към мен. — Станало е голямо недоразумение. Много съжалявам — повтори той и нервно се засмя.

Една светкавица проряза небето. След няколко секунди изтрещя гръмотевица.

— Е? Приключихме ли тук? — леко обидено попита полицейският началник.

— Съжалявам, Пиеро, помислих си… Просто си тръгвайте. Двамата с Белтьо ни чака дълъг разговор.

Полицаите умърлушено се отправиха към колите си, а Козимо Д’Анджело сложи приятелски ръка върху рамото ми.

— Белтьо! Какво да ти кажа? Съжалявам! Но защо ме следеше?

Не споменах нито дума за подозрението ми, че е убил Самуел Рицо.

— Наеха ме от МНД в Лондон — обясних му аз.

— Защо?

— За да намеря откраднатото писмо.

— Значи наистина ти отговори на имейла ми.

— Да, разбира се. Защо не отговори?

— Ела, ще ти обясня — заяви той, при което върху лицето му се изписа изражение, което не можех да разтълкувам. — Но, скъпи ми Белтьо: писмото изобщо не е било откраднато.

5

Изглежда, апартаментът на Козимо Д’Анджело беше обзаведен от мъж, който нямаше жена до себе си. Една съпруга с усет за стил със сигурност би му помогнала в обзавеждането с умни съвети относно науката за цветовете, дизайна, издържан в един стил, и перфектното разположение на мебелите според златните принципи на фън шуй. Всяка стая беше пълна с етажерки с книги. Мебелите бяха в различен стил и препращаха към различни епохи. Но беше подредено. Това трябваше да му се признае.

— Не е за вярване — промърмори той и ме отведе във всекидневната — Бьорн Белтьо! Не е за вярване.

Говореше на себе си.

Направо бях прогизнал, така че донесе сухи дрехи. Панталоните ми стояха твърде къси и широки, но за щастие, имаха тиранти. Ръкавите на пуловера ми стигаха до предмишниците.

Д’Анджело развеселено ме погледна.

— Не са точно твой размер.

Чувствах се като цирков клоун.

Чуваше се тракането на зъбните колела в един голям и много стар стоящ часовник. Той отмери три удара толкова силно, че човек би си помислил, че предвещава края на света и идването на Исус. Д’Анджело изчака звънът да премине и добави:

— Извади чист късмет, като ме срещна случайно. Прибрах се едва късно снощи.

— На почивка ли беше?

— По-скоро бих го нарекъл бягство.

Тази дума остана да трепти във въздуха между нас.

— От кого?

— Мъжът, който уби Самуел.

— Познаваш ли го?

Той поклати глава.

— Американец е. Това е всичко, което знам. Виждал съм го само да ме следи по диагонал зад мен.

Това без съмнение беше същият онзи мъж, който пъхна револвер в устата ми.

Не можех да твърдя, че през краткото време, прекарано с Козимо Д’Анджело, съм го опознал изцяло. В едно обаче бях сигурен: този мъж не е убил Самуел Рицо. Просто не беше такъв човек.

В една фруктиера върху шкафа беше оставена извита лула. Той я напълни с тютюн от кръгла кутия с червен капак, на която пишеше Dunhill Standard Mixture, и я запали с кибритена клечка.

— Кога разбра, че Рицо е мъртъв? — попитах аз.

Той вдиша тютюна с голямо задоволство. Затвори очи, оставяйки дима бавно да влезе в ноздрите му, и накрая пак ги отвори.

— В събота. Прочетох за това в онлайн вестник. Но се страхувах, че се е случило най-лошото, още от петък вечерта.

— А къде беше цяла седмица?

— В Париж — отвърна той и засмука лулата. — Можех да отида където и да е. Хонолулу. Дар ес-Салаам. Исках просто да се махна. Да се скрия в голям град, пълен с хора. Бях уплашен. Умирах от страх. Едва вчера посмях да се прибера.

— И тогава се появих аз.

Д’Анджело отново изпълни дробовете си с тютюнев дим.

— Цял ден бях нащрек. Привиждаха ми се врагове иззад всеки храст — разказа той, след което се засмя по-скоро нервно, отколкото сърдечно. — Така че, когато разбрах, че ме следиш — неособено дискретно с този жълт чадър, — си помислих най-лошото — добави Д’Анджело и изпъна гръб. — Точно така. Беше ме страх, че може да си един от тях.

— Кои?

— Бандата, свързана с американеца.

— Коя банда?

— Нямам представа.

Американецът едва ли работеше сам. Но кой го беше наел? Мафията? Търговец на черния пазар? ЦРУ? Арабски шейх? Ватикана?

Козимо Д’Анджело си прочисти гърлото, прекъсвайки размислите ми.

— Как ме намери, Белтьо?

Обясних му как съм стигнал до него по пътя на логиката и чрез тълкуване на съвпаденията.

— Със Самуел Рицо сме повече от колеги, които се познават отдавна. Освен това сме и приятели — разказа ми той. — Работили сме заедно върху много проекти през последните двайсет-трийсет години. Когато той получи пергаментите от Алекзандър Дъръм Лойд и осъзна, че става въпрос за писмо на Пилат Понтийски, се обади на мен, разбира се.

— Каза ли какво е написал Пилат?

— Не искаше да навлиза в подробности по телефона. Използва думата „сензационно“. Писмото било безценно. С изключително голяма стойност.

— Във финансов смисъл? Или исторически?

— И в двата.

— Какво стана после?

Отне му малко време отново да запали лулата, след което отвърна:

— Планираше да снима пергаментите петък вечерта. Помоли ме за помощ.

— За какво?

— За снимките, но най-вече за да направя оценка на съдържанието. Съществуваше известна опасност да е фалшиво, не си ли съгласен?

— Значи си отишъл във Флоренция?

— Тръгнах натам с колата петък следобед. Когато пристигнах вечерта, той беше страшно нервен.

— Спомена ли защо?

— Някакъв колега му се обадил да го предупреди. Вече били плъзнали слухове.

— Слухове?

— За писмото.

— Кой е бил този колега?

Той поклати глава.

„Изабела Конти?“ — помислих си аз.

— Кой е знаел, че Рицо те е повикал? — попитах после.

— Никой.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно. Не казах на никого.

— Какво стана онази вечер?

— Тъкмо бях стигнал до лабораторията за изследване на ръкописи, когато се появи онзи американец. Съвсем неочаквано. Просто изникна отнякъде.

— И не те видя?

— Самуел тъкмо беше извадил пергаментите от сейфа. Аз ги държах. Но бях скрит от неносеща стена, която разделяше част от лабораторията на две. Американецът стоеше с гръб към мен. Ако се беше обърнал, погледът му щеше да попадне право върху мен.

— Значи затова Самуел Рицо е хукнал надолу по стълбите в дъното на лабораторията.

— Пожертва се. Подмами американеца да тръгне след него. Отдалечи го. От мен. От писмото. А после… — Тук гласът му му изневери. — Ами знаеш какво стана.

— А ти какво направи?

— Избягах. На безопасно място. Излязох от библиотеката. Прибрах се в Сан Марино. А после продължих към Париж.

— Къде е писмото?

— Скрих го.

— Къде?

— На сигурно място.

Зарязах темата.

— Забеляза ли нещо необичайно след това? — попитах аз. — Нещо, което предполага, че някой може би знае за теб?

Той леко се засмя.

— Не и преди да се появиш ти.

— Защо не потърси помощ?

— Направих го!

— Към кого се обърна?

— Обадих се на полицията и говорих с някакъв безнадеждно млад следовател. Той не ме прие на сериозно. Записа си името ми и каза, че щели да ми се обадят. Не го направиха. Накрая някой ми звънна, защото номерът ми бил в списъка с обаждания на Самуел, но това, което му казах, изобщо не му направи впечатление. Просто не ми повярва. Замислих се дали да не се обадя на Алекзандър Дъръм Лойд, но реших да не рискувам. Преди да замина за Париж, си направих имейл регистрация в един компютърен клуб и писах на МНД. Предположих, че са замесени.

— И получи отговор — отбелязах аз. — От мен.

Д’Анджело засрамено си прочисти гърлото.

— Честно да ти кажа, Белтьо, отговорът ти ме разтревожи още повече — призна той, при което бузите му почервеняха. — Реших, че имейлът ми е попаднал в грешни ръце и че ти си някой, който се представя за Бьорн Белтьо, за да ме подмами. Защо точно ти — самият Бьорн Белтьо — би отговорил от името на МНД? Трябва да разбереш: умирах от страх! Бях паникьосан. Параноичен. Не разсъждавах логично. Нищо чудно, че от полицията не ми повярваха — сигурно съм звучал като някакъв луд. Нямах доверие на никого! Не знаех към кого мога да се обърна или от кого да потърся помощ. Отговорът ти — или отговорът от човека, който реших, че се представя за теб — ме убеди, че МНД е компрометирано.

— Спомена, че не си искал да рискуваш, като се свържеш с Алекзандър Дъръм Лойд.

— Нямам му доверие.

Погледнах го объркано.

— На Дъръм Лойд? Но той ръководеше разкопките в Лион. Лично донесе писмото на Рицо.

Д’Анджело зашари с очи.

— Алекзандър винаги е бил опортюнист.

— Отдавна ли го познаваш?

— Твърде добре. Като историк е ненадминат. Но има и други страни. Запознах се с него, докато учихме заедно в Йейлския университет през 90-те години.

Погледнах го въпросително.

— През 1994 година продаде две страници от Codex Christianus, който университетът анализираше, на един американски колекционер. Никога не го хванаха. Дори не мисля, че някога разбраха за кражбата, защото кодексът е обемен. Оттогава му нямам доверие.

Изобщо не подозирах за тази страна на Алекзандър Дъръм Лойд. Въпреки че не го познавах много добре, винаги съм го уважавал и съм го мислил за сериозен учен. Сработихме се добре в Лион. Никога не съм допускал, че може да изпитва алчност, която да надделява над почтеността му на учен.

Козимо прекъсна размислите ми.

— Докато бяхме в университета, двамата работихме за един американски милиардер. Религиозен фанатик. Ама че скица! — отбеляза той и се изкиска.

— Религиозен фанатик?

— Беше обсебен от идеята за края на света.

— Свидетел на Йехова?

— Още по-краен. Членуваше в една специална секта, която беше решила, че числото на звяра, 666, представлявало 1999 година. Тогава щял да настъпи краят на света и Божието царство да бъде възстановено.

— 1999 година? Как са решили, че става въпрос за тази година?

— Ако си спомням правилно, се позовали на Стария завет, в който пише, че Бог щял да пази милост за хиляди поколения[71]. После обърнали числото на звяра и 666 станало 999. Добавили хиляда поколения към 999 и получили 1999 година.

— Но това са пълни…

— Знам, знам! — съгласи се Козимо и се изкиска. — Но американецът беше добър човек. Дари милиони на Йейлския университет. Плащаше ни, за да проучваме миналото на баба му.

— Баба му ли?

— Смяташе, че трябвало да я канонизират за светица.

Погледнах го въпросително.

— Но това е съвсем друга история, която не е важна. Ти самият също си зачеквал темата в някои от книгите си. Онази за апостол Павел сигурно е ядосала много хора. Но признавам, че е интересна от теологична гледна точка.

Подсмихнах се.

— Чел съм и много от статиите ти в списанията. По-концентрираният научен подход винаги ми е бил интересен.

— Да, книгите ми са предназначени за широката публика, а не за колеги и специалисти.

Той изтупа тютюна от лулата в един пепелник.

— Кафе?

— С удоволствие.

Отиде в кухнята и се върна след няколко минути.

— Как ти се струва Сан Марино? — поинтересува се той, след като свари кафето.

— Тук е приятно — казах от любезност аз. Страната беше толкова малка, че докато мигнеш, вече си я прекосил, а и в интерес на истината не съм имал възможност да я разгледам.

— Най-старата република в света. Една от най-малките държави — похвали се той. — Историята ѝ се простира чак до 301 година. Когато малките държави са се обединили през 1861 година, оформяйки Италия, санмаринците са решили да останат независими.

Това само по себе си беше причина човек да ги харесва.

— Много съжалявам, че насъсках полицията срещу теб преди малко — каза той.

— Не го мисли.

— Нервите ми са опънати до краен предел.

Наля ни кафе. Предложи ми захар и аз се съгласих на една бучка.

— Та къде си скрил писмото? — попитах отново.

— На сигурно място — повтори той и ми намигна.

Върху прозореца се изливаше силен дъжд.

— Гладен ли си?

Едва тогава осъзнах, че умирам от глад. Преместихме се в кухнята, където Козимо започна да приготвя късен обяд или ранна вечеря.

— Какво ще кажеш за една традиционна местна pasta e ceci[72] — развълнувано предложи той.

— Звучи добре — съгласих се аз. За първи път чувах за pasta e ceci.

Козимо си сложи престилка и започна да сотира лук, домати, праз и розмарин в зехтин.

— Откъде този интерес към Пилат? — попитах аз.

— Хм? — промърмори той, съсредоточил се върху тенджерата.

— Защо си станал специалист по Пилат Понтийски?

— Все на нещо трябва да се посветиш. Винаги искрено съм се възхищавал на мъжа, който е бил прокуратор на Юдея през десетилетието, когато съдбата — или Бог — са решили Исус да предизвика римските окупатори и върховния съвет на евреите.

Бъркаше усилено. Храната цвърчеше.

— За Пилат Исус е бил сравнително незначителен подстрекател — продължи той. — Просто един от многото местни пророци и противници на властта. Въпреки това Пилат е влязъл в историята като мъжа, който заедно с Юда и Синедриона е убил Спасителя. Ама че съдба.

Сипа още вода в тенджерата.

— Ами Пилат и Юда? — попитах аз. — Има ли някаква връзка между тях?

— Пилат е трябвало да понесе последиците от предателството на Юда. Средновековието е пресъздало образите им. Представата ни за тези двама злодеи от древността е оформена и повлияна от тълкуванията в изобразителното изкуство и теологията — обясни той, след което вдиша ароматите, които се носеха от тенджерата. — Частта от Библията, в която се разказва как Пилат сравнително неохотно се е поддал на натиска на евреите, впоследствие се приема като текст, който го разкрива като още по-зъл и пресметлив човек. Така — завърши той, — почти е готово!

Добави подправки, настърга обилно пармезан и накрая постави тенджерата на масата.

— Какво е мнението ти за Юда? — попитах аз.

— През V век папа Лъв Велики го определил за най-злия човек, който е живял някога. Дори Йоан не е бил толкова безмилостен. В „Божествена комедия“ на Данте Юда попада в деветия кръг на Ада, който е запазен за хората, извършили най-гнусните предателства в историята на човечеството. Озовава се в непресъхващи ледени води заедно с убийците на Цезар и Сатаната. Точно така, виси от пастта на Сатаната, който го разкъсва. Бил е демонизиран и свързван със самия Сатана през цялото Средновековие — обясни Козимо, докато слагаше масата. — В Библията символизира божествената предопределеност и едновременно с това свободната воля на хората и сатанинската им злоба. В митологичен и теологичен смисъл е бил обрисуван като предател, за да отговаря на нуждите на драматургията. Едновременно с това е трябвало да отговаря на старозаветните пророчества, които според Раннохристиянската църква са залегнали в основата на предателството.

Подаде ми един черпак и аз си сипах обилно количество паста.

— Хляб! — възкликна после той, отиде до кухненския плот и наряза ръжен хляб с тъмнокафява коричка.

— Онзи Юда, който е описан при Марко и Лука в Делата на апостолите, е като изваден от Омировия епос — продължи Козимо. — Разказите за герои, изправящи се срещу предатели, са били популярни по онова време. Юда отговаря на всички литературни критерии относно злия предател. Просто прочети „Одисей“. В драматургичен смисъл Исус пасва идеално на ролята на могъщата и благородна противоположност на Юда.

Духнах върху страшно горещата храна, преди да я опитам. Козимо сложи панер от лико с нарязания хляб на масата. Взех една филия и обилно я намазах с масло.

— И до днес Юда е дявол, въплъщение на злото — заяви Козимо и си взе хляб. — Точно като Пилат Понтийски.

— Чийто гроб сте се опитали да намерите?

Той засрамено се засмя.

— Да. Това беше фиаско.

— Как се стигна дотам?

— Един ден попаднах на изгубена глава от Codex Parisinus Graecus на Ориген, според която Пилат е бил погребан в храм до двореца. Сравних тази информация с така наречения „Камък на Пилат“, открит в Цезареа Маритима, и реших, че ще намерим гроба му сред руините на храма. Така че заминах за Израел, завладян от арогантен младежки оптимизъм, за да стигна до вечното му жилище, без да осъзнавам, че съм разбрал погрешно написаното от Ориген.

Не го разбрах. Козимо го усети по изражението ми.

— Реших, че се подразбира, че Ориген има предвид двореца на Пилат в Цезареа Маритима. Сгреших. Не е погребан в Юдея. Гробът сигурно е някъде тук, в Италия.

— Къде?

— Добър въпрос.

Козимо избута чинията си, изкашля се в юмрука си и отиде в една от спалните. Върна се с албум за снимки.

— Беше вълнуващо — сподели той и го разгърна. Показа ми снимки от разкопките в Цезареа Маритима. Видях го на младини, клекнал пред римски руини. На заден план стоеше готиният Алекзандър Дъръм Лойд със самодоволна усмивка.

— Защо си взел и Алекзандър, щом му нямаш доверие? — учудих се аз.

— Да съм го взел ли? — с погнуса повтори той. — Нямах избор. От МНД, които финансираха разкопките, настояха той да присъства, за да ги представлява на място.

Изведнъж се стреснах. Разпознах жената, застанала между Козимо и Самуел Рицо, на една друга снимка.

Изабела Конти.

Млада и красива.

Спомних си, че ми беше разказала за някакъв колега, който намерил писмо, съдържащо вероятното местонахождение на гроба на Пилат, но не спомена, че е участвала в разкопките.

— Изабела? — попитах аз.

— Конти. Очарователна жена. Познаваш ли я?

Той не беше усетил колко съм изненадан. Добави, като не спираше да се усмихва широко:

— Никога не беше трудно да накараш Изабела да участва в някой от проектите на Алекзандър. Ако ме разбираш.

— Тя и Алекзандър?

— Дълга история. Откъде я познаваш?

— Видяхме се няколко пъти в Рим тази седмица. Спомена разкопките. Но нито дума за това, че е участвала в тях.

— Така ли? Много странно.

Бях съгласен. Беше странно. Защо го бе премълчала?

— Колко добре я познаваш? — попитах аз.

— Бих казал много добре. Познаваме се от повече от трийсет години.

— Мога ли да ѝ имам доверие?

— На Изабела? Че защо да не можеш?

— Мога ли?

— Разбира се!

Чувствах се така, сякаш ме беше излъгала. Това да скриеш нещо, не беше ли вид лъжа? Или пък бях твърде чувствителен? Ролята на Изабела във всичко това ме объркваше. Защо ме беше потърсила? Заради научен интерес? Това звучеше логично. Фактите ме объркваха. Така и не ми обясни откъде беше разбрала, че от МНД са ме наели. И отлично е знаела, че писмото не е у мен. Въпреки това ми се обади и ме помоли да отида в Рим.

— Преди Йейлския университет учих една година в Болонския университет заедно с Изабела — разказа ми Козимо. При спомена за това се изкиска. — Кой би си помислил, че ще стане монахиня?

Направи ми впечатление, че използва думата suora за „монахиня“. Имейлът до Самуел Рицо, в който Suora75 го съветваше да помоли Козимо за помощ, е бил изпратен от общата им приятелка Изабела. Сега осъзнах, че Suora не е лично име, а съществително. Монахиня. Едва ли 75 беше случайно избрано число беше година. Изабела сигурно беше родена през 1975 година.

— Защо да не стане монахиня? — попитах аз.

— Ами нали знаеш. Винаги беше с някого. Включително и един-двама професори. Когато на следващата година отидохме в Йейлския университет, започна да излиза с Алекзандър. Ама че работа. Той беше сгоден у дома, в Лондон. Тя знаеше. Но и на двамата не им пукаше.

Обърках се. В главата ми беше пълна каша. Сякаш не ми стигаше цялата тази информация, ами получих и ново съобщение. Погледнах дисплея на телефона си.

„Трябва да откриеш правилната връзка между всички следи!“

Лесно беше да се каже. Долових колко нервен и нетърпелив беше непознатият. На мен самия ми се искаше да изкрещя: „Каква връзка?“.

6

Тони беше мокър и му беше студено. Бе потърсил имената върху всички звънци в „Гугъл“. Едно от тях изпъкна: Козимо Д’Анджело. Професор по история.

Тони се изнерви. Защо Белтьо беше дошъл тук? Сигурно беше свързано с писмото. У Козимо Д’Анджело ли беше?

Опита да се свърже с Луиджи. Не му вдигна. Сигурно в момента летеше с частния самолет на братовчед си.

Нямаше избор. Трябваше да се сдобие с писмото сега. Преди да беше станало твърде късно.

Решително тръгна към входа на кооперацията.

7

Тъкмо приключвахме с яденето, когато на вратата се позвъни.

От звънеца на Козимо се понесе дълбок и настоятелен тон: остър, пронизителен и леко дрезгав. Сякаш някой кабел беше свързан неправилно. Козимо избута чинията си с притеснено изражение. Двамата колебливо излязохме в антрето. На вратата нямаше шпионка.

— Какво да правя? — прошепна той, сякаш отвън стоеше тежковъоръжен отряд.

— Professore d’Angelo? — изписка един женски глас. — Signore? Per favore?

Козимо облекчено се усмихна.

— Signora Carabello! — възкликна той, след което опря рамо във вратата, за да се оправи с упоритата ключалка.

Бяха трима.

Високи, мускулести.

С еднакви сиви пуловери.

Черни ризи.

Бели свещенически яки.

Агентите, които Уилям беше обещал да изпрати от Рим? Веднага пропъдих тази мисъл. Бях ги виждал и преди. На записите от охранителните камери в хотела. Онези, които бяха проникнали в стаята ми в Рим. Те ли ми изпратиха анаграми и снимка на келтски възел?

Козимо се опита да затвори вратата. Единият от мъжете пъхна крак между нея и рамката. Другият блъсна вратата. Третият пусна госпожа Карабело, жената, която по-рано ми беше казала, че е прибирала пощата на Козимо.

— Съжалявам, professore — изхленчи тя, — накараха ме!

Двама от мъжете се набутаха в антрето.

— Не я наранявайте! — провикна се Козимо след мъжа, който отведе госпожа Карабело обратно в апартамента ѝ.

С другите двама влязохме във всекидневната, след което те конфискуваха телефоните ни. Сякаш бяха полицаи. Защо се бяха облекли като свещеници? Как ни намериха? Един куп предположения минаха през главата ми. Само хората от МНД и Изабела знаеха, че съм в Сан Марино. Не беше възможно някой от тях да ме е предал. Нали? А може би беше? Какво знаех за Уилям Макнамара? Възможно ли беше да е злоупотребил с доверието ми? Вярвах безрезервно на Даян, но можех ли да вярвам на него? Ами Изабела — нея явно изобщо не я познавах. Не ѝ казах кого ще търся в Сан Марино. Възможно ли беше въпреки това да се е досетила?

Изведнъж осъзнах, че мъжете търсят Козимо. Аз бях просто бонус.

— Писмото? — попита единият със заповеднически тон.

— Не е у мен — упорито отсече Козимо.

Третият се върна от апартамента на госпожа Карабело.

Двама се заеха да претърсват дома на Козимо, а един ни наблюдаваше. Изпразниха шкафове и чекмеджета и бутнаха много книги на земята. Накрая се отказаха.

— Не е тук — каза единият на другите двама.

— Ами — започна онзи, който, изглежда, беше главният — тогава ще трябва да дойдете с нас.

— Къде? — попитах аз.

Вързаха ни ръцете.

— Извинете, може ли…? — помоли Козимо, кимвайки към фруктиерата. Единият от мъжете сложи лулата, тютюна и кутийката с кибритени клечки в джоба на якето му.

— Къде отиваме? — повторих аз.

Мъжете ни сграбчиха здраво за ръцете и ни изведоха отвън на стълбището, след което слязохме на първия етаж и излязохме на улицата. На тротоара беше спрял един минибус. Някакъв мъж спря и ни погледна объркано. Сякаш осъзнаваше, че става свидетел на истинско отвличане.

Имаше нещо познато у него. Шапка с козирка. Суичър с качулка.

Избутаха двама ни с Козимо в минибуса. Той потегли.

Пред кръчмата, където аз самият стоях и чаках преди няколко часа, видях млада жена с чадър на цветя. Разпознах я — жената от Флоренция и Рим. Беше се облегнала с едно рамо на стената.

Не приличаше на дева-воин от „Девите-воини на Мьолнир“. Изглеждаше по-скоро изгубена и уплашена.

Гледахме се няколко секунди.

Историята на Атик Сенецион

VI

Мирисът на син

Сине мой,

Пристъпите на треската ми докараха мъчителна суха кашлица, която продължава да ме държи буден през нощта. Всяка вечер личната ми робиня, една изящна нимфа от Ликия, маже раздираните ми от болка гърди с успокояващ мехлем. Сутринта станах по изгрев-слънце след поредната безсънна нощ. От комините на каменните къщи надолу в планината се носят тънки ивици сив дим. Миризмата на дим се смесва с киселия мирис на сяра. Седнах на терасата на меката светлина на изгряващото слънце, за да довърша разказа си за Юдея.

Умрелият Исус увисна на кръста като най-обикновен престъпник. Съветът на евреите толкова настояваше ние, римляните, да го убием по нашия начин — сигурно за да го подложат на възможно най-голямото унижение. Скоро птиците щяха да дойдат и да го закълват. Няколко войници казаха, че били видели как плъхове се покатервали по кръстовете, за да ядат умрелите. Оставихме Исус да виси на кръста, за да могат хората да го обиждат. Нямаше нищо царско или достойно в гибелта му. Никога не съм разбирал държавната политика. Предпочитам местната, тоест всичко, което засяга всеки един от нас. Дори ти, сине мой, така безстрашно се посвети на изпълнената с предателства държавна политика. Пази се!

С годините донякъде разбрах събитията, които доведоха до всичко, случило се тогава. Защо Исус трябваше да умре? Местните еврейски лидери бяха успели да ни подмамят да убием наш общ враг и подстрекател, който създаваше неприятности, сключвайки с нас рядък съюз. Исус представляваше заплаха за всичко, което представляваха и римляни, и евреи. Подкопаваше властта ни и се противопоставяше на авторитета ни. Искаше да разруши обществените рамки и правила и да отслаби почитта към императора и върховните жреци. Обиждаше Ирод и наричаше фарисеите, които защитаваха стария Закон на Мойсей, змии и змийчета. Беше на страната на потиснатите и отритнатите, които представляваха обществените маси. Бе опасен човек. Ами ако хората започнеха да го слушат? Осъдиха го и го екзекутираха, защото беше политически и религиозен подстрекател. Приковаването му към кръста като най-обикновен крайпътен разбойник целеше да възстанови реда в държавата и авторитета на императора и религиозните лидери на евреите. Така че донякъде е разбираемо защо събитията се развиха така.

След като Исус умря, един от хората ми заби копието си отстрани в тялото му, за да провери дали не се преструва. Събрахме си вещите. Оставих трима мъже на Голгота, които да наблюдават другите двама хленчещи разпнати. Останалите се върнахме на позициите си при крепостта и в двореца… Вечерта един човек дойде да види Пилат. Повикаха първо мен, за да разбера какво иска, тъй като бях началник на стражата в прокураторския дворец. Представи се като съветник Йосиф Ариматейски и каза, че бил член на Синедриона. Беше нисък и закръглен и имаше рошави вежди и нисък, нервен глас. Попитах го по каква работа е дошъл. Обясни ми, че искал да помоли Пилат за позволение да свали тялото на Исус от кръста, преди птиците да го нападнат. Помислих си, че е много късно вечерта. Но понеже беше влиятелна и богата личност, го отведох при прокуратора, на когото вече му беше дошло до гуша от цялата тази врява, която се вдигаше около Исус. Пилат бе изпил една гарафа с вино и весело си говореше със съпругата си. Позволи на Йосиф Ариматейски да вземе тялото най-вече за да може веднага да се отърве от него, но ми нареди да следя процеса.

Взех със себе си трима мъже и заедно отведохме евреина до Голгота. Там вече го чакаше един негов познат, който се казваше Никодим. Беше донесъл голямо гърне със смирна и алое — около сто литри — с които смятаха да намажат тялото на Исус. Не възнамерявах да замесвам нито себе си, нито хората си. Пилат ми беше наредил да следя процеса. На Йосиф и Никодим обаче им беше толкова трудно да изровят кръста, че позволих на войниците да им помогнат, за да приключим до полунощ, внимателно свалиха кръста на земята. Умрелият се беше вкочанил. Птиците вече бяха започнали да го кълват. Очите му липсваха. Заедно го отнесохме долу до една гробница, изсечена в скала. Досетих се, че е била предназначена за самия Йосиф. Попитах го защо той, член на Синедриона, полага такива грижи за подстрекател като Исус. Заподозрях, че е бил негов таен ученик. Той леко се усмихна и ме попита дали знам старата история за братята Яков и Исав. Признах, че не съм я чувал. Тогава той каза, че щял да ми изрецитира древни думи, в които се криела мъдрост:

Тогава баща му Исаак му каза: „Сине, моля те, ела по-близо и ме целуни!“. И той се приближи и го целуна, така че Исаак усети мириса на дрехите му. И го благослови, като каза: „Ето, мирисът на сина ми е като мириса на полето, което Йехова е благословил. Нека истинският Бог ти дава роса от небесата и плодородна земя, изобилие от зърно и от младо вино! Нека ти служат народи и нека ти се покланят племена!“.[73]

Попитах го защо казва това, но той тайнствено ми отвърна, че съм щял да разбера на по-късен етап в живота. Така че запомни: и Исус, и сподвижниците му понякога говореха неразбираеми неща.

После Йосиф и Никодим започнаха да мажат тялото с благовонен мехлем, какъвто е обичаят при еврейските погребения, и накрая го обвиха в ленено платно. След това положихме Исус в гробницата и избутахме един голям камък пред входа. Помислих се, че вече няма да ми се налага да се занимавам с него. Но сгреших. На следващия ден дойде делегация, състояща се от върховните жреци и фарисеите, която пожела да говори с Пилат. Отведох я при него и застанах до вратата. Мъжете казаха, че измамникът Исус бил заявил: „След три дни ще възкръсна“. Опасяваха се от някакъв номер и настояваха Пилат да подсигури гробницата, за да не могат учениците му да откраднат тялото му и да втълпят на хората, че е възкръснал. Прокураторът извъртя очи и ми кимна, заповядвайки ми да се заема с тази задача. Сформирах група от стражи и изпратих няколко от тях там, така че гробницата вече се охраняваше денонощно.

Стига толкова за тази вечер. Пиша толкова бавно и с толкова мъки, че ще ми трябва повече време, отколкото предполагах. Няма как. Нека и двамата се надяваме Морта да не ме прибере при себе си, преди да довърша историята. Ще продължа някой друг ден. Поръчал съм още пергаменти, които скоро ще ми бъдат доставени.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Седма глава

В плен

1

Рим, събота вечерта — неделя

Фаровете на преминаващите коли прорязваха мрака, изтрил очертанията на града. Трафикът оформяше лабиринт от светлина. Дъждът беше спрял. На небето все още се виждаха гръмотевични облаци, надвиснали над земята като сиви велурени пердета. Нямах представа къде точно се намираме в Рим. По пътя насам мъжете в минибуса мълчаха. Не говореха нито с нас, нито един с друг. Всеки път, щом с Козимо се опитвахме да си кажем нещо, ни шъткаха.

„В какво си се забъркал сега?“ — попита татко.

Спряхме някъде близо до центъра. Високи стени, желязна порта. Отвориха я отвътре. Минибусът мина през пропускателен пункт и продължи нататък през осветен с прожектори двор, напомнящ на полигон. Накрая спря в един гараж, където чакаха петима мъже. Всичките изглеждаха еднакво. Високи, силни и облечени в сиви костюми и черни ризи със свещенически яки. Отвътре мястото приличаше на военна база. Голи, боядисани в сиво бетонни стени. Приглушена светлина. На места върху стените бяха окачени разпятия и рисунки с библейски мотиви, сложени в рамки. Виждаше се и странен арсенал от стари оръжия: мечове, ками, копия, алебарди, бойни брадви и шурикени. В коридора миришеше на варено зеле и тамян. Отведоха ни в килиите ни. Скрин, гардероб, бюро със стол с решетъчна облегалка и разпятие над леглото. Досега се бяха държали добре с нас. Освен факта, че ни отвлякоха. И ни заключиха в килии. Осъзнавайки това, се умърлуших. По едно време дойдоха двама мъже, които ни донесоха вечеря. Лазаня. Мек бял хляб. Червено вино. Ако ще те отвличат, Италия не е най-лошото място за това.

На теория бих могъл да счупя прозореца и да скоча. Но стената около базата беше висока три-четири метра. А на върха ѝ беше прокарана режеща тел, приличаща на огромна змия.

2

Тони беше паркирал при една подстанция. Оттам ясно се виждаше манастирът, на който беше регистриран минибусът. Беше потърсил Societas Iesu Regimini militantis Ecclesiae в „Гугъл“. Йезуитски монашески орден. Все още не разбираше какво се случи в Сан Марино. Вървеше към входа на кооперацията, когато един минибус спря на тротоара. В този момент от кооперацията излязоха трима мъже, между които вървяха Белтьо и още един човек. Онези, които следяха албиноса. На Тони му се прииска Луиджи да беше при него. Той винаги намираше решение. Точно затова беше capo[74]. Но закъсняваше. Наложи се частният самолет на братовчед му да кацне в Мадрид. Технически проблем.

3

През нощта спах леко. Навън беше още тъмно, когато се събудих от пеещи гласове и някакъв псалм. По-късно ме отведоха в една трапезария, където Козимо вече закусваше. Поздравихме се. Пазачът до вратата ни изшътка. Закуската беше наредена на масата: две варени яйца, конфитюр, нарязан хляб, плодова салата. Портокалов сок и кафе. Чувствах се неудобно в странните дрехи, които бях взел назаем от Козимо. Какво ли си мислеха за мен? Хранихме се мълчаливо. Всеки път, щом някой от нас се опиташе да каже нещо, се чуваше изшъткване. След като приключихме със закуската, един мъж отнесе подносите ни. После ни наля още кафе. Изпращя някакво уоки-токи. От него се понесе нечий глас.

— Прието — отговори пазачът до вратата. — Той ще дойде след малко — съобщи ни после.

— Кой? — попитахме и двамата едновременно.

Пазачът заби поглед в някаква точка под тавана.

Двамата с Козимо започнахме да пием кафе и да се чудим. Той засмука изгасналата си лула. Бавно мина един час, след което вратата се отвори. В трапезарията влезе възрастен мъж. Кожа и кости. Сбръчкан. Остро лице, обезобразено от старчески петна. Движеше се с патерица. В гърбавия му нос беше пъхната прозрачна кислородна тръбичка, прикачена към апарат, който минаваше през лявото му рамо с помощта на ремък и от който се носеше тихо бръмчене. Тръбичката беше залепена за лицето му с бяло болнично тиксо. Пазачът изпъна гръб и му се поклони в знак на уважение.

— Мир вам — поздрави ни старецът.

Козимо остави лулата си на масата и се изправи колебливо. Като филмова лента, която се провира през проекционен апарат.

— Максимо — изненадано промърмори той и тръгна да посрещне мъжа.

— My son[75] — поздрави го старецът. Като свещеник. Американец. Носов, непретенциозен диалект от източното крайбрежие.

— Как си? — загрижено го попита Козимо.

— Радвам се на Божията милост.

Козимо се обърна към мен.

— Максимо Парчели — обясни ми той, — дарителят на Йейлския университет, за когото ти разказах.

Религиозният фанатик и милиардер от времето на Козимо в университета.

Старецът се затътри към масата. Дишането му напомняше на предсмъртни хъркания. Не се радваше на особено голяма Божия милост.

Огледа ме от главата до петите. Сякаш се чудеше на дрехите ми.

— Професор Белтьо — поздрави ме накрая. Гласът му беше сух и стържещ. Прочисти си гърлото. — Съжалявам, че ви накарах да ме чакате.

Не бях в състояние да му дам смислен отговор. Какво искаше от нас? Какво общо имаше с всичко това?

— Трябваше да кацнем в Мадрид поради технически проблем — добави той. — Иначе вече щях да съм тук преди пристигането ви вчера вечерта.

По гласа и дишането му си личеше, че му е трудно да говори.

— Максимо? — обади се Козимо, вглеждайки се в бръмчащия апарат и тръбичката.

— АЛС — обясни той и потупа тръбичката с пръст. — Някаква наследствена досада — добави после и тръсна глава, сякаш за да смени темата.

— So sorry[76] — прошепна Козимо.

У мен не срещна съчувствие.

— Трябва да направя малка пауза, преди да ви обясня всичко — каза старецът.

— Какво да ни обясните? — попитах аз.

— Голямата тайна.

Каза го толкова тържествено, че отначало реших, че се шегува.

След като си тръгна, погледнах въпросително към Козимо. Той изглеждаше объркан. Чувствах се по същия начин. Всички връзки с 90-те години оформяха възел. Гордиев възел. Алекзандър Дъръм Лойд, Изабела Конти, Козимо Д’Анджело и Максимо Парчели имаха общо минало. Старецът беше финансирал следването им. Но какво общо имаше това с писмото?

Можех ли да имам доверие на Козимо?

Историята на Атик Сенецион

VII

Антракт

Сине мой,

В края на предишното си писмо ти обещах да продължа „някой друг ден“, но поради обстоятелства, с които няма да те занимавам, оттогава изминаха цели пет дни. И още по-лошо: свършиха ми пергаментите. Пратката, която ми бяха обещали, се бави, В днешни времена не можеш да разчиташ нито на занаятчии, нито на пощальона. Това е последният ми пергамент, но те уверявам, че ще продължа да ти пиша веднага щом получа още. Следобед усетихме още едно земетресение. Зачестяват, което ме тревожи. За щастие, управителят на имението не откри никакви щети.

Баща ти,

Атик Сенецион

Осма глава

Семейство Парчели

1

Рим, неделя

Когато Максимо Парчели се върна при нас, изглеждаше толкова свеж и весел, че сигурно беше взел нещо ободряващо.

— Нека Божията милост ви огрее и двамата — поздрави ни той.

Един монах донесе стол. Парчели тежко се отпусна на него. Мършавите му ръце напомняха на ноктите на граблива птица. Кожата му висеше върху костите му. Зад очилата с рогови рамки се виждаха кървясалите му очи. Остави кислородния апарат на един свободен стол.

— Какво искате от нас? — студено попитах аз.

Той се прекръсти и търпеливо се усмихна. Така, както един баща би се отнесъл с избухливия си син.

— С Божията помощ ще отговоря на всичките ви въпроси един по един, професор Белтьо. Но както виждате, не съм съвсем във форма. Така че ще трябва да ви помоля да проявите търпение.

В момента търпението беше съвсем непознато понятие за мен, тъй като напълно основателно можех да твърдя, че са ни отвлекли и са ни довели тук против волята ни. Въпреки това нещо у него ме възпря.

— Първо бих искал да ви поканя да се помолите с мен — каза той.

Значи това искаше? Нямах никакво отношение към молитвата. Съмнявах се, че е възможно да разговаряш с богове — най-вече защото не вярвах в съществуването им. А дори и да грешах и Божият дух да се рееше над океаните, и Него да го беше грижа за всеки един от нас, по нищо в живота не си личеше да чува хорските молитви.

— Отче наш, Който си на небесата — хриптейки, започна Максимо Парчели, — благодарим Ти за милостта, която ни оказваш.

Разтрепери се. Устните му усилено шепнеха молитвата. За минута-две само ги мърдаше, без да издава звук, след което отново го чухме.

— Отче наш, да се свети Твоето име. Благодаря Ти, че ме срещна с приятелите ми… Алилуя… Боже, чуй думите ми… il kaba da busk oh… Алилуя… ka bahai i de be i da… oh… God who art in heaven[77]… be ga busk geba glory i deb…

Едва след няколко секунди, преминали в неразбираемо бръщолевене, осъзнах, че той всъщност говори на различни езици.

— … kush deba eraba… bushi ka bai deba… koh shaba baba raba basha tabaraba…

Когато най-накрая утихна и целият се разтрепери, двамата с Козимо останахме без думи.

— Амин — завърши молитвата той.

Половин минута седеше в безмълвна молитва и накрая изпъна гръб.

Видяното ми направи толкова силно впечатление, че ми трябваше време да се съвзема, преди да задам първия си въпрос. Който всъщност дори не беше въпрос.

— Значи… вие сте Максимо Парчели.

— That’s right.[78] От „Бронкс“, Ню Йорк Сити. Имам италиански корени.

— Разказах на Бьорн само бегло за теб — обади се Козимо, след което се обърна към мен: — Максимо беше един от спонсорите на разкопките в Цезареа Маритима.

Старецът сухо се изсмя.

— Не беше най-добрата ми инвестиция.

— Какво искате от нас? — рязко попитах аз.

— Първо искам да ви помоля за извинение за грубото отношение. За съжаление, се наложи да ви затворя, за да успея да стигна навреме от Ню Йорк и лично да поговоря с вас.

— Надявам се хората ти да са помолили госпожа Карабело за извинение — обади се Козимо.

Хората ти?

— Вече се скарах на монасите. Утре госпожа Карабело ще намери десет хиляди евро в пощенската си кутия като символ на извинение. Искам да изясня нещо: вие не сте мои пленници.

— Странно — отбелязах аз, — защото човек лесно би останал с впечатлението, че бяхме отвлечени в Сан Марино, доведени тук против волята си и заключени в килии.

— Монасите действаха в името на Бог и по моя заповед. Нямат вина. Ще ви обясня защо. След като ме изслушате, спокойно можете да напуснете манастира.

— Къде сме? — попитах аз.

— В добрите ръце на верните Божии слуги от Йезуитския орден.

— Това прилича по-скоро на военен лагер, отколкото на йезуитски манастир.

— Regimini militant is Ecclesiae е оперативното звено на ордена. Монасите са Божиите воини, които се борят срещу греха, влиянието на дявола и господарите на мрака.

— Максимо — обади се Козимо, — разбрах, че търсиш писмото. Не е у нас.

— Няма проблем.

— Тогава защо… това? — попита Козимо, разпервайки ръце.

— Ще трябва да ви помоля да изчакате.

— С какво?

— Публикуването на съдържанието му.

— Писмото не е в ръцете ни — заявих аз. Това не беше чиста лъжа, но определено звучеше неясно.

Максимо Парчели се усмихна. Сякаш разбираше.

— Вие, разбира се, се чудите защо проявявам интерес към него — каза той. — Но не е това, което си мислите. Не искам да го купя. Не съм търговец на черния пазар. Така че, за да ви обясня, трябва да ви разкажа семейната си история.

„Бог да ми е на помощ“ — помислих си аз.

Един пазач — йезуитски монах — донесе чаша кафе на Парчели. След това наля още горещо кафе на нас двамата с Козимо. Старецът се намести по-удобно.

— Произходът ми не се различава от този на милиони италианци, живеещи в САЩ — започна той. — Дядо ми и баба ми, Франческо и Кармела, са изоставили бедността, на която са били свикнали в Италия, в края на XVIII век. Напуснали са стопанство с неплодородна почва в Лацио и са се установили в Ню Йорк Сити — разказа ни той, след което си прочисти гърлото и продължи: — Много преди дядо да съзре Статуята на свободата…

Франческо

Ню Йорк Сити, 1899-1910

… напомняща на някакъв мираж на хоризонта, знаел, че животът му никога повече няма да бъде същият. На следващата година щял да стане на трийсет и да посрещне първия си син. Дрехите върху корема на Кормела били опънати като кожа на барабан. Спомените за бедния живот в стопанството в планинското село, което били напуснали, вече били започнали да избледняват. Франческо се чувствал необичайно развълнуван и самоуверен. Америка била страната на възможностите. Чел, че там хората като него успявали.

Обикнал новата си родина още от мига, в който слязъл на сушата. След като пристигнали в Ню Йорк Сити, отначало живеели във всекидневната на лелята и чичото на Кармела в „Манхатън“. След това успели да наемат прилична боксониера в „Бронкс“. Благодарение на роднините на познати италианци наели Франческо на няколко дребни позиции. През първите шест месеца работел най-вече като разносвач и продавач на вестници. Накрая го назначили за постоянно в една аптека. Започнал да събира спестявания в The Bank of New York Company. Самият факт, че имал собствена банкова сметка, му се струвал нереален. Кармела тъкмо била навършила двайсет години, когато през май 1990 година се родил първият им син — Антонио.

— Раждането било трагедия — сподели Максимо Парчели. — Баба родила близнаци, но единият бил мъртвороден. Нито тя, нито дядо знаели как да се радват на Антонио и едновременно с това да скърбят за загубата на другия си син. Той решил да се затрупа с работа. Аптеката, която бил отворил, станала много успешна. През следващите няколко години се появили още три в „Бронкс“, „Бруклин“ и Ню Джърси. Загубата на сина им…

Кармела

Ню Йорк Сити, 1900-1918

… съсипала Кармела. Била богобоязлива жена и докато съпругът ѝ работел от рано сутринта до късно вечерта, тя посветила живота си на Антонио. Бог и добрите дела. През 1910 година благодарение на Божията милост двамата с Франческо се сдобили с още един син — Енцо.

Кармела започнала да се ангажира все повече с местната енория. Скоро във всички италиански квартали в Ню Йорк плъзнали слухове за нея. Наричали я Набожната Кармела. Говорело се, че можела да изцелява болните по чудотворен начин. По време на пандемията от дифтерия през 1912 година някъде между двайсет и трийсет родители твърдели, че била излекувала децата им просто като сложила ръце върху гърлата им. Една майка казала на епископа, че десетгодишната ѝ дъщеря умряла точно преди Кармела да дойде, но се съживила само няколко минути след като тя положила ръце върху тялото ѝ и започнала да се моли. Епископът докладвал това на архиепископа, който пък се обърнал към кардинала. Той от своя страна повикал Кармела да си поговори с нея, а после описал чудото, което била извършила, в един доклад, който изпратил до Ватикана. Говори се, че по време на полиомиелитната епидемия през 1916 година излекувала четиринайсет деца. Когато норвежкият пътнически кораб DS Bergensfjord акостирал на пристанището в Ню Йорк през август 1918 година, от него слезли болни пасажери. Това поставило началото на испанския грип, който отнел много животи. През този период викали Кармела в много семейства с болни. Никой не знаел колко точно хора е излекувала. Някои твърдели, че били осемдесет, а други над сто. Кардиналът отново писал до Ватикана. Вероятността Кармела да е нещо като Божи ангел нараснала, когато във вестник The New York Evening Post публикували статия през август 1918 година, според която Набожната Кармела се била явила на смъртоносно ранен американски войник на фронта в Кантини, Франция. Деветнайсетгодишният мъж я познавал — били от една енория в „Бронкс“. „Лежах в рова и усещах как животът ме напуска — разказал той на военния кореспондент на вестника. — Кармела ми се яви, заобиколена от небесно сияние. Хвана ме за ръката и ме увери, че ако издържа, докато лекарският отряд стигне до мен, отново ще мога да видя майка си, баща си и всичките си братя и сестри“. Кармела отказала да даде изявление на вестника, но репортерите му били събрали множество подобни истории.

През обезобразеното лице на Максимо Парчели премина нещо, подобно на усмивка. Той изпъна гръб. Изведнъж кислородният апарат изсвистя.

— Четиресет години се опитвам да убедя Ватикана да приобщи милата ми баба към близкия кръг на Бог, като я канонизира за светица — сподели той.

За протестант като мен — и дори атеист — идеята за светците беше донякъде неразбираема. Светецът беше човек, който бе изключително близък с Бог. За Католическата църква съществуваха над десет хиляди светци.

— Вкъщи в Ню Йорк съм напълнил шкаф картотека с доказателства за чудесата, извършени от баба — продължи Парчели. — Писма от хората, на които е помогнала. Църковни доклади. Статии от вестници. Когато Бог я прибра при себе си през 1970 година, вече ѝ бяха приписали между двеста и триста документирани случая на чудодейно излекувани хора. Не знаем колко още такива случаи никога не са били докладвани. От четиресет години изучавам живота ѝ. Платил съм няколко милиона долара на изтъкнати учени като Козимо, за да съберат цялата информация за нея. Изпратил съм всичко научено на Ватикана.

— Как се става светец? — поинтересувах се аз.

— Това е дълъг и обстоен процес. За да може кандидатурата на даден човек въобще да бъде подложена на обсъждане, той трябва да е извършвал чудеса и да е благословен с Божията милост. Специален отдел подготвя кандидатурите за светци, които после да бъдат разгледани от папата. Самият комитет, който работи по случая, се състои от трийсет и няколко души: кардинали, архиепископи, епископи, теолози, петима релатори, отговорни за напредъка на случая, и не по-малко от осемдесет и трима съветници. Един advocatus diaboli, адвокат на дявола, се опитва да събере цялата информация, която е в ущърб на даден кандидат. Адвокатът по случая на баба е особено усърден. Известни обстоятелства ѝ пречат. Фактът, че е била омъжена и е имала деца, сам по себе си е проблем. Това се отнася само за петстотин от светците, почитани от Католическата църква. Фактът, че е била майка и баба на известни престъпници, също е в неин ущърб.

— Престъпници? — учудих се аз.

— Ще се върна на това.

Козимо си прочисти гърлото, чувствайки се неловко.

— Баба е била предложена за канонизация от епископа още през 1996 година — продължи Максимо Парчели. — Комитетът е започнал процеса по провъзгласяването ѝ за светица след няколко години. Досега е получила титлите „блажена“, beams, и „свята“, sanctus. Остава само одобрението на папата.

— А той кога ще вземе решение по въпроса?

— Комитетът е приключил работа. На теория папата може да се произнесе по случая в близките няколко дни.

Понечих да попитам нещо, но той ме прекъсна.

— Семейната история още не е приключила.

После си пое дълбоко дъх и продължи:

— Болестта на татко…

Антонио

Ню Йорк Сити, 1925-1960

… се появи неочаквано. Отначало той едва я забелязваше. Симптомите бяха неясни и неособено мъчителни. Лекарите не знаеха какво му е. Когато баща му Франческо започнал да линее през 1925 година, той вече бил поел ръководството на осемте аптеки от веригата и бил положил основата на бъдещата фармацевтична верига Francesco’s с аптеки из цяла Америка. Бил на четиресет и пет, когато срещнал двайсетгодишната Мариела, която работела в една от аптеките в „Бронкс“. Оженили се през 1947 година. Мариела умряла от прееклампсия два дни след като ме родила през 1950 година.

Болестта, която застигна Антонио в края на 50-те години, изключително много напомняше на онази, от която започнал да страда Франческо трийсет години по-рано. Но когато баща ми умря през I960 година, лекарите все още не бяха сигурни какво му имаше. Според някои ставало въпрос за болестта на Лу Гериг.

— Бях само на десет, когато той умря. След колежа поех ръководството на веригата. Братът на татко, Енцо, също играе важна роля в семейната история. Когато баща ми поел ръководството…

Енцо

Ню Йорк Сити, 1925-1969

… Енцо бил на петнайсет години. Тийнейджърската му самоувереност, резултат от бързото му съзряване, го била убедила в едно: никога нямало да прекара живота си зад аптекарско гише. Нито заради баща си, нито заради брат си. През целия си живот изпитвал някакво безпокойство, някаква нервност. Всичко го отегчавало. По едно време си намерил приятелка, която била с няколко години по-голяма от него. Поканили го да се присъедини към бандата италианци, която управлявала квартала. Вълнението внасяло цвят в живота му. След пет години, когато бил на двайсет, в САЩ бил въведен Сухият режим[79]. Бандата му печелела много от незаконната продажба на алкохол. Благодарение на това той най-накрая успял да си купи свой собствен апартамент. Издигал се в бандата. След множество мимолетни връзки най-накрая се оженил за Джоя. Синът им Луиджи се родил през 1959 година.

Той ми е братовчед. Всъщност дойде с мен в Рим. Много му се искало да посети селото, което дядо Франческо и баба Кармела напуснали преди сто и двайсет години.

— Какви бяха отношенията между баща ви и чичо ви? — попитах аз.

— Татко не искаше да има нищо общо с него. Едва след няколко години разбрах защо. Чичо Енцо ръководеше една от мафиотските банди в Ню Йорк.

— А между вас и Луиджи?

— Поддържахме връзка през годините. Той бързо беше приет в бандата на баща си и зае мястото му само няколко години след смъртта му. През цялото това време се опитваше да ме привлече. Аз обаче — започна той и се прекръсти — съм посветил живота си на Бог и Исус Христос.

— Защо се опитва да ви включи в бандата си?

— В основата на мафията винаги е било семейството. Освен това иска да използва компанията ми, за да пере милионите си. Но конфликтът между нас има по-дълбоки изражения.

— Конфликт? — попитахме едновременно аз и Козимо.

— Когато Луиджи осъзна, че не искам да работим заедно, насочи омразата си към мен. Не открито и честно. Не е толкова корав. Но тайно ми пречи. Имам много доказателства за това.

— Казахте, че конфликтът ви има по-дълбоки изражения — напомних му аз. — Какво е станало?

— Обладан е от дявола.

Понечих да се изсмея, но се спрях: Парчели не се шегуваше.

— Точно така — продължи той. — Дяволът е изпълнил сърцето му. Не го е грижа за Божията воля. Той самият иска да седи на трона на дявола.

— И въпреки това сте го взели на самолета си?

Устните му се разтеглиха в лукава усмивка.

— Той не знае, че съм прозрял истинските му мотиви. В „Кръстникът“ Майкъл Корлеоне казва, че човек трябва да държи приятелите си близо, а враговете си — още по-близо. Умен съвет. Не е ясно дали Корлеоне черпи тази мъдрост от Сун Дзъ, или Макиавели. Независимо от това тя е в основата на връзката ми с Луиджи през всичките тези години.

— Ами вашата история? — попитах аз.

— Моята история?

— Не споменахте много за себе си.

— Татко беше превърнал Francesco’s в една от водещите фармацевтични вериги в САЩ. Аз разширих бизнеса, включвайки и здравни застраховки, финанси, фондове и недвижими имоти. През последните няколко години оставих ежедневното ръководство на по-млади хора, но допреди миналата година бях председател на борда. Сега съм се посветил най-вече на филантропския фонд на компанията. През всичките тези години аз и бизнесът ми бяхме причислявани към мафиотските дейности на другия клон на семейството — обясни той, поклащайки глава. — Полицията, медиите, данъчната служба — всички са решили, че се подразбира, че успехът ми се дължи на връзките ми с мафията. Опитвал съм се да отрека това. Но никой не ме слуша. Въпреки че сме поддържали връзка през годините, винаги съм се дистанцирал от бизнеса на Луиджи. Независимо от това обвиненията срещу мен остават, подобно на воня в някоя стая. Чести проверки на счетоводните ми книги, безсмислени полицейски разпити, скрити намеци в анализи във вестниците. Добрите ми дела — даренията за изследвания в областта на рака, университети, църковни общности и хуманитарни цели — биват определяни като най-обикновени опити да си купя подкрепа. Татко не искаше да има нищо общо с гангстерското царство на по-малкия си брат. Но изглежда, е безсмислено да се боря да убедя обществото, че не всички сме злодеи.

2

Вратата на колата се отвори. Тони инстинктивно посегна към револвера.

— Успокой се — каза през смях Луиджи и се качи.

— Boss!

— Тони — изсумтя Луиджи.

— Белтьо е там вътре — съобщи му Тони. — Заедно с италианеца.

— А писмото?

— Без съмнение.

— Какво е това място?

— Манастир.

— Ебаваш ли се?

Двамата погледнаха към манастира.

— Кога е срещата ти с…? — попита Тони, кимвайки с глава в смисъл „знаеш кого“.

Луиджи погледна часовника си.

— След един час. Ще ми уредиш ли писмото?

— Ще вляза вътре и ще го взема.

— Трябва ми за срещата.

— Няма проблем, capo.

— Как ще влезеш?

Тони отправи към шефа си почти снизходителен поглед.

— Това е манастир, Луиджи.

3

На Максимо Парчели трябваше да му се признае, че семейната му история бе разнообразна и леко вълнуваща. Аз самият бях израснал в ябълкова градина в „Грефсен“ при невротична майка алкохоличка. Фактът, че се омъжи за любовника си, с когото мамеше татко, може би беше пикантен. Но най-близкото до мафиот в семейството ни беше братовчедът Бьоре, който открадна пакет нарязан салам от магазинче от „Рьорусмартнан“ в края на миналия век.

Парчели затвори очи, сякаш за да си почине.

— Много съжалявам — рязко заявих аз, — но не разбирам какво общо има всичко това с писмото на Пилат.

Той понечи да каже нещо, но се спря.

— Мисля, че знам какво разкрива то — заяви накрая.

— Какво?

— От векове семейството ми пази една голяма тайна. Предава се от pater familias на pater familias, от поколение на поколение.

— Каква тайна?

— Юда и Мария Магдалена са имали дете.

Само с няколко думи Максимо Парчели пое към чистата лудост, която представляваше светът на теориите на конспирацията.

— Юда и Мария Магдалена са имали дете? — скептично повторих аз. През Средновековието са се зародили безброй легенди относно Юда. Тази обаче не съм я чувал.

— Точно така.

— Какво ви кара да мислите така?

— Евангелието на Мария Магдалена.

Това евангелие представляваше апокрифен фрагмент, който вероятно е бил написан през първата половина на I век, но е станал публично достояние чак след откритие, направено в Египет през 1896 година.

— Дядо ми — продължи Парчели — е събирал стари ръкописи. През 1924 година попаднал на непознат фрагмент от Евангелието на Мария Магдалена. В него пише, че тя и Юда са имали дете.

Беше невъзможно да се определи дали този фрагмент е истински, или фалшифициран. И в двата случая не можеше да бъде използван за доказателство.

— Осъзнавам, че това звучи абсурдно — призна Парчели. — Но от няколко десетилетия проучвам въпроса и намерих редица фактори, които потвърждават тази история. Има още. Още много. Юда не е умрял на Кървавата нива, както пише в Библията. След разпъването е избягал от Светите земи, насочвайки се към Европа заедно с любимата си Мария Магдалена. Писма и документи, датирани от първите няколко века, потвърждават това. Тази тайна дори е загатната в „Протоколи на ционските мъдреци“.

Преди стотици години е било доказано, че този труд, който уж описвал еврейски план за глобално господство, е фалшификат.

— Сега сигурно ще кажете, че „Протоколи на ционските мъдреци“ е някаква измислица — добави Парчели. — Запознат съм с тези твърдения. Но те точно това искат да повярваме!

— Трябва да съм честен с вас, Парчели — заявих аз. — Твърдението ви звучи като напълно откачена теория на конспирацията.

— И все пак съм сигурен, че в него се крие зрънце истина.

— Разбирам — промърморих аз, въпреки че това изобщо не беше така.

— Както казах, семейството ми пази тази тайна от векове.

— Окей. Но… какво от това?

— Опасявам се, че писмото ще я разкрие. Може би именно то е изгубената част от евангелието.

— И какво, ако доказва, че Юда и Мария Магдалена са имали дете?

— Детето им е първата част от семейната тайна.

— Има още една част?

— Има още две.

— И каква е втората?

— Юда е родоначалникът на фамилия Медичи.

— Какво ви кара да мислите така? — попитах аз с тон, който се надявах да не разкрива, че намирам твърдението му за абсолютно налудничаво. Бях чувал множество странни легенди за фамилия Медичи, но не и че са били наследници на Юда.

— В труда си „Флорентински истории“ Макиавели посвещава цяла глава на документите, доказващи, че Медичите произлезли от Мария Магдалена — отвърна Парчели. — Папа Климент VII е премахнал цялата тази глава преди публикуването на книгата през 1532 година.

— Защото?

— Може би е знаел, че бащата на детето на Мария Магдалена е бил самият Юда?

— И това защо да го интересува?

— Рожденото му име е Джулио де Медичи.

— И все пак.

— Това, че Медичите произлизат от Юда, е втората част от семейната тайна. Има и трета.

— Разбира се.

— Семейството ми, Парчелите, са наследници на Медичите.

Той ме погледна предизвикателно. Срещнах погледа му с широко отворени очи.

— Какво общо имат Медичите със семейството ви?

— Парчели са техни наследници — повтори той.

— Фамилията е била прекъсната със смъртта на последния ѝ представител през XVII век — сухо отбелязах аз.

— Всички мислят така. Моят клон от семейството произлиза от Джан Гастоне де Медичи, последния велик херцог от фамилията…

— … който е умрял, без да остави наследници — вмъкна Козимо.

Парчели леко се усмихна.

— Семейството ми е чуло друго, но няма защо да обсъждаме това. Един бърз ДНК анализ на проба от някой Парчели и на кост от някой от саркофазите в Капела Медичи ще потвърди думите ми.

— Ама вижте сега! — възкликнах аз. — Нищо от това, което ни разказвате, няма смисъл. Ириней е бил погребан през II век. Медичите са се издигнали през XIV век и са измрели след четиристотин години. Няма как писмото да е свързано с тях! Не са били живи, когато Пилат е написал писмото, намерено в гроба на Ириней.

— Замислете се — меко помоли Парчели. — Ако това писмо разкрие, че Юда и Мария Магдалена са имали дете, учените по цял свят ще се втурнат да проучват въпроса. Стотици хора ще анализират стари източници в нова светлина. Не след дълго кръвната връзка между Юда и Медичите ще бъде разкрита. Оттам до Парчели пътят е кратък.

— Сигурно.

— Изгубената семейна чест и фактът, че сме наследници на мъжа, предал Спасителя, само по себе си е болезнено и непоносимо тежко бреме. По-лошото в случая е, че е изключено баба да бъде канонизирана за светица, ако се окаже, че е встъпила в брак с такова семейство. Представете си само — светица, която е родила наследници на предателя Юда. Немислимо.

От всичката тази конспиративна лудост двамата с Козимо онемяхме. Парчели се досети какво си мислим.

— Не ви моля да ми повярвате — заяви той. — Семейната ми история, родството ни с Медичите и генеалогията, която свързва тази фамилия с Юда Искариот и Мария Магдалена — няма нужда да приемате нищо от това на сериозно.

В свят, в който хората съвсем искрено вярваха, че членовете на американската демократическа партия са сатанисти и педофили, които ядат пеленачета, човек беше склонен да повярва на всичко. Това, че Юда и Мария Магдалена са имали дете, звучеше като средновековна легенда. Вероятността Макиавели да е споменал кръвната връзка между тях и Медичите в труд, цензуриран от папата, беше типична теория на конспирацията. Хипотезата Медичите да не са измрели през XVII век беше единственото в цялата тази каша, което звучеше дори малко вероятно.

— Споделям ви всичко това — започна Парчели, разпервайки ръце, — за да ви помоля да изчакате.

— С какво? — попита Козимо.

— Публикуването на писмото.

— Нямаме причини да смятаме, че в него се споменава каквото и да било от разказа ви — отсякох аз.

— Може би сте прав. Кой знае. Но не съм склонен да поема този риск. Един-единствен намек за нещо подозрително в живота на баба и advocatus diaboli ще се погрижи тя никога да не бъде канонизирана за светица.

— Значи интересът ви към писмото е свързан с канонизацията на баба ви?

— Разбира се.

— Парчели — спокойно заявих аз, — не съм прочел и една дума от писмото; дори не съм го виждал. Освен това не вярвам предположението ви да се потвърди. Първо ще трябва да намерим писмото, а после — да седнем и да го преведем. Сигурен съм, че докато публикуваме съдържанието му, от Ватикана отдавна ще са приключили с обсъждането на канонизацията. При всички случаи ние не бързаме.

Очите му се насълзиха.

— Благодаря ви — каза просто той.

4

Беше невъзможно да се проникне в манастира. Портата не се помръдваше. Металната врата в стената беше заключена. Тони я заобиколи. Слезе до задната ѝ част. Парцелът граничеше с незасята нива. Сухи храсти. Купчини пръст и пясък. Ръждясали бъчви. Стената беше висока три метра. Гладка. С режеща тел. Беше невъзможно човек да се покатери по нея.

Тони застана зад един контейнер до портата. Зачака. Пристигна една кола. Черна лимузина. Мамка му, трябваше да стане монах. Лимузината пусна мигач в посока към портата. Тя се отвори. Тони се вмъкна след лимузината, преди да се затвори. Мамка му.

Манастир с пропускателен пункт?

Той клекна. Разкриха ли го? Една вътрешна стоманена порта се отвори със скърцане. Лимузината продължи нататък. Тони се промъкна покрай стената.

Писна някаква аларма.

Чакаха на двора. Бяха двама. Носеха сиви костюми. Ризи с бели яки. Бяха въоръжени.

„Какво, за бога, е това място?“ — зачуди се Тони.

5

Алармата пропищяваше на кратки електронни сигнали.

Аз изправих гръб. Монасите, които ни пазеха, не се помръднаха. Чух как някой тича отвън в коридора. Уоки-токито на пазача изпращя и от него се понесоха викове и заповеди.

— Какво става? — попита Парчели.

— Не е ясно — отвърна пазачът.

Не се помръднахме от местата си. Заради алармата не можехме да си говорим. След малко изнервящият шум утихна.

— Хванали са нарушител — обясни пазачът.

— Нарушител? — учудих се аз.

— Той има ли нещо общо с нас? — поинтересува се Парчели.

— Не е ясно — отговори пазачът.

Не беше възможно този нарушител да е знаел, че манастирът служи за седалище на военен монашески орден.

Все още не разбирах каква е ролята на Алекзандър Дъръм Лойд, Изабела Конти и Козимо в цялата тази работа.

— Разкажете ми за сътрудничеството ви с Алекзандър, Изабела и Козимо — помолих аз.

Парчели намести кислородната тръбичка.

— Запознах се с Алекзандър и Козимо, докато те следваха в Йейлския университет. Дарител съм и на Историческия, и на Археологическия факултет. Когато Алекзандър започна да излиза с Изабела, впрегнах и тримата да ми помагат в различни проекти. Амбициозна банда. Веднага разбрах това. Наех ги да се разровят из живота на баба. Алекзандър намери повечето материали, които изпратих на Ватикана. Докато пишеше докторската си дисертация, ми помагаше при търсенето на документи за Медичите. Няколко години по-късно финансирах част от разкопките на Козимо в Цезареа Маритима.

Козимо бързо се усмихна.

— Scusi.

— А когато миналата есен Алекзандър реши, че е открил местонахождението на гроба на Ириней в Лион, се обади на мен. Аз финансирах по-голямата част от проекта чрез МНД.

Трябваше да се досетя. От МНД обикновено не разкриваха информация за частните инвеститори на проекти. Сега, след като вече знаех предисторията от „Йейл“, не се учудих, че Парчели е финансирал разкопките на Алекзандър Дъръм Лойд.

— Алекзандър каза ли ви, когато предаде пергаментите на Самуел Рицо? — попитах аз.

— Поддържахме връзка през целия този процес.

Замълчахме.

— Максимо Парчели — казах накрая и срещнах погледа му, — имате ли нещо общо със смъртта на Рицо?

Той ме погледна по начин, който издаваше недоумението му от това как въобще може да ми хрумне такова нещо.

— Категорично не — отсече накрая.

— Казахте ли на някого, че пергаментите са у Рицо?

— Абсурд.

— Наистина ли?

— Е, щабът ми знаеше. Както винаги.

— Кога намесихте монасите?

— Чак когато разбрах за смъртта на Рицо. И че писмото е изчезнало.

— Какво им наредихте?

— Да проучат въпроса. Да намерят писмото. Да се занимаят с полевата работа.

— И да ме държат под око?

— Това беше неразделна част от задачата им.

— Но как въобще са разбрали, че са ме наели от МНД?

— Уилям Макнамара ми каза, разбира се.

— Защо?

— Все пак бях финансирал разкопките в Лион.

Започнах да разбирам. Нещо. Не всичко. Американецът, който ме заплаши в хотелската ми стая, за монасите ли работеше? Ами младата жена, която ме следеше?

— Някой от вашите хора ли ме заплаши с оръжие в хотелската ми стая във Флоренция?

Максимо Парчели погледна към монаха до вратата, а той отговори отрицателно.

— В щаба ви има ли млада жена?

— Млада жена ли?

— На няколко пъти видях една млада жена, която ме преследваше.

— Може да ви е почитателка, Белтьо — шеговито предположи Парчели.

— Видях я във Флоренция, Рим и Сан Марино. Твърде млада е, за да проявява интерес към жалък старец като мен.

Парчели пак погледна към пазача.

— Изключено — отсече той. — В ордена има само мъже.

Колко групировки ме преследваха?

Погледнах пазача в очите.

— Изпращали ли сте ми следи по телефона?

Той си позволи да се усмихне.

— Защо да го правим, професор Белтьо? Ние не разкриваме следите си.

6

— Казва се Тони Еспозито — обясни пазачът и предаде паспорта му на Максимо Парчели. — Американски гражданин.

Парчели се стресна.

— Тони Еспозито? Как е възможно? — възкликна той и прелисти паспорта. — Колко съм глупав.

— Познавате ли го? — попитах аз.

— Той е дясната ръка на Луиджи — обясни той и се намръщи. — Трябваше да се досетя. Луиджи ме помоли да го взема със себе си на самолета. Нямах причини да му отказвам. Когато каза, че искал да види семейното село със собствените си очи, се трогнах. Колко съм наивен!

— Максимо, разказвал ли си му за пергаментите? — попита Козимо.

— Разбира се, че не. Нито дума.

— Тогава кой е източникът му? — зачудих се аз.

— Неразбираемо.

— Той знаеше всичко — отбелязах аз.

— Неразбираемо — повтори Максимо този път по-тихо и ми подаде паспорта. Бързо го прегледах и се вторачих в снимката в близък план. Изглеждаше бегло познат. Тони Еспозито беше мъжът, който ме следеше от няколко дни. Със сигурност беше същият, който ме заплаши в хотелската стая, и онзи от записите от охранителните камери във Флоренция. Въпреки това не разбирах нищо. Ако той не работеше за Максимо Парчели, как ме е следил толкова отблизо? Щом младата жена не работеше за монасите, сигурно беше от бандата на Еспозито, нали?

Пазачът попита какво да правят с нарушителя.

— Пуснете го — нареди Парчели.

— Какво? — почти се провикнах аз. — Трябва да го предадем на полицията!

— За какво?

— За… това, че ме заплаши. И проникна в манастира!

— Замислете се, Белтьо. Имаме ли нещо сигурно срещу него, което би било от полза на полицията?

Имаше право. Това, че Тони Еспозито е проникнал в двора на манастира и че подозирам, че ме е следил, не беше достатъчно сериозно, за да заинтересува полицията.

— Кой може да е снабдявал Луиджи с информация? — размишлявах на глас. — Алекзандър Дъръм Лойд? Уилям Макнамара? Някой друг от МНД?

Сам чувах колко неправдоподобно звучи това.

— Някой с достъп до цялата информация — заяви Козимо. — Но кой?

— Някой с много добри източници — добавих аз.

— Звучи като мен — пошегува се Парчели. — Но аз не съм издавал нито дума. Заклевам се — увери ни той, след което се замисли. — Нека попитам Бог.

— Той едва ли се занимава с такива дребни работи — отбеляза Козимо.

„И при всички случаи не би отговорил“ — помислих си аз.

Парчели започна да се моли. По едно време се разтрепери. Накрая вдигна поглед.

— Мисля, че разбирам — тихо и тъжно заяви той.

Погледнах го въпросително.

Той въздъхна дълбоко.

— Началник-щабът ми организира всички операции. Знае всичко, което знам аз.

— Подозирате ли го? — попитах аз.

— Имах му пълно доверие. Но през последната година станаха странни неща, чието единствено възможно обяснение е…

— Да? — подкани го Козимо.

— … той да работи за Луиджи.

— Като негова къртица?

— В такъв случай ме е предал по възможно най-жестокия начин.

— Има ли такава вероятност? — попитах аз.

— Спонтанният ми отговор би бил не. Но вече не знам. Това би обяснило някои странни съвпадения. Да, би ги обяснило.

— Какво знае той?

— Всичко! След като Алекзандър ми каза, че щели да изследват пергаментите в „Библиотека Медичи Лауренциана“, споменах това и на него.

— … а той на свой ред е информирал Луиджи?

— Ако е предател, всичко е възможно. Като началник-щаб има достъп до цялата ми информация.

— Защо Луиджи би се интересувал от писмото?

— Не го е грижа за историческата и религиозната му стойност. Освен това усилията ми да уредя канонизацията на баба никога не са го интересували. Точно обратното: ако се сдобие с писмото, може да го използва, за да осуети процеса. Това сигурно би му доставило удоволствие. Освен съсипването на плановете ми го интересува само още едно нещо.

— Което е?

— Парите. За него писмото представлява business opportunity[80]. Колко може да струва то?

— На черния пазар? Изключително много — отсече Козимо.

— Типографска версия на „Книга на Мормон“ от 1830 година беше оценена на над трийсет и шест милиона долара — обясних аз. — Един от бележниците на Леонардо да Винчи[81] се продаде за много над петдесет милиона. Писмо на две хиляди години, написано от Пилат? Мисля, че ще струва двойно повече. А може би и отгоре.

— Освен това… Не, не е възможно…

— Какво?

— На самолета Луиджи ми сподели, че работел с Ватиканската банка по някакъв проект. Не пожела да ми даде подробности. Но възможно ли е да използва писмото, за да ги изнуди по време на срещите им?

— Луиджи или началник-щабът ви знаеха ли, че ще ходите в манастира?

— Не. Началник-щабът знае само, че съм в Рим.

— Тогава Тони Еспозито как е успял да ни намери тук?

Двамата с Козимо се спогледахме. Проверихме всичките си дрехи. Джобове, шевове, гънки на навити ръкави и крачоли. Не намерихме нито микрочипове, нито проследяващи устройства.

— Минибусът! — възкликнах аз.

Парчели махна с ръка на пазача да се приближи.

— На чие име са регистрирани минибусите на манастира?

На пазача му се наложи да отиде да провери. Когато се върна, съобщи на Парчели, че поради данъчни съображения всички превозни средства на манастира били регистрирани на ордена. Старецът погледна към мен и Козимо и кимна. Минибусът сигурно беше регистриран на адреса на манастира.

— И така… — започнах аз. — Какво ще стане с нас?

Парчели ме погледна в очите.

— С вас ли?

— Да. С мен и Козимо. Какво ще стане с нас сега?

— Аз казах каквото имах да казвам. Исках да споделя историята си с вас. Заради баба. Какво ще правите оттук нататък, зависи от вас.

Парчели кимна на пазача. Той отключи едно чекмедже, извади отвътре пластмасова кутия и ни даде телефоните ни. Включих моя. Нямах нови съобщения от непознатия. Сред имейлите ми имаше един с анализ, изпратен от историк от МНД: „Папската була Regnans in Excelsis била издадена от папа Пий V на 25 февруари 1570 година. Чрез безмилостните думи, използвани в нея, той оттеглил подкрепата си от така наречената «Кралица дева»: Елизабет I. Заглавието е взето от инципита в булата и означава нещо от сорта на «решение на Бог, който е на небесата». Кралица Мария I, по-известна като Мария Тюдор и още повече като Кървавата Мери, била върнала Англия в лоното на католицизма. След смъртта ѝ обаче нейната полусестра Елизабет отменила това решение. Папата ѝ отмъстил, като я отлъчил от Църквата“.

Всичко това беше удивително. И все пак не хвърляше нова светлина върху пергаментите от гроба на Ириней.

— Какво ще правим сега? — попита Максимо Парчели.

— Би било хубаво Тони Еспозито да спре да ни следи — отбелязах аз.

— Полиция? — предложи Козимо.

— За тази цел ще трябва да свържем него и за предпочитане, Луиджи с убийството на Рицо — заяви Парчели.

— Значи се налага да ги хванем в крачка — реши Козимо. — Но как?

— Имам идея — казах аз.

Историята на Атик Сенецион

VIII

Възкръсването

Сине мой,

Времето застига всички ни. Без да се усетиш, безкрайното бъдеще, което решаваш, че се простира пред теб, щом навършиш двайсет години, става все по-кратко и по-кратко с годините. Животът е изпълнен с надежди за онова, което ни очаква. Смъртта представлява само студено течение. Но един ден ще осъзнаеш, че си живял по-дълго от времето, което ти остава. Миналото безмилостно ще настигне бъдещето.

Никоя история не е такава, каквато си мислим. Животът и смъртта на Исус могат да се опишат по много начини. Във всяка от тези истории ще се съдържа зрънце истина. Но никоя няма да представи цялата. Аз знам ли истината? Би било арогантно от моя страна да твърдя това. Но имайки предвид наблюденията, размислите ми и всичко, което са ми разказали, все пак смея да твърдя, че съм разбрал какво всъщност стана, когато заловихме и разпнахме този Исус, а после той съвсем неочаквано възкръсна. През дните и седмиците след разпъването плъзнаха слухове. Говореше се, че някакви жени купили благовонни масла, с които да намажат тялото му след края на еврейския шабат. Отишли до гроба в понеделник. Пристигнали по изгрев-слънце. С помощта на пазачите избутали големия камък. Хората ми твърдят, че били видели Исус съвсем жив вътре. Носел дълга бяла роба. Жените се разбягали ужасени. По-късно се явил и на онези, наричани апостоли, и на една жена, с която прекарвал много време заедно. Аз самият се досещах, че това няма как да е истина. Със собствените си очи бях видял вкочанения му труп и празните очни кухини, дело на птиците. А и бях усетил миризмата на тяло, висяло на кръст през един дълъг горещ ден и вечерта след това. Да не би да му бяха пораснали нови очи, тялото му да беше спряло да гние и изчезналата кожа да се беше възстановила? Дори и еврейският бог не е толкова могъщ.

В първото си писмо ти разказах как прокураторът ми нареди да проуча въпроса. Освобождаването ми от длъжността командир на стражата ми вдъхна усещане за свобода, което не бях имал, откакто бях малко момче и едва ли не летях надолу към вира, за да поплувам. Въпреки това в главата ми беше пълна каша. Как можеше някой да вярва, че Исус първо е умрял на кръста, а после е възкръснал след три дни? В такъв случай той наистина е бог! Аз лично трябва да отбележа, че нямаше нищо божествено у мъжа, когото залових в Гетсиманската градина и изпроводих до мястото на екзекуцията му на Голгота. Приличаше по-скоро на жалка фигура. Въпреки това мнозина го почитат като Божи син. Мисля, че ни е вродено по природа да търсим богове там, където, строго погледнато, такива няма. С годините осъзнах колко парадоксално е хората във всяка отделна страна да почитат свои собствени богове. Кой знае на какви богове се кланят в още по-далечни краища на света? Да не би аз самият да вярвам в Юпитер, а да отхвърлям Зевс, Амон Ра и Яхве? Или може би в края на краищата всички почитаме един и същ бог, но му даваме различни имена и му приписваме различни способности? Възможно ли е Юпитер и Зевс да са един и същи бог? Знаем какво биха казали жреците, ако ги попитаме. Но никога не забравяй, че те също като кралете и херцозите се интересуват най-много от себе си и всичко онова, което представляват. В края на краищата римските ни богове и онези на гърците са толкова еднакви, че може би след стотици години ще почитаме общ пантеон. Евреите се кланят на единствения си и всемогъщ бог. Първата от заповедите на този бог гласи: „Да нямаш други богове освен мене“. Защо им е, щом не съществували други? Заповедта всъщност означава: „От всички богове ще се кланяте на мен“. Но евреите отричат да съществуват други богове. Много объркващо.

След като получих новата си задача, слязох долу до кръчмата, посещавана от войниците. Поръчах си чаша поска и седнах в единия ъгъл. Осъзнах, че при тази задача сякаш трябва да проследя една нишка чак докато напълно се разплете. Именно за тази нишка трябваше да мисля непрекъснато, а не за всичко останало, което можеше да изникне, докато проучвам въпроса. Докато си пийвах поска и размишлявах, си спомних странния разказ на Йосиф от онази нощ, когато намазаха тялото на Исус с благовонни мехлеми. Осъзнах, че едно от първите неща, които трябва да направя, е да помоля начетените евреи да ми кажат всичко, което знаят за Исав, Яков и баща им. Нали помниш, че ти разказах как Исаак усетил мириса от дрехите на сина си, когато го целунал? Ето така, сине, у мен се разпали първата искра на съмнението — при срещата с начетените евреи. Впоследствие щеше да прерасне в същински огън. Не мога обаче още отсега да ти разкрия как успях да разреша тази странна загадка, защото това би нарушило естествения ход на действията в разказа ми. Така че ще трябва да се въоръжиш с търпението, с което, за съжаление, не си надарен, ако тази история въобще те интересува… Една проклета кашлица ме мъчи ден и нощ, но няма да ти досаждам с оплакванията си.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Девета глава

Арестите

1

Рим, понеделник

Тони си наля чаша адски силно кафе от кафемашината в хотелската стая. Беше спал три часа. С Луиджи бяха празнували успешните му срещи с Ндрангета и Ватиканската банка из града до два и половина сутринта.

Сигналът от програмата за проследяване го събуди към шест. Проследяващото устройство беше в движение. Червената точка, която го обозначаваше, бавно премигваше на картата в посока юг. Белтьо беше ходил до Сан Марино и си беше взел куфара. Сега се връщаше в Рим. Тони следеше точката с натежали клепачи. Явно монасите го бяха пуснали снощи вечерта. Сигурно се беше поддал на натиска. Вероятно се бяха разбрали да им продаде писмото. Иначе защо да го пускат? Какъв беше другият вариант? Да го убият?

Тони следеше точката километър по километър.

2

Утринните слънчеви лъчи падаха косо през мръсните прозорци на стаята за специални операции в полицейския участък в Рим. Върху големи екрани, окачени на едната стена, премигваха дигитални карти на града. Позициите на полицейските коли бяха обозначени със светли точки. В стаята вече беше топло и миришеше на почистващи препарати и пот. Десетки агенти — всичките с извити микрофони и бели слушалки със спирални кабели — се занимаваха с високотехнологичната система.

Аз, Козимо Д’Анджело и Максимо Парчели седяхме най-отзад заедно с Джорджо Ломбарди от флорентинската полиция. Той представляваше друг полицейски район, така че в момента нямаше никаква власт. Наблюдаваше колегите си с типичната за флорентинците арогантност, облегнал се назад на стола си и скръстил ръце. Мислеше си, че идеята за тази операция е негова. Но всъщност беше моя. Той просто не го знаеше. Ако се замислеше, би осъзнал, че аз я засадих в ума му, когато му се обадих вчера. Хитро му разказах всичко, което знаех за мафиота Тони Еспозито. Едно по едно. Изпратих му паспортната му снимка и го помолих да я сравни със записите от охранителните камери пред библиотеката. Попитах го и дали би могъл да провери в кой хотел беше отседнал във Флоренция, преди да се премести в моя. Предположих, че може да е оставил следи в стаята или контейнера за боклук. Накрая решително заявих, че сигурно е сложил проследяващо устройство в куфара ми. Останалото се нареди от само себе си. Ломбарди стигна до същите заключения и измисли същия план като мен: да примами Тони Еспозито в капан.

Операцията течеше с пълна пара. Цивилна патрулка, следвана от две цивилни коли и полицейски хеликоптер, беше взела куфара ми от хотела в Сан Марино. Акцията беше водена от антитерористичното звено на полицията, Nucleo Operativo Centrale di Sicurezza, и антимафиотското звено, Direzione Investigativa Antimqfia. Джорджо Ломбарди искаше да арестува Тони Еспозито за убийството на Самуел Рицо. Нито антитерористичното, нито антимафиотското звено искаха да се месят в убийство в Тоскана. Когато от наркоотдела на полицията и антитерористичното звено разбраха за плановете за арест на Еспозито, поеха ръководството на операцията. От федералната полиция се интересуваха само от шефа му Луиджи Парчели, когото наблюдаваха от пет месеца. Вчера го бяха видели, когато за първи път се срещнал с capo-то на Ндрангета в Рим, а после и с един подкупен кардинал от Ватиканската банка. Подозираха, че е замесен в мащабен трафик на кокаин между Мексико, САЩ и Италия. И не само това: заедно с Ндрангета и един нелоялен кардинал се опитваха да измъкнат от Ватиканската банка стотици милиони долари. Анонимен източник, който работеше в банката, беше подал сигнал за това в полицията.

Аз самият просто исках да оставя целия този случай зад гърба си.

Колоната от цивилни полицейски коли спря в село Калдаре, където магистралата, идваща от север, срещаше пътя, по който се влизаше в Рим. Там съгласуваха по-нататъшните си действия с ръководителите на акцията и ударния отряд. Всички бяха съгласни да преминат към втората част в девет и половина. Ако Тони Еспозито все още следеше куфара ми, което беше сигурно, щеше да се досети, че съм го взел от Сан Марино и се връщам в Рим. Развиеха ли се нещата в наша полза, щеше да реши, че писмото е у мен.

След това щеше да се опита да го открадне.

От полицията бяха наели три апартамента в хотела, в който щяхме да го примамим. Те обикновено бяха запазени за финансови магнати, държавни глави и рок звезди хедонисти и можеха да се резервират поотделно или като един цял апартамент.

Напълно доброволно предложих на полицията аз да съм примамката.

3

Седях на широкото двойно легло и приличах на нервно, девствено подобие на мъж, очакващо невястата си. Коленете и ръцете ми трепереха. Лепнех от пот. Зад леглото и дивана във всекидневната се бяха скрили въоръжени полицаи. От другата страна на вратата на спалнята беше застанал агент, който държеше нещо, което наричаха fashbang. Шокова граната. Не била опасна; пукотът и проблясъкът само щели да ме парализират. Много благодаря. В съседните апартаменти чакаха десет-петнайсет мъже от ударния отряд на полицията в Рим. Отвореният ми куфар лежеше върху столче за куфари. Полицаите бяха намерили малкото проследяващо устройство, пъхнато в малък процеп в шева на подплатата му. Според антитерористичното звено представлявало state-of-the-art[82] и сериозна технология. Подобни миниатюрни проследяващи устройства били използвани най-вече от търговци на оръжие и наркотрафиканти. Устройството беше включено. Тони Еспозито го наблюдаваше. Дали щеше да се задоволи само да ме следи? Едва ли. Луиджи Парчели знаеше, че не разполага с много време. Ако искаше писмото, Тони трябваше да действа сега.

За щастие, имах време да мина през един магазин и да си купя нови дрехи. Сега поне не приличах на клошар, както беше случаят с дрехите, заети от Козимо.

Ефирни пердета спираха ярките лъчи на слънцето. Долу на улицата се чуваше шумът от преминаващи коли и избръмчаването на някой и друг преливащ от енергия мотоциклет. Появи се кола с включени сирени, а после се отдалечи. Отвън в коридора се отвори врата. Една жена кокетно се изсмя. В съседния апартамент изпращя уоки-токи, след което беше заглушено. Някакъв полицай прошепна нещо.

Умирах от страх. Нямаше причина да се правя, че не е така.

Чух сигнала за получено съобщение на телефона си. Тони Еспозито?

Нервно го извадих от калъфа, закачен за колана ми, и го отворих.

Мултимедийно съобщение. Стара рисунка. Ксилография[83]? Може би монета? Рисунката представляваше мъж със странна шапка — или кошница с плодове на главата.

11-34-40

Беше написано: „Гедеон“. В следващия миг по-скоро се ядосах, отколкото да се заинтригувам. Нямах време за тези глупости. Не и в момента. Раздразнено пъхнах телефона обратно в калъфа. Нямах сили за още ребуси, анаграми, шифри и загадки. Вълшебната библиотека. Йезуитският орден. Келтският възел. Regnans in Excelsis. А сега: Гедеон.

От уоки-токитата се разнесе кратък, многотонен сигнал.

— Attenzione! Posizione uno![84]

Последвалото съобщение беше от полицая, оставен да наблюдава долу при рецепцията:

— Обектът пристигна.

Тоест Тони Еспозито.

— В бойна готовност! — нареди ръководителят на акцията.

— Attenzione! Обектът тръгва към стълбите — докладва наблюдаващият полицай. — Не се обърна към служителката на рецепцията. — Пауза. — Обектът вече се качва по стълбите.

Според полицията проследяващата програма беше точна до няколко метра. На Тони Еспозито му отне няколко минути да разбере на кой етаж и в коя стая съм. Когато най-накрая потропа на вратата, се стреснах.

— Yes? — провикнах се аз. Гласът ми трепереше толкова силно, че със сигурност се беше досетил, че нещо не е наред.

— Room service![85] — отвърна той.

Много оригинално.

— Momento![86]

Тръгнах към двойната врата на апартамента с треперещи крака.

Завъртях ключалката, поемайки си дълбоко дъх.

— I didn’t order room service[87] — казах аз.

Той изрита вратата, отваряйки я със страшна сила.

4

Белтьо се олюля назад.

Тони огледа стаята с вдигнат револвер. Надясно. Наляво. Беше чисто. Отпусна рамене. Затвори вратата със задник. Белтьо го погледна уплашено в очите. На Тони винаги му беше харесвало това главозамайващо чувство за власт. Огледа се за писмото. Или хартиената подвързия, в която можеше да е пъхнато. Или папката за документи.

— Писмото? — попита Тони.

Белтьо поклати глава.

— Къде е?

— Не е тук.

— Тогава защо сутринта отиде до Сан Марино и се върна?

Белтьо преглътна. След това зашари с очи.

Коремът на Тони се сви на топка. Нещо не беше наред.

5

Острият, силен трясък на шоковата граната ме парализира. Ушите ми запищяха. Проблясъкът, който наподобяваше хиляди експлодирали слънца, ме заслепи. В стаята нахлуха въоръжени полицаи, движещи се около нас като неясни силуети. Въпреки пищенето в ушите си успях да чуя извиканите заповеди:

— Polizia!

— Armed police![88]

— Get down![89]

Двама полицаи се нахвърлиха върху Тони Еспозито и го свалиха на земята. Трети изрита револвера му надалеч. Вместо да му сложат белезници, вързаха здраво ръцете му с пластмасови каишки отзад на гърба. Беше неутрализиран само за няколко секунди.

„Много бързо стана“ — промърмори татко.

Той падна от една скала и умря. Оттогава минаха четиресет години. Странна история. Едно от въжетата се скъсало, докато се спускал надолу. После от полицията откриха, че се е опитал да убие другаря си по катерене и най-добрия си приятел — Трюгве Арнтцен. Заради връзката му с мама. Станал жертва на собствения си хитър план.

„Така става понякога“ — отбеляза той и въздъхна.

С усилие се изправих на крака. Джорджо Ломбарди влезе в стаята и клекна до Тони Еспозито.

— Buongiorno — поздрави го после с пресилена любезност.

— Fuck you![90]

Трудно ми беше да повярвам, че този мъж е достатъчно изтънчен, за да ми изпраща тайнствени съобщения с исторически, митологични и религиозни препратки. Не беше толкова изискан. Освен това нямаше причина да ме обърква. Тони Еспозито беше от хората, които изпращаха съобщения с главни букви и много удивителни знаци.

Ломбарди стегна вратовръзката си.

— Signore Еспозито, аз съм инспектор Ломбарди от полицията във Флоренция.

— I don’t give a fuck who you are.[91]

— Арестуван сте за убийството…

— Fuck the fuck off wanker![92]

— … на Самуел Рицо в „Библиотека Медичи“ по-миналия петък.

Върху лицето на Тони Еспозито се изписа изненадано изражение, което вероятно показваше, че е невинен и за това убийство, и за всички останали престъпления, извършвани някога от хората.

Ломбарди и един полицай го вдигнаха на крака.

— Аз съм американски гражданин — заяви Еспозито. — Настоявам посолството ми да бъде уведомено за ареста ми. Незабавно.

— Разбира се, господин Еспозито — съгласи се Ломбарди и си оправи сакото. — За ваше сведение сте заснет от охранителни камери пред „Библиотека Медичи Лауренциана“ около времето, по което е убит Рицо.

Много умно пропусна да спомене, че снимките са неясни.

— Да, бях във Флоренция — потвърди Еспозито. — Фактът, че съм бил заснет пред една от основните туристически забележителности на града, не ме прави убиец.

— Това само по себе си е косвено доказателство — твърде угоднически се съгласи Ломбарди. — Но на първо място разполагаме с ДНК. Вашата ДНК. И дори отпечатъците ви.

— No fucking way.[93]

Еспозито се държеше като английски дог, с който са се отнасяли зле.

— Наистина ли взехте хартиената подвързия с „Ла Национе“ без ръкавици, преди да я изхвърлите?

Ясно видях как Еспозито се предава.

— След като сте напуснали библиотеката, сте изхвърлили подвързията и вестника в контейнера за рециклиране на хартия в хотела — обясни му Ломбарди. — Похвално е, че се грижите за околната среда! Изпразват контейнера само веднъж месечно. Тоест след три дни.

— Не съм го убил — отсече Еспозито.

— Ще си го отбележа.

— Той падна!

Ломбарди го погледна по начин, който следваше да го накара да дообясни.

— Да, бях там. Преследвах го. Но не съм виновен, че се покатери на скелето.

— Някои може би биха казали, че сте го гонили?

— Той падна! Не съм го бутал. Стъпи на една хлабава дъска. После тя се обърна. Не беше достатъчно добре закрепена.

При разговора ми с Ломбарди във Флоренция той намекна същото.

— За кого работите? — попита инспекторът.

— За никого. Independent contractor.[94]

— Луиджи Парчели наемал ли ви е?

По погледа и трепването на мускулите по лицето на Еспозито си личеше, че осъзнава, че защитата му рухва.

— Без коментар.

— Къде е той в момента?

— Аз… не знам.

— В Рим е, нали?

— Не знам къде е Луиджи, мамка му! Fuck!

— Прекарали сте половината нощ в компанията му.

— I know nothing.[95]

— Very well.[96] Щом не ни съдействате, голяма част от обвиненията ще бъдат насочени към вас. Помислете си за това.

— Нямам какво повече да кажа. Настоявам веднага да уведомите американското посолство за ареста ми.

Преди двама полицаи да изведат Еспозито от стаята, Ломбарди конфискува телефона му. Той разпалено протестираше.

— Нужна ви е заповед за обиск, за да се ровите в телефона ми — настоя той.

Ломбарди го вдигна към него и го отключи с помощта на приложението за лицево разпознаване.

— Това е нарушение на човешките права! — извика Еспозито.

Ломбарди прегледа списъка с обаждания, след което махна на ръководителя на ударния отряд и на мен, за да се приближим, и ни го показа.

— Един и същи номер му е звънял пет пъти през изминалия половин час.

„Луиджи Парчели“ — досетих се аз.

6

Тримата излязохме от хотела. Навън беше горещо. Една цивилна полицейска кола ни чакаше на тротоара. Имаше сериозно задръстване. Младият шофьор пусна сирената. Колите неохотно се отдръпваха, за да ни направят път. Затворих очи, все още замаян и объркан от шоковата граната. В главата ми беше пълна каша. Тони Еспозито бе арестуван, но все още не бях разгадал мистериите, с които се занимавах. А това ме притесняваше. Някой ми изпращаше неразбираеми ребуси и шифри. „Гедеон 11-34-40“ — поредната библейска препратка? Освен това още не бях приключил разговора си с Козимо. По очевидни причини. Къде беше скрил писмото? На сигурно място ли беше? Трябваше да размишлявам върху толкова много неща.

„Всичко ще бъде наред, Бьорн“ — прошепна татко.

Козимо и Максимо Парчели ни чакаха в стаята за специални операции в участъка. Бяха гледали ареста на екраните.

— Куражлия! — шеговито ме поздрави Козимо. Беше пъхнал лулата в устата си, но и тук не му бяха позволили да я запали.

Ударният отряд подготвяше ареста на Луиджи Парчели. Ръководителите на акцията бяха измислили хитър план, с който да го примамят в същия капан. Максимо Парчели беше обещал да им съдейства. Според агента, който следеше телефона на Луиджи от един час, той се намираше в луксозен ресторант. От полицията бяха обмислили възможността да щурмуват ресторанта, но предпочитаха да го арестуват в по-контролираната среда на хотела, в който току-що бяха заловили Тони Еспозито.

Техниците свързаха телефона на Максимо с един високоговорител. Той набра братовчед си, дишайки тежко и с хриптене.

— Cugino! — любезно го поздрави Луиджи, щом му вдигна. „Братовчеде.“

На заден план се чуваше музика за вечеря, която някой свиреше на пиано — As Time Goes By — и жужащи гласове.

— Луиджи — задъхано каза Максимо, — аз съм.

— Да, чувам — отвърна братовчед му и се изкиска. Тактичността не беше сред силните му страни.

— Слушай, трябва да напусна Рим този следобед… — започна Максимо, след което вдиша кислород и продължи — … така че исках само да те питам дали ще дойдеш с мен.

— Прибираш се толкова скоро?

— Да, приключих това, което трябваше да направя тук. Имам уговорка с един норвежки археолог след половин час — обясни му Максимо и леко се засмя. — Ще ми продаде няколко стари пергамента. А после ще ги отнеса направо вкъщи!

Признавах му го: играеше ролята си перфектно.

— Норвежки археолог ли? Стари пергаменти? — попита Луиджи. Той не играеше ролята си толкова добре.

— Дълга история — каза Максимо, след което се изсмя и си пое дъх. — Мога да ти я разкажа на самолета. Само трябва да мина набързо през Grand Hotel Paradiso, за да взема писмото, и после тръгвам към летището. Идваш ли с мен?

— Yeah, yeah.

Максимо затвори. Телефонът на Еспозито прозвъня едва ли не в същия миг. Ломбарди го вдигна във въздуха:

— Голямата риба клъвна!

7

Луиджи Парчели не знаеше, че верният му наемник Тони Еспозито е арестуван. Но тъй като той не му вдигна, а времето течеше, il capo осъзнаваше, че ще трябва сам да се погрижи. Отдавна не си беше цапал ръцете, но нямаше избор.

Максимо му беше изпратил съобщение с номера на хотелската си стая — „в случай че решиш да наминеш, преди да тръгнем към летището“. Луиджи му отговори с емотикон с вдигнат палец.

Според полицията братовчедът на Максимо си мислеше, че той е купил писмото. Щеше да се опита да го открадне от хотела. Ако решеше да го направи на борда на самолета, щеше да си създаде неудобни свидетели в лицето на екипажа.

Наблюдавахме всичко, което се случваше, през боди камерите на полицаите, които изпращаха сигнал към големите екрани в стаята за специални операции. Чухме как Луиджи потропва на вратата на стаята. Един от полицаите я открехна. Луиджи я избута докрай, озовавайки се лице в лице с петима полицаи, насочили оръжията си към него. Не оказа съпротива. Само след няколко секунди беше арестуван. Полицаите в стаята за специални операции ликуваха. Ползотворен работен ден.

8

Двамата с Козимо се регистрирахме в хотел немного далеч от Пиаца Навона, за да си починем. Бяхме имали изключително тежък ден. Рано сутринта щяхме да заминем за Флоренция. Козимо беше скрил писмото там. Но не искаше да ми каже къде. Щяхме да се срещнем за вечеря след няколко часа.

Тъкмо бях влязъл в стаята и си бях събул обувките, когато чух сигнала за поредното получено съобщение на телефона си. Кога щеше да спре това? Съобщението беше още по-неразбираемо от предишното, ако въобще беше възможно: „11224445558“.

Седнах на леглото. Явно цифрите бяха подредени по точно определен начин. Хм. Ако умножах 11 по две, щеше да се получи 22, а ако повторех това с 22, резултат щеше да бъде 44. Само това ми хрумна. Огледах всяка цифра поотделно. 11224445558. Добре. Цифрите бяха подредени по групи. И какво от това? Първите няколко съобщения се оказаха анаграми. Значи това можеше да се отнася и за тази поредица от цифри. Но как да пренаредя 1122444558, така че да се получи нещо смислено?

Обадих се на Козимо и го попитах дали си е легнал. Не беше. Тръгнах надолу по коридора, почуках на вратата на стаята му и му показах поредицата от цифри. Вече беше запалил лулата и доволно вдишваше тютюневия дим, докато я оглеждаше.

— Единайсет цифри — заключи той. — Възможно ли е да са координати?

— Кой знае, може това да е бюджетът на Конго.

— Географски координати? Нали знаеш, ширина и дължина, с които може да се определи точното местонахождение на всяка една точка на земното кълбо. Координатите се състоят от единайсет цифри.

— Как да пренаредя цифрите, за да се получи нещо смислено?

И двамата нямахме сили да размишляваме над това в момента.

Историята на Атик Сенецион

IX

Разпитите

Сине мой,

Слънцето е застанало високо на небето. Откъм полетата чувам смях и врява, но те звучат толкова далечни и почти нереални, сякаш си въобразявам. Надзирателят на робите твърди, че тази година гроздовата реколта е добра. Обаче дали аз самият ще успея да опитам от виното, което ще направят от нея, е друг въпрос. Грижовната ми робиня намаза гърдите и гърба ми с някакъв легендарен благовонен мехлем, който е донесла от родното си място — Ликия. После ми помогна да стигна от спалнята до терасата, където съм в момента, и ми донесе гарафа с вино и купа с маслини. Разказвал ли съм ти за нея? Обгрижва немощното ми старо тяло с любов.

Докъде бях стигнал с разказа си? Колкото и да е странно, помня миналото много по-добре от случилото се през изминалите няколко дни. Юдея… Точно така! Задачата, която ми повери Пилат!… Нямах никакъв опит в ровенето в мистерии и намирането на отговори на загадки, които никой не разбира. Но смея да твърдя, че още от дете съм надарен с добрата комбинация от любопитство и логическо мислене. Осъзнах, че за да разбера какво се беше случило наистина, трябва първо да поговоря с възможно най-много от замесените в случая хора. След това ме чакаше отделянето на точните наблюдения и искрените размисли от лъжите, измислиците и недоразуменията, като така щях да стигна до истината.

Първо реших да разпитам майката на Исус, Мария, и възрастния ѝ съпруг Йосиф. Заминах за село Назарет в Галилея заедно с отряд войници. На това малко място живееха между петдесет и сто души. Намерих Йосиф и Мария в бедняшка къща заедно с най-малките им деца. Доколкото разбрах, по-големите били напуснали дома. През всичките тези години Йосиф се прехранвал като дърводелец, но вече не беше годен за работа поради възрастта и телесните си болежки. И той, и Мария видимо се притесниха, щом научиха за задачата ми. Когато ги попитах дали те са майката и бащата на осъдения на смърт, тя се смути. Едва тогава разбрах, че бащата на Исус бил друг, а този на останалите деца — Йосиф. Отначало тя ми каза, че името на въпросния баща бил Гавриил. После поясни, че той не бил бащата, ами някакво крилато божествено създание, играещо ролята на пратеник. Ние бихме го нарекли angelus. Бил ѝ съобщил, че щяла да роди от някакъв бог. Нищо по-малко. Въпреки това реших да не зачеквам деликатната тема за тленността на Исус.

Мария беше в края на четиридесетте, но все още беше красива. Имаше лъскава тъмна коса, която бе започнала да посивява. Очите ѝ блестяха като скъпоценни камъни. Тя, разбира се, говореше с голяма нежност за сина си, но и за останалите си дванайсет деца. Каза, че бил особено близък с двама от апостолите: Симон от Капернаум и Юда от Кариот. Прекръстил Симон на Канара, а другият бил специално избран, за да осъществи плана на бога, който бил баща на Исус. След разпъването Мария приготвила благовонни масла и мехлеми. Докато траел шабат, си почивала, както гласял законът. След това отишла при гроба на Исус на зазоряване през първия ден от седмицата заедно с още една Мария, наричана Магдалена, защото била от село Магдала. Напълно сериозно заяви, че той ги чакал там. Съвсем жив. „Ами очите му?“ — възразих аз. Лично бях видял, че птиците ги бяха изкълвали. Мария ми се усмихна. „Защо на вас, римляните, ви отнема толкова много време да повярвате в думите на пророците? — попита после. — Пътищата Божии са неведоми“.

Съпругът ѝ Йосиф не каза почти нищо. Беше мълчалив човек. Освен това бе полусляп, недочуваше, бавно схващаше и бе много по-възрастен от съпругата си. Когато видях беззъбата му физиономия, ми стана жал за нея. Едва ли е била на повече от четиринайсет или петнайсет, когато е родила за първи път, а той сигурно е бил много по-възрастен. Дори и да беше разбрал нещо от разговора ни, нямаше какво да добави. Спомена Исус само няколко пъти, наричайки го „онова момче“.

Шпионите на прокуратора бяха открили другата Мария в родното ѝ село Магдала. Вместо да заповядам да я доведат в Йерусалим, реших да я потърся в дома ѝ заедно с отряда. Магдала е съвсем малко рибарско селце, разположено на един хълм край Галилейското езеро. Къщата, в която Мария живееше с родителите си, представляваше по-скоро колиба, направена от тухли и глина. Тя беше потънала в дълбока скръб и носеше черно. Разказа ми, че Исус я бил спасил от седем зли духа, след което му станала вярна последователка. Обичала го от цялото си сърце. Широката ѝ черна роба не можеше да скрие факта, че е бременна, но кой знае кой беше бащата. Не видях каква връзка може да има това със задачата ми, така че не я разпитах по въпроса. Тя каза, че известно време била сгодена за Юда, но се скарали след една случка в Бетания. Купила скъпо благовонно нардово масло с пари от касата, за която отговарял той. После намазала Исус с него и Юда побеснял. Каза, че впоследствие осъзнала, че просто ревнувал. Не могъл да разбере целта на това пилеене на мехлема. По-добре да дадели парите на бедните. Скарал ѝ се, но Исус я защитил. Благодарил ѝ и заявил, че винаги щяло да има бедни, независимо колко пари им дадели. След тази случка тя отхвърлила Юда и се влюбила в Исус. Той бил и по-умен, и по-дружелюбен от него. Толкова си приличали на външен вид, че можели да бъдат близнаци. Тя отблъсна опитите ми да разбера дали с Исус са били любовници, или просто е била влюбена в него, използвайки обичайните за тази секта неясни изказвания. Въпреки това потвърди историята на майка му за това, че богът им го бил възкресил от мъртвите. И този път изтъкнах загубата на очите му. Тя обаче или не разбра въпроса, или не искаше да отговори. Каза само, че Бог бил вдъхнал живот на тялото му. С присъщото за влюбените жени обожание заяви, че бил съвършен от главата до петите. Да го разбираме както щем… Уморен съм и ми трябва почивка.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Десета глава

Скришното място

1

Флоренция, вторник

На зазоряване двамата с Козимо тръгнахме от Рим на север към Флоренция с кола под наем. Той караше, а аз дремех на седалката до него. Радиото беше оставено на някаква станция с поп музика, така че слушахме синтетичен поп от 80-те години, който лесно се запомняше, прекъсван от същински порой от празни приказки. Спирахме през неравни интервали от време, за да може Козимо да попуши от лулата и да се разтъпче. Бях му обяснил, че в движение лесно ми става лошо от тютюнев дим. Бях се облегнал назад на седалката и си мислех за мама и Изабела. Виждах много от първата у втората. Преструвките. Двуличието. Полуистините.

„Знаеш, момчето ми — заяви татко, — че на жените не може да се вярва.“

Понякога си въобразяваше, че знае всичко, и изглеждаше жалък. По принцип, когато говореше за „жените“, имаше предвид мама. Няколко години след смъртта му тя ми сподели, че излизала с Трюгве Арнтцен много преди да се запознае с татко. Нямах представа, че е имала и други приятели освен него. Каза ми, че с татко се събрали, след като Трюгве я оставил заради друга.

„Той беше кретен“ — отбеляза баща ми.

„Това не ти дава право да се опитваш го убиеш“ — напомних му аз.

„В края на краищата — отвърна той — аз съм този, който умря.“

2

Пристигнахме във Флоренция към дванайсет и отидохме в хотел, разположен в центъра, с паркинг. Прилоша ми от напразното търсене на място за паркиране. На няколко пъти се опитах да накарам Козимо да ми каже къде е скрил писмото, но той се държеше тайнствено и палаво като малко момче. „На едно хитро място“ беше единственото, което благоволи да ми сподели.

След като се регистрирахме в хотела и докладвах на Уилям Макнамара къде съм и докъде съм стигнал, тръгнахме към катедралата. Седнахме в едно кафене на тротоара на Пиаца дел Дуомо и си поръчахме по една чаша еспресо. Козимо запали лулата.

Сигналът за получено съобщение на телефона ми ме стресна. Беше мултимедийно. Отворих го. Този път представляваше картина.

Козимо ѝ хвърли бърз поглед.

— Йов.

— Онзи от Библията ли?

— Не си ли виждал тази картина досега?

— Не.

— Мислех, че картината на Леон Бона е известна по цял свят.

42-14-15

Спомних си историята: Бог и Сатаната подлагат почтения и богат Йов на изпитания, за да проверят отдадеността и набожността му. Той индиректно става първият, който проблематизира теодицеята, един от най-големите парадокси в християнството: как е възможно един справедлив и всемогъщ бог да властва над свят, изпълнен със зло, болка и страдание?

Намерих дигитална версия на Библията и се зачетох за Йов, който имал три дъщери: „… и първата си дъщеря нарече Емима, втората Касия, а третата Керен-апух. И по цялата страна не се намираха жени тъй красиви както Йововите дъщери“[97].

— Препратката към Йов явно е свързана с теодицеята и феминизма — предположих аз.

— Как по-точно? — попита Козимо.

— Не знам — признах аз.

Отпъдих мислите за Йов и дъщерите му настрани и помолих Козимо да ми разкаже по-подробно за онази петъчна вечер, когато бе умрял Самуел Рицо. Келнерът ни донесе кафето. Козимо си сложи една бучка кафява захар и го разбърка.

— Тръгнах с колата към Флоренция, като минах през Болоня — това всъщност е най-краткият път. Пристигнах към седем и половина. Самуел слезе долу при портата, за да ме посрещне. Изглеждаше нервен. Щом се качихме в лабораторията, отвори сейфа и извади папката с пергаментите. Даде я на мен, докато настрои фотоапарата, за да ги снима. По едно време дойде един мъж. Сега вече знаем, че се казва Тони Еспозито. Аз стоях зад неносещата стена, така че не ме видя. Незабелязано отстъпих още по-назад. Бях толкова уплашен, че си мислех, че ще чуе ударите на сърцето ми — разказа ми той, след което спря и се намръщи. — Самуел грабна някаква хартиена подвързия от работната маса. Вероятно за да задържи вниманието на Еспозито върху себе си. Ако той се беше обърнал, щеше да ме види. Бях напълно открит. Но така и не го направи — обясни той, като лицето му се изкриви от болка при спомена за случилото се. — Самуел се пожертва — добави после, кимвайки, сякаш нямаше какво повече да каже по въпроса.

— Пожертвал се е?

— Да, може така да се каже. Хукна надолу по тайните стълби в дъното на лабораторията заедно с хартиената подвързия. За да подмами Еспозито да тръгне след него. А аз да мога да избягам с писмото.

Отпих от еспресото.

— Тръгнах си заедно с писмото — продължи той. — Мисълта, че през това време Самуел е бил убит, е непоносима.

— Къде отиде?

— Не знаех дали въпросният мъж действа сам, или навън го чакат помощници. Затова… — започна той и ми намигна. — Ела.

3

Отидохме до библиотеката. Както винаги на площада пред базиликата „Сан Леонардо“ беше пълно с туристи. Купихме си билети за вход, след което минахме през колонадата на библиотеката и тръгнахме нагоре по стълбите на величествената сграда.

— Изложбата на кореспонденцията между гадателя Нострадамус и фамилия Медичи е изключително популярна — отбеляза Козимо.

Приближихме се до една стъклена витрина, дълга няколко метра. Там кураторът беше сложил спретнати купчини писма, подредени по години, в които Нострадамус се е опитал да опише бъдещето в стихотворна форма. Между купчините имаше малки картончета, които посочваха съдържанието на писмата.

Едно от предсказанията гласеше:

Зверовете, ожесточени от глад,

ще прекосят реките.

По-голямата част от лагера,

ще бъде срещу Хистер.[98]

На картончето до него пишеше: „Тук Нострадамус предсказва и Втората световна война, и появата на Хитлер, но сгрешава няколко букви от името му. Ще трябва да му простим това“.

И преди бях попадал на предсказанието. Пълни глупости. По времето на Нострадамус латинското име Хистер обозначавало земите в долния край на река Дунав.

Кураторът на изложбата явно не беше учен с критическо мислене.

— Пергаментите? — подсетих Козимо.

— Къде би скрил нещо изключително ценно? — попита той.

— В сейф?

— Някъде, където никой не би се сетил да го потърси.

— И къде е това?

— Вместо да хукна навън с незаменимото писмо, взех ключовете от куката на стената в лабораторията.

— Какво отключват те?

— Витрините — отговори Козимо и потупа тази пред нас. — Сложих писмото на Пилат под една от купчините писма на Нострадамус. Пергаментите бяха само малко по-големи от останалата ръчно изработена хартия.

Едва се сдържах да не ахна.

— Някой палеограф, консерватор, дори типограф лесно би ги различил — отбелязах аз.

Римляните са писали големи букви и не са оставяли място между думите. Едва по-късно се наложил друг начин на изписване — с разстояние между отделните думи и малки и главни букви.

— Разбира се. Но оставих писмото на Пилат най-отдолу.

Козимо се усмихна триумфално. Нахакано перна витрината с пръсти. След това извади един ключ, закачен на жълта табелка, от джоба си. Клекна и се вгледа в купчината писма зад стъклото.

Изведнъж сбърчи чело.

— Боже господи! — възкликна той.

Никога не бях виждал човек да пребледнява. Но предположих, че точно това се случва с Козимо. Той премести поглед от купчината писма към мен.

— Пергаментите ги няма.

Историята на Атик Сенецион

X

Загадъчният Петър

Сине мой,

Вчера на надзирателя на робите му се наложи да нашиба един от тях с камшик. Става въпрос за един инатлив младеж от племето на херуските, който бил хванат in flagrante delicto със съпругата на един фризийски роб. Тази случка предизвика голяма олелия. Понякога ми се иска да се отърва от всички неприятности, съпътстващи притежаването на роби.

В предишното си писмо съвсем накратко ти разказах за срещата си с родителите на Исус и с Мария от Магдала. Един от сподвижниците му — за които сега се твърди, че са били дванайсет, а всъщност бяха много повече — се казваше Симон, син на Йона и брат на Андрей. Именно той отсече ухото на един от стражите в Гетсиманската градина. Разказах ли ти за това? Първоначално се прехранвал като рибар в Капернаум, един гарнизонен град при Галилейското езеро, немного далеч от Магдала. Бил женен, но когато Исус го повикал, изоставил и съпругата си, и лодката си. Когато отишъл при него, той го кръстил Кифа, което на неговия език означава Канара или Петър. След разпъването Симон Петър, както вече ще го наричам, избяга обратно в родния си град. Тъй като така и така бяхме в онези краища, отидох до дома му. Оставих го да си мисли, че е обвинен в подкрепа на бунта в Йерусалим и отсичането на ухото на един от стражите на върховните жреци в нощта, в която заловихме Исус.

Симон Петър беше странен човек. Не можах да го разгадая. В единия момент изглеждаше настъпателен и самоуверен, а в другия — притеснителен и сдържан. Реших, че е почтен човек. През първите няколко часа действително се опита да отрече, че познава човек на име Исус, но накрая реши да спре с лъжите. За да спечеля доверието му, му напомних, че можех да го обвиня в отсичането на ухото на стража още в Гетсиманската градина. Леката ми заплаха го предразположи. Но едно трябва да призная: изискваха се усилия, за да разбереш какво мисли наистина. По време на разпита заяви, че Исус бил синът на еврейския бог. Но не вярваше, че щял да страда и да умре заради хорските грехове. Смятал, че щял да стане цар долу, на Земята, а не в отвъдното. Искаше му се да вярва в думите и учението му, но ме остави с впечатлението за човек, който отчаяно се опитва да го напасне към собствения си мироглед. Хем заявяваше, че е негов сподвижник, хем се отричаше от него. Ужасно объркващо. Сподели ми, че Исус направил дванайсетте апостоли част от някакъв божествен план. Всеки от тях щял да бъде възнаграден за това на небето. Когато обаче го попитах за този план, започна да говори с недомлъвки. Заяви, че Исус бил слязъл на Земята в качеството си на месия и че трябвало да умре, за да избави нас, хората, от всичките ни грехове и вината ни. Дори Симон Петър не успя да ми обясни нещата по разбираем начин. Доколкото разбрах, беше все едно Марс, синът на нашия бог Юпитер, да се пожертва в битка в името на всичките си войници, пречиствайки ги от всичките им злодеяния. Нещо от този род. Не разбрах каква е логиката. Тази вяра ми е непонятна и до ден днешен. Отново го попитах в какво се е състоял онзи план. Не биваше да го правя. Симон Петър започна да говори за милостта на своя бог и за Исус, който бил истински Божи син и който говорел на езика на вечния живот. Такива думи използваха сподвижниците на този човек. Божествена милост? Език на вечния живот? Не разбрах абсолютно нищо от това възвишено многословие. Но останах с впечатлението, че според апостолите богът им имал някакъв план, който включвал Исус и с който той и Юда били напълно запознати. Юда бил обещал да помогне.

Ужасяваща и странна възможност се разкриваше пред очите ми. Все още не виждах цялостната картина, която щеше да се появи впоследствие и в която, въпреки абсурдността ѝ, имаше някаква вродена логика. И все пак се досещах, че е станало нещо, което никой от нас не беше забелязал. И че въпросните събития изобщо не се дължат на случайно стечение на обстоятелствата или божествена намеса, а са част от хитър план. Накрая зададох няколко въпроса на Симон Петър за отсичането на ухото на стража, както бях длъжен. Той отрече да е виновен и заяви, че сигурно някой друг го бил направил. Изглеждаше изненадан и не на последно място облекчен, когато реших да не го задържам. Доколкото знам, известно време е живял в Капернаум. После се е преместил в Рим, където за мое учудване бил провъзгласен за глава на църквата на Исус и епископ на града. Дочух, че бил екзекутиран много по-късно по времето на император Нерон, но това е съвсем друга история.

В следващото си писмо ще ти разкажа какво всъщност се случи след разпъването на Исус и предполагаемото му възкръсване три дни след това.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Единадесета глава

Библиотекарката

1

Флоренция, вторник

Нямаше ги? За двама ни с Козимо времето сякаш спря за няколко секунди, които ни се сториха цяла вечност. Трескаво започнахме да оглеждаме купчините писма на Нострадамус. Възможно ли беше Козимо да не помни точно под коя от тях е сложил писмото? Избутахме невинни туристи настрани, за да можем да огледаме всяка една купчина поотделно. Но напразно — писмото го нямаше и така щеше да си остане. На пръв поглед хитрият план на Козимо — да скрие нещо изключително ценно някъде, където никой не би се сетил да го потърси — се беше провалил.

Унило излязохме от библиотеката, влачейки крака. Козимо вдиша дълбоко от лулата няколко пъти, за да се успокои. Седнахме на една маса в ресторант в странична улица и си поръчахме по един клуб сандвич и чаша бира. Козимо беше разстроен. Отчаян. Объркан. Бесен.

Нито една от възможностите, които разгледахме, не ни се струваше правдоподобна. Ами ако някой служител на библиотеката е намерил писмото и го е преместил? Без да каже на никого? Да не би Тони Еспозито да се е върнал от капелата и да е намерил пергаментите сред писмата на Нострадамус? В такъв случай не би продължил да ме преследва. Възможно ли беше някой случаен посетител на изложбата да ги е откраднал? Без да има ключ за витрините? Невъзможно.

— Ами ако Тони Еспозито е имал съучастник? — предположих аз. — Някой, който да е видял къде си скрил писмото?

— Библиотеката беше празна.

Келнерът ни донесе сандвичите. Няколко минути ядяхме мълчаливо.

— Някой сигурно се е досетил къде да го търси — отсякох аз, дъвчейки неособено крехко парче бекон.

— Кой например?

— Някой от познатите на Луиджи или Максимо? — С колебание предположих аз.

— Някой е отишъл в библиотеката след това и е стигнал до писмото във витрината?

Козимо ме погледна над ръба на очилата си.

Само някой специалист — палеограф, консерватор, типограф, библиотекар или може би теолог или историк — би различил писмо, написано през Античността, и писмо, написано през Средновековието. Ръкописното писмо каролингски минускул, което е правело разлика между малки и главни букви и е оставяло разстояние между думите, се е наложило едва през VIII век.

Двамата с Козимо сигурно си мислехме едно и също. Отговорът на загадката сигурно се криеше в някой служител на библиотеката. Само човек, който работеше там, би установил, че на пергаментите на Пилат не им е мястото при писмата на Нострадамус, и би знаел къде е ключът за витрината. После би се досетил, че пергаментите са свързани с убийството на Самуел Рицо, и със сигурност би се свързал с полицията. Обадих се на инспектор Ломбарди, за да го попитам. Не, никой не ги беше търсил. За сметка на това Тони Еспозито решил да сложи картите на масата. Но продължавал да твърди, че Рицо бил паднал.

Значи на двамата с Козимо ни оставаше следната хипотеза: служител от „Библиотека Медичи Лауренциана“ сигурно съвсем случайно е попаднал на пергаментите на Пилат сред писмата на Нострадамус. След това ги е взел. Без да съобщи на ръководството на библиотеката. Или да се обади на полицията.

2

Казват, че без библиотеките не бихме имали нито минало, нито бъдеще. Докато се качвах нагоре по стълбите на „Библиотека Медичи Лауренциана“, се замислих, че всеки един от служителите може да е крадецът. Нямаше как да не заподозра и най-близките колеги на Самуел Рицо. Леонардо Романо, кодиколога. Катерина Коломбо, фрагментолога. И все пак. Не ми се струваше вероятно.

Двамата с Козимо отново огледахме изложбата на Нострадамус.

— Под тази купчина скрих писмото — тихо заяви той, посочвайки към съответната купчина. — Пергаментите бяха съвсем малко по-големи от писмата на Нострадамус, но това би направило впечатление на един-двама души.

Прочетох предсказанието:

Ще дойде на ъгъла на Луна,

където ще бъде взет и сложен в странна земя,

зелените плодове ще бъдат в голям хаос,

голям срам, за един ще бъде голямо възхваление.[99]

Картончето до него гласеше: „Колкото и невероятно да звучи, в това известно пророчество от 1555 година Нострадамус предсказва кацането на Луната през 1969 година, случило се над четиристотин години по-късно“.

След това отидохме в лабораторията, където Леонардо Романо и Катерина Коломбо тъкмо реставрираха крайния лист и напуканата кожена подвързия на една Библия от 1708 година. Лицата и на двамата грейнаха. След като им представих Козимо, Катерина попита дали има нещо ново за пергаментите. Ако ги бяха откраднали двамата с Леонардо, тя се преструваше толкова добре, че дори академията, определяща кой ще спечели Оскар, би се впечатлила.

Разменихме си общи приказки и накрая успях да вметна един важен въпрос:

— Тази изложба на Нострадамус е интересна. Кой е кураторът?

— Беатриче Моранди — отговори Леонардо.

— Тя има ли връзка с лабораторията?

Леонардо се засмя. Катерина го сряза с поглед.

— Не, не! — отсече той.

— Тя е библиотекарка — обясни Катерина.

— Отговаря за колекцията от ръкописи — добави той. — Особена жена.

— В какъв смисъл? — поинтересува се Козимо.

— Малко е жалка.

— Замълчи! — скастри го Катерина.

— Ама такава е!

— Жалка? — попитах аз.

— Просто е особена — заяви Катерина.

— И още как — промърмори Леонардо.

3

Кабинетът на Беатриче Моранди се намираше в едно закътано крило на библиотеката. На табелката на вратата пишеше: BEAT ICE MORA DI. Някой пакостник беше махнал две от буквите. Двамата с Козимо се спогледахме, след което аз почуках на вратата. Извикаха ни да влезем.

Моранди беше съвсем дребна жена с лице с много остри черти, като на птица, и буден поглед. Щом ме разпозна, се стресна. Сигурно ме беше виждала в някоя от онези програми по телевизията, които непрекъснато се въртяха.

— Добър ден — поздравих я аз.

Тя вдигна ръце пред гърдите си, сякаш за да се защити, и опря сплетените си пръсти в брадичката си. Погледна въпросително към Козимо, без да поздрави, а той се представи с официален тон.

Тя продължаваше да мълчи. Накрая се сви зад бюрото си, предизвиквайки съжаление. Нямаше стол за посетители, така че двамата с Козимо останахме прави.

— Интересна изложба — отбеляза той. Най-вече за да наруши настъпилата тишина.

— Благодаря — едва чуто отговори тя. Преглътна. Накрая събра смелост и попита: — За какво става въпрос?

Гласът ѝ беше уплашен и ядосан.

Странното ѝ поведение — хем стреснато, хем агресивно — ни изненада. Затова отначало никой от нас не успя да отговори.

— Не може да се каже, че предсказанията на Нострадамус са особено точни — предизвиках я аз. Това не беше отговор на въпроса ѝ, а по-скоро опит да я накарам да говори.

— Зависи от гледната точка — заяви тя.

— Така ли?

— Това е най-посещаваната изложба на библиотеката от години насам.

— Поздравления — каза Козимо.

— Нали хората не продължават да вярват на небивалиците му? — попитах аз.

— Небивалици?

— Лесно е да предскажеш войни, катастрофи, глад и пандемии, стига да не споменаваш точно за кога и къде се отнасят — заявих аз. Нострадамус се е изразявал толкова общо, че впоследствие можеше да откриеш каквото си искаш в стиховете му. Приписваха му се десет хиляди предсказания. Чуми, суша, земетресения, наводнения, смърт на крале, войни и нашествия. — Рано или късно е щял да познае.

— Може и така да се разсъждава.

— Вие самата вярвате ли в предсказанията му?

— Смятам, че има интересен поглед върху бъдещето. За това ли сте дошли? За да си говорим за Нострадамус?

— Предполагам, че знаете за писмото на Пилат, намерено в гроба на Ириней в Лион.

Тя отново не отговори. Отправи ми предизвикателен поглед.

— И за случилото се със Самуел Рицо — добави Козимо.

Тя кимна.

— Всички изпаднахме в шок от новината за смъртта му. Още в понеделник сутринта музейното ръководство реши изложбата да се състои.

— Не сме дошли, за да се оплакваме от нея.

— Тогава за какво става въпрос?

— Къде е писмото от Пилат?

Изражението ѝ се промени едва забележимо.

— Пропиляният ми живот е тъжен факт — отбеляза тя.

Нито аз, нито Козимо казахме нещо. За какво говореше?

— Дипломирах се като библиотекарка преди трийсет години — продължи тя. — Наистина разумен избор на професия! — отбеляза после и презрително се присмя на себе си. — Две катастрофални връзки. Не разбирам от мъже. Нито пък от пари. В момента живея под наем в боксониера.

Тази сърцераздирателна и строго погледнато, безсмислена история по-скоро ме обърка, отколкото да ми помогне да разбера. Постепенно ме обзе страх.

— Получих един шанс — добави тя. — Един!

— За какво? — попитах аз.

— Колко може да струва автентично писмо, написано от Пилат Понтийски, през 2021 година? След като бил откраднат и обявен за продан през 90-те години, цената на „Дидахе“[100] достигнала няколкостотин хиляди евро. Писмото на Пилат сигурно струва десет пъти повече, нали?

— Защо питате?

Моранди избягваше да ме погледне в очите.

— Вярно ли е — разсъждаваше на глас тя, — че ние, хората, получаваме само един шанс в живота?

Гласът ѝ беше тънък и напомняше по-скоро на шепот.

Разбирах я. Тъжен факт беше, че ние, хората, рядко се осмеляваме да преследваме мечтите си докрай. Стигахме само до средата. Наполовина свършена и средно добра работа. Не се стремихме към звездите, а към върховете на дърветата. У Беатриче Моранди виждах човек, който не е отключил пълния си потенциал и който с болка осъзнава, че животът няма какво повече да ѝ предложи. Къде отиде времето и всички онези възможности?

— Шанс? — попита Козимо. — За какво?

— Нещо голямо, нещо наистина голямо. Нещо, което би променило всичко. Мислех, че това е шансът ми.

— За какво? — повторих аз.

— Но не успявам да се възползвам от него дори и когато ми се поднася на сребърен поднос.

— Моранди — строго я заговори Козимо, — за писмото ли говорите?

Тя не беше тук. Двамата с Козимо не бяхме част от разговора. Тя по-скоро водеше монолог.

Подсмръкна.

— Един шанс. Един! Грабнах ли го? Успях ли да се възползвам от него?

— За пергаментите ли говорите? — попитах аз.

Изведнъж Моранди ме погледна в очите.

— Дори Коза Ностра, Ндрангета и Камора навлязоха в бизнеса с редки ръкописи — ядосано отбеляза тя. — Ами аз?

— Нали не сте ги продали на мафията? — извика Козимо.

Реакцията му сякаш я накара да се опомни. Погледна към него.

— Забелязах чуждото писмо сряда следобед — разказа тя тихо, сякаш не искаше никой да я чуе. — След обяд направих една обиколка на изложбата, за да огледам витрините. Исках най-вече да се уверя, че всичко е наред. Забелязах нещо странно. Под купчината писма от 1556 година бяха пъхнати някакви други пергаменти, които бяха малко по-широки от хартията на писмата.

— Аз ги сложих там — обади се Козимо.

Тя не го чу, а и това, което каза той, не я интересуваше. Честно казано, не изглеждаше съвсем с всичкия си.

— Уплаших се, разбира се. Отидох в лабораторията, за да взема ключа за витрината, но го нямаше. Тогава осъзнах, че нещо наистина не е наред. Трябваше да сляза долу до охраната, за да взема резервния ключ. Отворих витрината, сложих си ръкавици и внимателно извадих купчината писма. Веднага забелязах, че писмото най-отдолу е написано върху пергамент, и то на латински. Много преди да се появи каролингският минускул и всичко, характерно за него. Нострадамус е писал на майчиния си език. Среднофренски. Освен това е използвал дебела положена хартия.

— Какво направихте с писмото? — попитах аз.

Тя ни погледна. Очите ѝ бяха плувнали в сълзи.

— Едва когато видях подписа на писмото, осъзнах какво съм намерила. И какво трябва да направя.

„Боже господи — помислих си аз, — унищожила го е.“

Историята на Атик Сенецион

XI

Измамата

Сине мой,

Стъмва се. Пиша тези думи на мъждукащата светлина, хвърляна от една маслена лампа. Тя привлича насекоми, но аз нито ги чувам, нито ги виждам. Забелязвам ги само когато усетя съвсем лекото пърхане на крилете им върху кожата си… Все по-често се улавям да се чудя дали времето, което прекарах в Юдея, не представляваше разцветът на империята. Сега вече времената са други. Император Тит се възкачи на трона след Веспасиан, който от своя страна наследи самоубилия се Нерон. Последният беше подкупен тиранин и напълно луд. За Галба дори няма нужда да говорим, страхливецът Отон се самоуби три месеца след възкачването си на трона, а Вителий беше убит, след което тялото му беше хвърлено в Тибър. Имах изключително високо мнение за Веспасиан. Надявам се синът му Тит да засвидетелства същото достойно поведение и качества като него и да не прилича на негодниците, последвали Нерон. Ох, отплеснах се…

В предишните си писма ти разказах за разпитите, на които подложих няколко от хората, замесени в залавянето и разпъването на Исус. Изчаках, преди да спомена Йосиф Ариматейски, който беше в центъра на заговора и ключът на тази сложна измама. Беше известен като богат и честен евреин. Бе много уважаван член на Синедриона. Мисля, че ти разказах в едно от предишните си писма как, колкото и да е странно, той ми сподели, че също бил ученик на Исус. Отидох до дома му в Йерусалим. Той си спомни, че присъствах онази нощ, когато положихме тялото в гробницата. „Как е възможно да си хем член на върховния съвет на евреите, хем ученик на Исус?“ — попитах го аз. Той каза, че не само бил против злото, извършено от Синедриона спрямо него, ами дори бил протестирал срещу плановете им на срещите им. Попитах го дали крие нещо от мен. Йосиф обаче само се усмихна и заяви, че хората, на които можело да се разчита, си мълчали, и че онези, които издавали тайни, разпространявали слухове. Повторих въпроса си и той каза: „Не на всички е отредено да получат ключа към тайните на небесното царство“. Напомних му, че Пилат се учуди, че Исус умрял само след няколко часа. Дръзкият му отговор гласеше той сам да пробвал да бъде прикован към кръст и да видел колко дълго щял да издържи на мъчението. Попитах го дали през нощта, когато му помогнахме да свали Исус от кръста и да го положи в собствената си гробница, е направил нещо, което би искал да ми сподели. „Нали ти беше с мен — напомни ми той, — какво бих могъл да сторя?“ Отбеляза и че преди да си тръгнем, бяхме избутали един голям камък пред входа на гробницата. После каза, че Исаия бил написал: „и гробът му се определи при безбожните, но остана при богатия в смъртта си; защото не е извършил неправда и не е имало измама в устата му“[101]. Попитах го кой е Исаия и какво общо има този цитат със случая. Отговори ми, че Исус действително бил страдащият Божи слуга, както бил предсказал пророкът Исаия преди хиляди години. „Никога не съм те лъгал — добави после. — Не забравяй, че ти разкрих истината чрез Исав и Яков“.

Трябва да призная нещо: неясните изказвания на всички, които бях разпитал, започваха да ме дразнят. Сякаш говореха на някакъв език, чийто думи разбирах, но въпреки това пак звучаха безсмислено. И все пак едно ми беше ясно. В качеството си на член на върховния съвет на евреите, Синедриона, Йосиф е знаел, че предателят Юда е обяснил на съвета къде и кога да намерят Исус, за да могат да го заловят, осъдят и накажат. Като верен негов ученик сигурно му е споделил това, за да го предупреди и предпази. Разбира се, че го беше предупредил! Затова ми се стори странно, че Исус и сподвижниците му не бяха избягали далеч от Йерусалим. Точно обратното: след вечеря се бяха върнали в Гетсиманската градина. Сякаш искаха той да бъде заловен. Точно така, като че ли желаеха да умре на кръста. Дълго се чудих защо не е избягал. Повечето хора биха отишли на сигурно място, ако знаеха, че ще бъдат заловени и зверски убити. Тук обаче човек трябва да се опита да разбере логиката на вярващия, синко. Исус е бил верен на бога, когото е почитал с искрена отдаденост, и на една по-висша кауза. Искал е да разпространи учението си за края на света, любовта към ближния, милостта и спасението. Затова е трябвало част от старата вяра да бъде обновена. От друга страна, трябва да се опитаме да разберем и евреите. Нима има някой, който иска законите на бога, в когото вярва, да бъдат пригодени според времето? Може би след петстотин години ще се роди поредният пророк, който да омагьоса масите за хилядолетия напред. Свещените текстове на евреите са предсказали идването на един цар. Месия. Повечето от тях не смятаха Исус за могъщ цар. Точно обратното. Той беше жалкият син на беден дърводелец. Не бе онзи, когото чакаха.

Никой не би прегърнал смъртта доброволно, ако може да я избегне. Е, поне аз така смятах тогава. Известно време след като бях разпитал Йосиф, дочух, че евреите му се ядосали, задето положил Исус в собствената си гробница Той смело обвинил лидерите им, че са се отнесли зле с него и че дори не се разкаяли за това при разпъването. На най-възрастните от тях това изобщо не се харесало и го хвърлили в затвора. Казват, че запечатали вратата на килията му и сложили един пазач да го наглежда. Въпреки това, незнайно как, успял да избяга, без да счупи печата. Върнал се в Ариматея в Юдея, но най-възрастните лидери впоследствие му простили.

В тази поредица от писма съм описал резултатите от проучванията и разпитите, които проведох. Но те не обясняват заговора, който разкрих. За да разбере човек какво всъщност се случи в дните преди и след разпъването и така нареченото „възкръсване“, му трябва интуиция, остър ум и въображение. В следващото си писмо, синко, ще предам, доколкото мога, своето собствено разбиране за случилото се през онези странни дни преди половин век, когато заловихме и разпнахме човек, представящ се за царя на евреите и сина на бога им. Достигнах до съвсем друга версия за истинските събития въз основа на проучванията и разпитите, които проведох, повърхностното ми прочитане на няколко от свещените еврейски текстове и разговорите ми с начетените евреи. Трябваше да замина за Цезареа Маритима, където да изложа заключението и аргументите си пред Пилат. След като му обясних хипотезата си, той добре се посмя и нарече Исус хитрец, каквото и да разбираше под това.

Стига толкова за днес. Не съм във форма. Имам чувството, че нещо в мен бавно се разпада. Органите ми са започнали да ме подготвят за дълбокия сън — за щастие, неособено болезнено. Дотогава ще се отдам на кратка нощна почивка, стига онази проклета кашлица да не ми попречи да заспя.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Дванадесета глава

Префектът на Юдея

1

Флоренция, вторник

— Къде… е… писмото? — задъхано и с усилие произнесох отделните думи.

Беатриче Моранди не забелязваше присъствието ми. В момента се намираше в съвсем друга вселена.

— Можех да си купя нов живот — каза тя. Говореше на себе си. — Да стана богата. Да изчезна. Да се сдобия с нова самоличност. Можех да живея във вила в Южна Америка с изглед към океана. Но не. Не ми стиска.

Забелязах, че Козимо се стресна. И той като мен се страхуваше, че се е случило най-лошото.

Моранди стана и отиде до много стар сейф в единия ъгъл на кабинета си. Примирено почука върху стоманената му врата.

След това клекна.

Завъртя диска напред-назад.

Отвори тежката врата.

Извади една папка.

Не смеех да дам израз на облекчението си. Не и преди да видя писмото със собствените си очи.

Тя се приближи до мен с малки стъпки и ми подаде папката. Внимателно я отворих.

Хилядолетното писмо, написано от Пилат до Тиберий, беше добре запазено. Плъзнах поглед по изрядните хоризонтални линии. Почеркът беше равен и наклонен леко надясно. Писмото беше написано върху велен — най-финия пергамент, изработен от телешка кожа. На първата страница пишеше до кого е адресирано: „моя господар, Тиберий Цезар“. Завършваше с печат, който се състоеше от две кръстосани P-та.

— Знакът на Пилат Понтийски! — с благоговение заяви Козимо.

Писмото се състоеше от четири страници. Фактът, че беше адресирано до самия император, обясняваше защо Пилат е използвал велен, а не по-обикновен пергамент или — пази боже — папирус.

Беатриче Моранди се беше свила на стола си с невиждащ поглед, насочен надолу към бездната, която я очакваше.

— Няма да подадем сигнал в полицията — казах аз, за да я утеша.

Тя не реагира. Това беше шансът ѝ. А не се възползва от него.

2

Двамата с Козимо внимателно отнесохме папката обратно в лабораторията, осветена от златните лъчи на следобедното слънце.

— Писмото! — триумфално се обърнах към Леонардо Романо и Катерина Коломбо.

Неговото лице грейна, а тя плесна с ръце.

— У Беатриче ли беше? — удивено попита той.

Взех чифт ръкавици и наредих четирите страници върху алуминиевия плот. Двамата с Козимо ги заснехме отблизо с телефоните си.

— Сложете ги право в сейфа! — казах след това на Леонардо.

Козимо се зачете в латинския текст, а през това време Леонардо прибра папката с ценните пергаменти в сейфа. Накрая затръшна вратата.

Аз се свлякох на дивана в лабораторията и се обадих на Уилям Макнамара, за да му споделя добрите новини.

— Знаех си, че мога да разчитам на вас — възкликна той с гърмящия си глас. — Прочетохте ли писмото?

— Не още. Козимо го чете в момента. Но е на латински, а и го гледа от телефона си, така че ще отнеме време.

Попитах го как безопасно да го отнеса до МНД в Лондон.

— Имам контакти във Флоренция — обясни ми той. — Ще дойдат да вземат пергаментите. Ще ви изпратя съобщение с една парола.

Приключих разговора. Козимо все още си гледаше телефона. Мърдаше си устните. Четеше всяка отделна дума и я превеждаше наум.

— Какво пише Пилат? — поинтересувах се аз.

— Изчакай! — сряза ме той.

Макнамара ми изпрати съобщението с паролата: Rosebud[102].

Леонардо и Катерина се върнаха към реставрацията на старата Библия, но от време на време хвърляха по някой изпълнен с любопитство поглед на Козимо.

След известно време ми се обадиха контактите на Макнамара във Флоренция. Били долу при колонадата на атриума. Помолих Леонардо да извади пергаментите от сейфа и бързо слязох по стълбите на Микеланджело.

Чакаха ме двама гиганти, облечени в подсилени със стомана костюми.

— Rosebud — каза единият.

Качихме се заедно до лабораторията. Метална папка за документи беше закопчана с белезници за китката на единия гигант. Сложих папката с писмото в нея.

Непознатите се обърнаха и си тръгнаха, без да кажат нито дума.

Изпратих съобщение на Макнамара, за да му съобщя, че са взели писмото. Той ми отговори с емотикон с вдигнат палец.

Козимо седеше на дивана зад неносещата стена. Беше оставил телефона си настрани.

— Прочете ли го? — попитах аз.

Беше пребледнял и го обля студена пот.

— Всичко наред ли е?

Няколко секунди стоеше неподвижно, вперил уплашен поглед пред себе си.

Побиха ме тръпки.

— Козимо?

— Боже господи — толкова тихо възкликна той, че едва го чух.

3

През затворената врата до нас достигаше врявата, вдигана от ученици, които бяха дошли на обиколка. На тавана упорито премигваше една гаснеща неонова лампа.

— Какво пише в писмото? — попита Леонардо.

— Прочетох само отделни фрагменти — уклончиво отговори Козимо.

— Но… — поде Катерина.

— Нищо не мога да кажа — отсече той.

В мига, в който двамата с него благодарихме на Леонардо и Катерина за помощта им, неоновата лампа се предаде и изгасна.

Слязохме надолу по стълбите.

Минахме през колонадата на атриума.

Излязохме от „Библиотека Медичи Лауренциана“.

Козимо спря, напълни лулата с тютюн и я запали. Беше потънал в размисли. Прочетеното го беше разтърсило. Едва когато стигнахме до пълния с туристи площад пред базиликата, ме хвана за рамото.

— Винаги съм се смятал за вярващ католик — заяви той. Слънцето осветяваше лицето му. — Религията е част от мен. Това се отнася за повечето ми сънародници. Тук религията, идентичността и културата представляват едно цяло. Но сега?

— Сега?

— Сега вече не знам в какво да вярвам.

От ноздрите му излизаше тютюнев дим.

Мълчаливо се върнахме на площада пред „Санта Мария дел Фиоре“. След това седнахме на една маса с изглед към величествения купол на катедралата. Козимо поръча вино и отново запали лулата.

— В момента имам голяма нужда да пийна нещо — призна той.

— Какво пише Пилат?

Той намери първата страница от писмото на телефона си и ми го подаде.

— Чети!

В същия миг келнерът донесе две чаши и бутилка кианти.

— Латинският ми не е много силен — признах аз и му върнах телефона.

Келнерът ни наля вино. Козимо си поръча вода. След това отпи голяма глътка вино и започна да чете.

Говореше бавно и с паузи. При много от думите се замисляше, търсейки точния превод. През равни интервали от време спираше, за да смукне от лулата.

След увода, в който Пилат щедро възхваляваше императора, следваха общи описания на еврейския народ, проблемите, които създавал, и местните политически спорове.

Келнерът най-накрая донесе водата.

Козимо превеждаше дума по дума. Тонът на писмото беше архаичен, арогантен и официален. Към края Пилат споделяше подробности от лично естество, съсредоточавайки се главно върху брака си с Прокула. По начина на изразяване си личеше, че не за първи път разкрива най-съкровените си мисли на императора.

— Но… — започнах аз. Наистина не разбирах какво толкова е разстроило Козимо.

— Има още. Пилат е добавил послепис.

В мига, в който Козимо сниши глас и започна да превежда, над главите ни прелетя гълъб.

4

Послепис: Мой любими императоре, едва не забравих да ти разкажа абсурдната история на един от безбройните пророци в Юдея. Тук, както и у дома, гъмжи от лечители, пророци, хора, които можели да призовават мъртвите, да четат мисли или да прогонват зли духове, и всякакви други шарлатани. Чуй само: за да запазя добрите отношения с еврейските духовници, както настояваш, се оставих да ме убедят да осъдя един човек, който създаваше проблеми, на смърт чрез разпъване. Нищо особено. Този случай засягаше най-вече евреите. Името на човека беше Исус. Няма да ти досаждам с предисторията. Ще ти кажа само, че той беше подстрекател, който оспорваше и еврейския, и императорския авторитет и проповядваше за скорошния край на света. Заловили го, след като един от собствените му хора отишъл при съвета на евреите и им издал къде да го намерят. За това предателство му платили трийсет сребърника. Този Исус и най-близкото му обкръжение, дванайсет объркани мъже, щели да пренощуват в една градина отвъд градските стени, наречена Гетсиманската градина, по време на еврейския празник. Заповядах на отряд легионери да помогне на стражите на храма при залавянето му. След това го изправили на съд пред съвета на евреите и Ирод, с когото се опитвам да поддържам добри отношения. Това ми струва много търпение и снизхождение. Накрая пратиха Исус при мен и аз неохотно се съгласих да го осъдя на смърт. Разпнаха го. След това този Юда се разкаял и върнал кожената кесия с трийсетте сребърника на Синедриона. По-нататъшната му съдба не ми е известна, вечерта след разпъването при мен дойде един еврейски съветник да ме моли за позволение да погребе Исус. „Защо не?“ — помислих си аз. Беше мъртъв и вече не представляваше заплаха за реда и спокойствието. Три дни след разпъването му плъзнаха слухове. Бил се съживил и сега обикалял наоколо, разпространявайки слухове за себе си. Какво ще кажеш за това? Заповядах на един от легионерите си, тесерарий, чието име съм забравил, да проучи обстоятелствата, свързани с тези слухове. Той се зае със задачата и намери, меко казано, странно решение на загадката. Оказа се, че сме били измамени. Исус и хората му ни изиграли нагъл и много хитър номер. Чуй само: онзи, който се представял за Юда и отишъл при еврейските духовници, за да предаде учителя си, всъщност бил Исус. Не мога да го проумея: Юда се е оставил да го екзекутират вместо него. Това, императоре, е саможертва, която ти със сигурност би оценил сред собствените си хора. Подразбира се, че онзи Исус, който излязъл от гробницата след три дни, не бил същият, когото разпнали и убили. Тази подмяна целяла да подхрани почитта към него като към божествена фигура. Кожената кесия с трийсетте сребърника е у мен. От съвета на евреите не искаха да имат нищо общо с тези кървави пари. Ще ги донеса следващия път, когато ме призовеш в Рим, за да се позабавляваш с тях. Освен това ще ти ги даря като странен спомен от тази забравена от бога пустош, която ми се падна честта — и за да съм честен — теглото — да управлявам от твое име.

Край на послеписа

5

Удивено погледнах към Козимо, който поклати глава. С един послепис Пилат Понтийски беше преобърнал представите за мъките на Исус, разпъването, библейската история и не на последно място — всички важни за религията заключения, произтичащи от възкръсването.

Точно след като Даян ме напусна в Рен льо Шато, намерих един гроб в раннохристиянската църква „Льо Лю“, известна като „Христовия покой“, в Безие, Южна Франция. В него бяха останките на Исус. Дълга история. Но така разбрах, че не е имало никакво възкръсване. Възможността Юда да е бил разпнат вместо Исус ме изненадваше повече от това откритие. И на мен като на Козимо ми се наложи да отпия голяма глътка вино. Едно ято гълъби отлетя.

— Как ще реагира светът? — попита Козимо, заглеждайки се в туристите, които се възхищаваха на катедралата. Беше оставил лулата.

Ще отхвърли всичко, помислих си аз. Хората ще кажат, че писмото е фалшификат. Ако повярват на Пилат, това ще подкопае основите на християнството и Църквата. Вярата в Бог и Исус като негов единороден син се е разраснала отвъд очакваното. В продължение на две хиляди години Църквата, духовенството, теолози, евангелисти, мисионери, проповедници без теологично образование и вярващи са оформили представата за Исус Христос като възкръсналия; Божия син; бог сам по себе си; грижовния най-добър приятел на хората; онзи, който ни помага в нужда, утешава ни и ни води, служейки за съвършения пример за висок морал и любов към ближния.

Интересно е да се отбележи, че Марко не споменава нито дума за възкръсването му. Той е написал първото евангелие. Действително твърди, че жените са заварили празна гробница. Но в най-добрия случай намеква, че Исус е възкръснал. Не описва и смъртта на Юда. Тези два разказа са били добавени към евангелията много години по-късно. Няма възкръсване, няма християнство. Божествената природа на Исус се основава на факта, че е възкръснал на третия ден. Дори Павел твърди това: „(…) ако пък Христос не е възкръснал, то празна е нашата проповед, празна е и вашата вяра. (…) ако пък Христос не е възкръснал, суетна е вярата ви: вие сте си още в греховете“[103].

Двамата с Козимо допихме виното, платихме и се отдалечихме от Пиаца дел Дуомо. Минавахме покрай един шумен бар, когато изведнъж той спря, за да запали лулата. Докато наблюдавах пламъка от кибритената клечка и горящия тютюн, осъзнах, че в писмото не се споменава нищо от онова, от което се опасяваше Максимо Парчели.

— Горкият Максимо Парчели — заявих аз.

— Хм? — попита Козимо, засмуквайки лулата, при което тютюнът отново се разгоря.

— Опасенията му относно какво би могло да разкрие писмото, се оказаха абсолютно неоснователни. Изобщо не се споменава, че Юда и Мария Магдалена са имали дете или пък че между Юда и Медичите съществува кръвна връзка, която отвежда и към семейство Парчели.

Той повдигна вежди.

— Ти друго ли очакваше?

— Категорично не. Това бяха пълни глупости.

— Това сигурно е било измислено от някой предшественик на Парчели, който е искал да извоюва място на семейството сред световната история — отбеляза Козимо и се изкиска.

Бавно вървяхме по улиците в посока към хотела. Преди да вляза в стаята си, проверих дали клечките за зъби са си на мястото. Там бяха.

Кошмарът вече беше приключил.

Историята на Атик Сенецион

XII

Кървавите пари

Сине мой,

Насладих се на прекрасна закуска. Хляб, опечен в пещта в кухнята и потопен в зехтин с праз. Но нека бързо да мина на въпроса с Исус и Юда. Това е странната истина: не Исус приковахме към кръста и разпнахме, а апостола му Юда. Следователно не Юда е отишъл при Синедриона, за да предаде учителя си. Точно обратното: мъжът, който се е явил пред еврейските лидери и е взел трийсет сребърника за помощта си, е бил самият Исус.

Може би помниш историята на Исав и Яков, която ми разказа Йосиф? Струваше ми известни усилия, но накрая намерих тази история, записана от пророк Мойсей в светото писание на евреите, което се казва Тора. Близнаците Исав и Яков били синове на патриарха на израилтяните Исаак. Исав се родил първи, така че той трябвало да наследи баща си. Но когато Исаак вече бил стар и полусляп, Яков го измамил, карайки го да повярва, че той е брат си. Така получил благословията на баща си, която по право се падала на първородния син. Благодарение на тази благословия той станал духовният водач на семейството след смъртта на Исаак, а не Исав, наследявайки и обещанията, които техният бог дал на Авраам. Яков се сдобил с благословията чрез измама.

Исус и Юда явно са се вдъхновили от постъпката му и са се разменили. Исус е заел мястото на Юда, а той — неговото. Така Исус ни е накарал да повярваме, че ставаме свидетели на собственото му разпъване. Но вместо това е изпратил своя апостол и приятел Юда на кръста. Как го е убедил да се съгласи на такава ужасна съдба? Животът не е бил най-важното нещо нито за него, нито за Юда. Както каза Симон Петър, когато добродушно се усмихна и заяви, че Юда щял да бъде възнаграден на небето: кой не би издържал няколко часа мъки в замяна на вечен живот в рая? Доколкото разбирам, сподвижниците на Исус вярват, че съществува живот след смъртта, когато ще живеят вечно в някакъв рай близо до своя бог. Щом разказах това на Пилат, той се засмя високо и отиде до писалището си. „Сребърниците са тук“ — заяви после, изсмя се и извади от писалището кожена кесия, пълна с дрънчащи монети. Шекели от Тир[104]. Попитах го откъде ги е взел, при положение че са били у Юда или самия Исус. „Мъжът, когото мислехме за Юда, ги е върнал“ — разказа ми той. Синедрионът от своя страна ги дал на Пилат, защото не искал да има абсолютно нищо общо с това. Зад разменените места се криел хитър план. Когато Исус възкръснел, масите щели да повярват в божествената му природа. Само хората от най-близкото обкръжение на този мъж и Юда ги познавали достатъчно добре, за да ги различават. Както каза и Мария Магдалена, когато я разпитах, двамата толкова много си приличали, че можели да бъдат близнаци. Именно затова и заради предаността на Юда Искариот към вярата, Исус избрал него за плана си. Той от своя страна охотно се пожертвал. Когато вярата ти е достатъчно силна, можеш доброволно да прегърнеш смъртта в замяна на вечен живот в рая. Юда бил предан на Исус чак до самия край, въпреки че знаел, че разпъването би означавало часове, а може би дори дни, прекарани в огромни мъки.

Накрая ще ти кажа, че знам, че си зает там горе, в Рим. Но ако по някое време благоволиш да отговориш на стария си баща, би го зарадвал.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

III

Писмото от гроба

Историята на Атик Сенецион

XIII

Чудене

Сине мой,

Седнал съм на сянка под един чадър, за да ти пиша този следобед. Над селцето се стели странна миризма като от развалени яйца. Робите са завързали носните си кърпи пред носовете и устите си, за да не им прилошее от тази воня… Но нека се върнем към Юдея и нощта след разпъването. Аз самият уредих гробницата да бъде пазена, след като предупредиха Пилат, че апостолите можели да откраднат тялото и после да твърдят, че Исус бил възкръснал. Но закъсняхме. Още щом сме тръгнали обратно към крепостта, той и хората му са излезли от скривалището си. После са избутали камъка от входа на гробницата и са изнесли останките на Юда. След като помещението се проветрило от вонята, Исус влязъл вътре, облечен в чиста, искрящо бяла роба. Апостолите върнали камъка на мястото му. Веднага след това са дошли пазачите, които бях изпратил да наблюдават гробницата. На третия ден двете Марии — майката на Исус и бившата любовница на Юда, Мария Магдалена — са я посетили. Обяснили са на пазачите, че искали да намажат тялото с мехлеми и билкови масла, какъвто беше обичаят. И двете отлично са знаели, че Исус ги чака вътре. Пазачите са избутали големия камък от входа. Когато Исус излязъл напред, се уплашили. И те като повечето хора не различавали него и Юда. Избягали обратно в града, където по-късно ми казаха какво е станало. Жените и апостолите започнали да разпространяват историята за възкръсването на Исус, какъвто бил планът. Онези, които бяха чули проповедите му, твърдяха, че умрял, за да изкупи греховете ни. Наричаха го умилостивителна жертва. Не знам какво означава това, но за да бъдем честни, постъпките и на нашите богове понякога са нелогични, непоследователни и отвъд разбираемото за нас. Исус бил казал, че щял да понесе наказанието за греховете на всички хора, тоест и моите и твоите. Въпреки това сподвижниците му твърдят, че богът им щял да ни съди за злите ни дела, когато този свят загине и възникне нов. Но защо е трябвало да умира заради греховете ни? Да не би това да е тяхната версия на pax deorum, тоест мирът между нас и боговете ни? Кой дава правото на тези християни да нарушават тази наша хармония? Богът им е изпратил дете на Мария, когато е била още младо момиче. После е слязъл долу при земното царство в човешкия лик на сина си и е понесъл вината за греховете на целия свят. Ако можеш, го разбери. Опитвам се да си представя как някой от синовете на Юпитер ще се остави да го екзекутират по възможно най-недостойния начин заради нас двамата.

Мислех си, че историята на Исус и Юда ще потъне в забвение, както става с повечето истории. Но се лъжех. Непрекъснато изникват нови и нови секти, почитащи Исус. Четат изказванията му с голяма страст и спорят какво е имал предвид. Някои твърдят, че бил човешкият син на бог, а други — че той самият бил някакъв бог. Аз си имам свое мнение по въпроса. На нашия език думата religio означава… как да кажа… вяра в божественото. Една шепа предполагаемо мъдри мъже са се заели да тълкуват думите на Исус. Всеки от тях изпраща писма със съвети и заповеди на тези секти. Вярвайте в това, а не в това. Основната цел на всичко било нещо, което наричали спасение. Така и не разбрах какво означава това. Да не би да имат предвид избавлението от жалко съществуване в царството на мъртвите и пълното изцеление — от болести и смърт до копнежи, завист, гняв и предателство, тоест всичко, заради което няма да живеем вечно? Не знам. Какво следва — някой да събере всички този писма и текстове в един кодекс и да каже: „Тази книга е написана от един бог?“. Не, благодаря. В такъв случай ще отдам разклатената си вяра на боговете, които ни помагат при всички дела, свързани с живота и смъртта. Ако в някоя от библиотеките в Рим попаднеш на книгата „От основаването на града“, написана от Тит Ливий, я прочети и почерпи мъдрост от нея. Прочетох я на младини, когато все още можех да разчитам на зрението си. Научавайки повече за историята на Рим, ще разбереш и прищевките на боговете. Прочети ги всички: Вергилий, Овидий, Проперций, Тибул, Хораций… Мен ако питаш, поезията им ни разяснява повече за това какви сме ние, хората, отколкото който и да било понтифекс.

Тази есен е гореща. Чудя са дали да не отида в Помпей и да навестя няколко стари познати, но здравето ми е разклатено. Следващото ми писмо ще е и последното, в което ти разказвам тази странна история. Остава още малко. Ще запазя последната си изненада за накрая.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Тринадесета глава

Четирите Божии дъщери

1

Осло, неделя — вторник

Домът е неприкосновено пространство. Сигурното ми убежище. Затова се чувствах толкова добре в собствения си апартамент в блока, който приличаше на някаква грозотия, начертана от архитект с махмурлук и построена върху обвита в мъгла нива в Източна Европа през 50-те години. Апартаментът беше снабден със стандартната за жилищния кооператив брава „Йейл“, монтирана според разпоредбите, и поставена впоследствие ключалка от онези, които остават на вратата, след като обирджията е разбил стената около нея. Живеех на един от горните етажи. Виждах движещите се коли долу на улица „Рингвайен“ и неравните редици покриви в Осло. От балкона се откриваше гледка и долу към бялата къща, в която израснах, и градината със старото ябълково дърво, сред чиито клони търсех убежище. Като малък понякога се скривах на сигурно място сред листата и още зелените ябълки и наблюдавах другите момчета. Следях играта им от скришното си място и тихо скандирах.

Всяка сутрин слизах с асансьора, вземах колелото от общото помещение в мазето и карах до университета. Не че нямах кола. Не беше кой знае какво. „Ситроен 2CV“. Наричах я Бухтичка. Беше паркирана на улица „Бетси Шелсбергс вай“ пред блока. Преди много години я боядисах в розово по импулс — или пък в лек пристъп на умопомрачение. Розово с черни точки. Вземах я при седмичното си пазаруване на храна долу в мола „Стуру“. В днешни времена всичко трябваше да е захранвано от електричество. Бухтичка винаги вървеше срещу течението.

След като се върнах от Флоренция, бях сигурен, че все още съм преследван. От онази млада жена. Привиждаше ми се на улицата пред блока, на стойката за колела при университета и в магазина за хранителни стоки. На два пъти мина покрай мен със скутера си. Да, да. Ако знаеш, че си луд, значи все пак не си луд, нали? Споменах ли, че съм лежал в психиатрична клиника? Нещо ми имаше. Казваха, че било от нерви. Това беше подходящ общ термин. Той обаче не обхващаше жалкото съществуване, прекарвано в непреодолим и пълен мрак, през който светлината и веселите земни пчели никога не можеха да проникнат. Даваха ми хапчета. Те обаче само заглаждаха ръбовете ми. Не съществуваше хапче, което да оцвети мрака в розово и да го изпълни със слънчеви лъчи и птичи песни. За всеки случай увеличих дозата от розовите хапчета. Не бях виждал жената от два дни.

Анализираха писмото на Пилат в лабораторията на МНД. Бяха направили още едно радиовъглеродно датиране на пергаментите и бяха потвърдили, че са от времето на Исус. Бяха превели текста, след което бяха проверили превода. Двамата с Козимо работехме върху една статия за „Библейски археологически преглед“, като аз съответно бях в Осло, а той — в Сан Марино. И от Националното географско дружество, и от „Нетфликс“ биха искали да направят документален филм по темата. Бях дал интервюта на сигурно петдесет вестника и телевизионни канала, но в нито едно не бях разказал цялата история. Щяхме да я представим на пресконференция в Лондон.

Задачата, с която се бяхме нагърбили двамата с Козимо — да намерим гроба на Пилат Понтийски — не беше спешна. Трябваше да се разровим из исторически документи, писма и текстове, за да открием източници, които да ни отведат до гроба. Щяхме да преминем към търсенето едва когато съберяхме достатъчно следи, а към конкретни разкопки ако се сдобиехме с достатъчно информация. От МНД вече ни бяха обещали финансиране. Бих се учудил, ако не го бяха направили.

Понеделник следобед се върнах вкъщи с колелото както винаги. Уверих се, че клечките за зъби са си на мястото в процепа между входната ми врата и рамката. В мига, в който затворих вратата след себе си, чух сигнала за получено съобщение на телефона си: „Прочети! Виж! Разбери!“.

Нямаше ли да се откажат най-накрая? Бях прочел, бях видял и все още не разбирах нищо.

„Като начало би могъл да се опиташ да се концентрираш“ — предложи татко.

Приготвих си елементарна вечеря — две пържени яйца, бекон и печени картофи — и отидох в стаята, която ползвах за кабинет. Ако бях по-преуспял мъж, тази стая би била на двайсетгодишния ми син или дъщеря, които сега щяха да учат медицина в Цюрих. Но пропилях шансовете си. Такива като мен ги наричаха стари ергени. Над петдесетгодишни, неженени и бездетни.

След вечеря си направих чаша черен чай с канела, кардамом и пипер и го сложих върху бюрото в кабинета, където щях да размишлявам върху неразбираемите следи, които някой ми изпращаше.

Този път започнах от Гедеон. В Книга на съдиите в Стария завет беше споменат като пророк, войник и съдия. Възможно ли беше 11-34-40 да означава глава 11, стихове 34-40? Отворих Библията на съответното място и попаднах на историята на военния командир Ефтай, който живял в Гилеад. Имал едно дете: дъщеря. След победата си над амонците обещал на Бог да принесе в жертва първото същество, което излезело от дома му в Масфа. Но не постъпил разумно. Защото, когато се завърнал, от къщата му с тъпанчета и танци се завтекла да го посрещне именно собствената му дъщеря. Кого всъщност беше очаквал да види?

И като я видя, той раздра дрехите си и каза: Горко ми, щерко моя! Ти съвсем си ме унижила, и си от ония, които ме смущават; защото аз изговорих думи към Господа, и не мога да отстъпя.

Съвестна като типичната дъщеря от Библията, тя се съгласила той да я убие. Но мило го помолила да я пусне да обикаля хълмовете и да плаче два месеца. Да оплаква предстоящата си смърт? Или това, че щяла да умре като девица?

И в края на двата месеца се върна при баща си; и той стори с нея според обрека, който бе направил.[105]

Брутална работа. Принесъл я в жертва на Бог. Горкото момиче! Но защо Бог е позволил това да се случи? В един друг библейски разказ Авраам бил поставен на изпитание, когато Господ му заповядал да убие сина си. В последния момент един ангел слязъл на Земята и го спрял[106]. Но Ефтай трябвало да пожертва дъщеря си. Да не би той да не е бил толкова набожен, колкото Авраам? Защо Божиите ангели не са го спрели, когато е показал докъде е готов да стигне?

И каква, за бога, беше връзката между съдбата на Ефтай и дъщеря му и мен и работата ми?

Една друга теория, която не бях проучил, беше предположението на Козимо 11224445558 да представлява цифрова анаграма, свързана с някаква географска точка. Записах я на един лист и се опитах да намеря някаква логика в нея. Нищо не се получаваше. Не разбирах от географски координати.

Изведнъж ми хрумна една идея. Първо проучих обичайната подредба на числата при географските координати. Дължина, ширина, минути, секунди. След това ми трябваше ориентировъчна точка. Избрах Париж, който се намираше на 48°51’24’’ северна ширина и 2°21’08’’ източна дължина. Ако заменях 48 с 47, щях да попадна на петнайсет мили южно от града. Сменях ли 51 с 50, се озовавах малко по на запад. Досетих се за кое място става въпрос. Поставих всяка отделна цифра от поредицата на съответната позиция. Разместих ги и 11224445558 стана 42°55’41’’ северна ширина и 2°15’48’’ източна дължина, което ме отведе при Рен льо Шато. Това име заемаше централно място в теорията на конспирацията, която гласеше, че Исус е останал жив след разпъването и е избягал във Франция (вместо да се възкачи в рая), а после Мария Магдалена му родила дете. Случайност? Едва ли. Бащата на Даян имаше свой собствен замък там. Виждах наченките на някакво решение на загадките: Вълшебната библиотека беше „Библиотека Медичи“. Vitiosa seces препращаше към йезуитите. Angelic Sex Sinners беше свързано с папската була Regnans in Excelsis, издадена преди четиристотин и петдесет години, а 11224445558 представляваше цифрова анаграма, зад която се криеше Рен льо Шато.

Да, това беше някакво решение. Но за съжаление, в него нямаше смисъл.

Ами Гедеон (или Ефтай)? Келтският възел? Йов?

„Рен льо Шато“ — написах в съобщение до непознатия.

„Съвсем правилно“ — веднага отговори той.

„А сега какво?“

„Сега вече виждаш ли връзката?“

Замислих се. Исус… Юда… Пилат Понтийски… Виждах ли някаква връзка?

„Теорията на конспирацията, според която Исус е избягал във Франция?“ — попитах аз.

Непознатият не си направи труда да ми отговори.

Вълшебната библиотека?

Йезуитите?

Келтският възел?

Regnans in Excelsis.

Гедеон? Ефтай?

Рен льо Шато?

Йов?

Не, не виждах никаква връзка.

След новините прегледах днешните вестници на таблета. Попаднах на нещо забавно: в „Ню Йорк Таймс“ бяха публикували статия, в която излагаха предположения относно това какво ще представи Norway’s renowned archaeological professor Bjorn Belto[107] в Лондон следващия четвъртък.

Една новина привлече вниманието ми:

Набожната Кармела канонизирана за светица

РИМ — В неделя папа Франциск канонизира американката от италиански произход Кармела Парчели. Госпожа Парчели, която починала през 1970 година, си заслужила прозвището „Набожната Кармела“ благодарение на многото хора, които излекувала по така наречения чудотворен начин в Ню Йорк Сити по време на пандемията от дифтерия през 1912 година и полиомиелитната епидемия през 1916 година. Според местните легенди веднъж успяла да съживи десетгодишно момиче. Предполагаемите изцелявания — на папата са били представени над петдесет такива примера — никога не са били доказани с помощта на медицински или научни методи. Въпреки това са били разгледани от специален комитет във Ватикана, който е гарантирал истинността им. Така Кармела Парчели е обявена за светица: света Кармела.

Тази новина ме зарадва. Ако имах номера на Максимо Парчели, бих му се обадил, за да го поздравя.

Дните ми минаваха в усилена работа в университета — истинската ми работа. Бяха се натрупали задачи, които трябваше да се изпълнят. Непрекъснато трябваше да следя работата на студентите, които винаги бяха най-важните. Едновременно с това се бях съсредоточил и върху Проучването за Один. Наистина ли за негов прототип беше послужил мъж, преселил се от Кавказ? Проучването ми започна да набира скорост. Освен това често размишлявах за Пилат Понтийски. Но напразно. Теологичните разбирания на образа му бяха поели в съвсем различни посоки през вековете след разпъването. Някои обвинявали главно него за смъртта на Исус. Други го представяли като инструмент, използван от евреите. След покръстването на Римската империя невинността му се изпарила. Името му било напълно опетнено в името на вярата.

Казано накратко, Дева Мария родила Исус, след което той бил осъден на мъчения от Пилат Понтийски и разпнат, а накрая умрял и бил погребан.

Докато обядвах във вторник — три филии хляб с брюнуст[108] — чух сигнала за получено съобщение на телефона си. Отворих го и видях древен нотен лист.

84-11

Не след дълго открих, че The Psalms of David in Meeter е първият псалм от старозаветния Псалтир. На съвременен норвежки започваше така: „Блажен е оня човек, който не отива в събранието на нечестивци“. Сканираният текст, който ми бяха изпратили, обаче беше от 1628 година и бе на английски. Псалтир се състоеше от сто и петдесет псалма. Ако числата 84 и 11 означаваха глава и стих, се получаваше това: „Милост и истина ще се срещнат, правда и мир ще се целунат“. Това пък сега какво означаваше? Звучеше ми смътно познато. Къде бях чувал тези думи? Милост, истина, правда и мир… Бяха ми познати, но не достатъчно, че да разбера към какво препращаха.

2

Сградата, в която се помещаваше Теологическият факултет на университета, носеше помпозното име Domus Theologica. Отидох с колелото дотам след работа, за да си поговоря с Аре-Бьорн Скиперща, теолог и приятел от студентските ми години. Имаше кръгло, дружелюбно лице и оредяла коса. Приличаше най-вече на доктор на инженерните науки. Беше вярващ, за разлика от мен. Светът му беше подвластен на някакъв всемогъщ бог. Религиозните му убеждения се основаваха на логически принципи, като например че нищо не можело да бъде създадено от нищо и че съществувало нещо, което било вечно и което винаги го е имало, без да бъде създавано от нещо или някого. Според него беше по-вероятно последното да се отнася за Бог, а не за Вселената. Отидохме в кабинета му. Той ми предложи кафе, а аз му отказах с любезна усмивка — вече го бях опитвал. Разменихме няколко най-общи приказки за откритието в гроба на Ириней, след което минах на въпроса:

— Би ли ми обяснил представата на Църквата за Юда Искариот?

Той веднага ме погледна уморено.

— Бьорн, Църквата разглежда този въпрос от две хиляди години. Теолозите са посветили живота си на това да разберат него и мотивите му за предателството. Като цяло е невъзможно да му се направи психологически профил. Знаем твърде малко за него.

— Защо евангелията го описват по толкова различни начини?

— Авторите им използват образа му като прототип на литературен герой. Той е жертвеният агнец. Създават плашеща фигура, прокарвайки връзка между него и парите, дявола, старата религия и чистия и прост антисемитизъм. Но не забравяй, че той е бил апостолът, който е дръзнал да предизвика Исус. Бил е скептичният сред тях и е имал критическо мислене. Бил е разочарован и ядосан, защото Исус не е бил онзи, за когото го е смятал.

— И затова е бил обладан от дявола?

— Метафорично казано.

— Каква според теб е била ролята на Пилат Понтийски в случая?

Аре-Бьорн ме погледна внимателно.

— Какво всъщност си открил, Бьорн?

Избегнах да дам пряк отговор, като заявих, че се опитвам да разбера тематиката.

— Пилат… — започна той. — В качеството си на римски префект без съмнение е произнесъл смъртната присъда на Исус.

— Без съмнение?

— Разпъването е било римско, а не еврейско наказание, Бьорн.

— Някои мислят, че еврейските жреци са го използвали, нали?

— Това вярване се е наложило по-късно. Отначало цялата вина е била хвърлена върху Пилат и образът му е бил демонизиран. По-късно евреите били обявени за главните виновници за смъртта на Исус. Сега представят Пилат като човек, приел християнството.

— Пилат? Християнин?

— Това е популярна теза. Матей и Лука го представят като справедлив, но слабохарактерен мъж, който всъщност е искал да освободи Исус. За разлика от тях, еврейските автори Йосиф и Филон го описват като непреклонен, алчен и жесток. Въпрос на избор.

Аре-Бьорн ми разказа исторически факти и легенди, но не навлязохме по-надълбоко в образа на Пилат. Усетих, че той започва да губи търпение. Преди да си тръгна, го попитах какво свързва с думите милост, истина, правда и мир от Псалтир.

Той ми хвърли привидно укоризнен поглед.

— Не си ли чувал за четирите Божии дъщери?

— Не. Нима Бог е имал четири дъщери?

— Докторът на Църквата[109] Бернар от Клерво представя милостта, истината, правдата и мира, когато тълкува борбата, която водят на небето. Мислех, че това е известен факт.

Изведнъж си спомних защо тези думи ми звучаха толкова познато и се засрамих. В „Държавният закон на Магнюс Лагабьоте“ от XIII век непрекъснато се споменават четирите Божии дъщери — милост, истина, правда и мир — като ранни примери за идеала за равенство пред закона.

Дори това бях успял да забравя.

Върнах се вкъщи. Клечките за зъби си бяха на мястото в процепа между вратата на апартамента и рамката, така че се успокоих. Бях обядвал толкова късно, че пропуснах вечерята и подремнах на дивана. След това изядох няколко филии хляб, като през това време четях вестници на таблета. Докато хапвах филия с прясно сварено яйце и коктейлни хапки с копър, попаднах на една новина, свързана с Максимо Парчели:

Почина бизнесмен

Ню Йорк Сити („Ройтерс“) — Американският бизнесмен и милиардер Максимо Парчели почина на седемдесет и една годишна възраст. Според медийно изявление, публикувано от холдинга „Парчели Корпорейшън“, е умрял от мускулното заболяване АЛС в дома си в Ню Йорк. Известен е като собственик на фармацевтичната верига Francesco’s. Освен това американските медии често намекват за връзките му с мафията.

Той живееше взето назаем време.

Тъкмо сложих чинията и ножа в съдомиялната, когато ми се обади Козимо.

— Прочете ли? — попитах аз, преди да успее да каже нещо.

— Какво?

— Максимо Парчели е починал.

— Видях. Тъжна работа. Но можеш ли да дойдеш?

Гласът му направо трепереше от вълнение.

— Какво е станало?

— Просто ела.

Четиринадесета глава

Кончината на Пилат

1

Сан Марино, сряда

Козимо не приличаше на себе си. Косата му, която обикновено беше прилежно сресана, стърчеше във всички посоки. Мустаците му бяха разрошени, а очилата — накривени. Ризата му се подаваше над панталоните му от едната страна. Между зъбите му се люлееше изгасналата лула.

— Бьорн? — възкликна той така, сякаш беше изненадан, въпреки че не би трябвало да е. След това ме издърпа навътре в апартамента си, чиято кухненска маса беше отрупана с документи, карти и отворени книги. Из помещението се носеше острата миризма на тютюнев дим.

— Та — нетърпеливо започнах аз, — какво си открил?

Козимо развълнувано взе сканирано копие на древен документ.

— Намерих това — заяви той, размахвайки копието — в една кутия в държавния архив в Болоня. Там има не по-малко от трийсет и четири километра етажерки с книги. Представяш ли си? — попита той и извъртя очи. — Трийсет и четири! Що се отнася до архива, на този документ не му беше мястото нито в онази кутия, нито в етажерката, от която го взех. Така че бихме могли да кажем, че това откритие е чист късмет.

— Но какво е то?

— Този документ е написан от флорентински историк през XII век. В него се споменава още по-стар документ. Този другият гласи — приготви се, — че император Калигула похвалил Пилат за жестокия начин, по който се разправил с подстрекателите в Юдея, настроени срещу императора.

След цялото това пътуване бях разконцентриран и объркан. Какво точно не разбирах? Захапах долната си устна. Защо беше толкова важно за Козимо да дойда заради това?

Той осъзнаваше, че не схващам значението на откритието му.

— Ако това е вярно — бавно каза после, — значи Пилат не е бил осъден за избиването на самаряните. Точно обратното: имал е пълната подкрепа на новия император.

Понякога схващах бавно. Най-накрая обаче започнах да разбирам защо Козимо е толкова развълнуван. Историците винаги са се чудили какво е станало с Пилат Понтийски. Казано накратко, никой не знаеше. Една от теориите гласеше, че бил осъден и екзекутиран за избиването на група самаряни. Три години след разпъването няколко от тях се събрали край свещената планина Гаризим, за да потърсят едно съкровище, което било заровено от Мойсей. Мнозина загинали при сблъсъка с войниците на Пилат. Луций Вителий, управителят на римската провинция Сирия, наредил на прокуратора да отиде в Рим, за да отговаря за това пред императора, който от своя страна го осъдил на смърт. Така се твърдеше.

А може би кончината му не е била толкова драматична?

Възможно ли беше нито да са го освободили от длъжността му, нито да са го осъдили, нито да са го екзекутирали? Дали може би просто тихо и спокойно се е оттеглил? Точно това твърдеше Ориген, един от великите теолози на Раннохристиянската църква. Нямало е нито официално изслушване, нито дело, нито смъртна присъда. Въпреки всичко Пилат сигурно се е радвал на благоразположението на императора, щом е бил на служба в Юдея десет години.

— Това е невероятно! — отбеляза Козимо, вглеждайки се в сканираното копие на документа, който беше намерил в Болоня. — Ако император Калигула не е осъдил Пилат на смърт, повечето от средновековните легенди за него рухват.

— Какво пише в документа за местоположението на гроба му?

— Всичко! Според много от легендите той се намира в храм до някакъв дворец. Това е разбираемо. Пилат е бил богат мъж и бивш прокуратор. Въпросът е само: кой храм и кой дворец? Ето тук допуснах фундаменталната си грешка.

— Аз самият съм експерт в тази област — утеших го аз.

— Когато тримата с Алекзандър и Изабела заминахме за Израел, за да търсим гроба, се позовахме — строго погледнато, аз се позовах — на един труд на Ориген, в който той твърди, че Пилат е бил погребан в храма до двореца.

— И?

— Но не е имал предвид двореца в Цезареа Маритима, както реших, че се подразбира.

— Така ли?

— Не свързвах понятието „дворец“ с дома на Пилат. Той обаче е бил от благородно потекло. Родният му дом е бил дворец. Множество изтъкнати римляни са строили храмове в дворците си. Никога не вреди да си в добри отношения с боговете.

— Пилат не е бил погребан в Юдея?

— Именно! — развълнувано възкликна Козимо. — Сгреших! Позовах се на недоразумение. Пилат Понтийски не е бил погребан в Юдея, а тук, в Италия.

— Къде?

Козимо се затътри към фруктиерата, в която бяха оставени лулата и тютюнът. След това запали лулата с една кибритена клечка.

— Това — унило заяви той — все още не го знам.

2

Хапнахме набързо и започнахме да обобщаваме всички факти, хипотези, теории и догадки относно гроба на Пилат, с които разполагахме. Не бяха кой знае колко. Въпреки документа от държавния архив в Болоня, в който Пилат получаваше похвала за разправата си с подстрекателите в Юдея, и твърдението на Ориген, че се е оттеглил без много шум и без проблеми, на практика не бяхме постигнали напредък при намирането на гроба му. Имаше цели купчини книги, посветени на него, и безброй хипотези относно случилото се с него след разпъването и всички онези години, които е прекарал в Юдея. Но кои от тях бяха достоверни? На кои от авторите на тези книги можехме да имаме доверие и колко са знаели те по въпроса? Доколко са се придържали към събитията? Кои от тях са се позовавали на доказуеми факти?

Разполагахме с малко информация от исторически трудове[110], в които се разказваше за конфликти и сблъсъци между евреите и войниците на Пилат. Евангелията също предоставяха сведения, които не можеха да се определят като достоверни от историческа гледна точка. Но всъщност заслужаваше ли някой античен текст това определение? Не се знаеше нищо за по-голямата част от живота и произхода на Пилат. А на двамата с Козимо не ни беше по-лесно да разберем какво е станало след разпъването. Кога и къде е умрял Пилат? Как? Къде е бил погребан? Знаехме само малко за живота му преди годините, които е прекарал в Юдея, още по-малко за това какъв човек е бил и почти нищо за смъртта му.

Докато обобщавахме информацията, телефонът ми извибрира в калъфа, закачен за колана ми. Бях го сложил на тих режим, за да не ме притеснява. Въпреки това го извадих от калъфа и му хвърлих бърз поглед:

♀

♀

♀

Liluwa

Awan

Azura

Това нямаше ли край?

Лулува, Аван и Азура? Кои бяха тези хора?

Раздразнено прибрах телефона обратно в калъфа. Нямах сили да се занимавам с тези гатанки и ребуси.

— Лоши новини? — попита Козимо.

— Просто още безсмислени глупости.

Това не беше съвсем вярно. Просто се дразнех, че не намирам смисъл в тези съобщения.

Създадох текстов документ, в който обобщихме цялата известна информация за живота на Пилат след годините, прекарани в Юдея, за да видим с какво разполагаме. Според историка Йосиф времето му като прокуратор приключило, след като войниците му изколили онази група самаряни през 37 година. Пратили го обратно в Рим, за да бъде изслушан от император Тиберий, който обаче умрял преди пристигането му. Не знаехме какво е станало с Пилат след това. Някои смятаха, че бил изправен пред трибунали[111] и накрая се самоубил. Но единственото, което можехме да твърдим със сигурност, беше, че повече не е бил прокуратор на Юдея. Сякаш историците и теолозите са запълнили празнините в историята с измислени версии в зависимост от това каква съдба е заслужил Пилат според тях.

3

На здрачаване тръгнахме на север към летището в Болоня. Бяхме си уговорили вечерна среща с МНД в Лондон, за да преговорим плана за действие за пресконференцията на следващия ден.

Докато чакахме полета си, Козимо отиде да търси помещение за пушачи, а аз проверих трите имена от най-новото съобщение. Това, което намерих, не ме изненада: според еврейската традиция Лулува, Аван и Азура били дъщери на Адам и Ева. И не само — те и синовете им не били просто братя и сестри, а и съпрузи. В крайна сметка по онова време не са имали друг избор.

Най-голямата дъщеря Лулува се смята за първата жена, родена по естествен път. Била близначка на Каин, който я намразил още в утробата на майка им. Омъжила се за брат си Авел (точно така, онзи, убит от Каин). Съпруга и впоследствие вдовица на Каин била Аван. Най-малката дъщеря Азура се омъжила за третия брат Сит. Дотук ясно ли е?

Но за какво ми беше тази информация?

4

Щом пристигнахме в Лондон, се регистрирахме в хотела и взехме такси до МНД. В конферентната зала ни чакаха Уилям Макнамара, Алекзандър Дъръм Лойд, директорът на отдела за връзки с обществеността на дружеството и няколко от служителите му. Директорът ни съобщи, че за участие в пресконференцията са се записали не по-малко от шейсет и три медии, като се почне от телевизионни компании и се стигне до големи вестници като „Ню Йорк Таймс“ и „Гардиън“, както и теологични и исторически списания и най-различни онлайн вестници.

— Явно усещат, че Бьорн Белтьо ще представи нещо сензационно — отбеляза Макнамара с тон, който вероятно трябваше да изразява похвала, но по-скоро звучеше леко саркастично.

Всички заедно прекарахме вечерта в изглаждане на презентациите, които бяхме подготвили.

Петнадесета глава

Пресконференцията

1

Лондон, четвъртък

Международното научно дружество беше наело най-голямата конферентна зала в един изискан лондонски хотел в „Найтсбридж“. Кадифени тапети, велурени пердета, позлатена декоративна мазилка в стил рококо. Чувах жуженето, дължащо се на приглушени разговори и притаени очаквания. Надзърнах в пълнещата се зала през съвсем леко открехнатата врата на съседната задна стая. Пред сцената бяха сложени редици столове. В дъното на залата на един подиум бяха наредени около десет телевизионни камери. Козимо нервно смучеше незапалената си лула. Алекзандър не спираше да докосва съвсем тънките си мустаци.

Точно в дванайсет той, Уилям Макнамара, Козимо Д’Анджело и аз излязохме от задната стая, вървейки един след друг, и заехме местата си на сцената. Залата утихна. Чувах само гласовете на репортерите, щракането на фотоапаратите и биенето на сърцето си.

Макнамара откри пресконференцията. Говореше за „епохално откритие от значимост за световната история“, което — ако написаното в писмото беше истина — щеше да „хвърли нова светлина върху последните дни на Исус“. Това стигаше, за да събуди интереса на публиката. Алекзандър отиде до микрофона. Преди беше просто колега. Сега беше мъжът, който е откраднал сърцето на Изабела. Направи суховато, обективно и убийствено скучно въведение в живота на Ириней в качеството му на теолог, свещеник, писател, философ и духовен учител в Раннохристиянската църква. Долових нарастващото нетърпение на публиката. Разказа накратко за работата, довела до намирането на гроба в една тайна крипта в Лион. Накрая даде думата на двама ни с Козимо. Именно ние трябваше да представим съдържанието на писмото, написано от Пилат до император Тиберий.

Първо Козимо изнесе кратка лекция за прокуратора. Аз трябваше да обявя откритието.

„Говори бавно и спокойно“ — посъветва ме татко. Знаеше, че често се притеснявам, когато трябва да говоря пред голяма публика.

Прочистих си гърлото.

— В един послепис в писмото до императора Пилат разказва за случка, свързана с Исус и Юда, която той самият нарича абсурдна — започнах аз. Гласът ми все още беше неуверен, но прозвуча студен и чужд през високоговорителите. — Не е знаел, че със събитията, които описва, ще си спечели незавидно място в световната история.

Изчаках, докато жуженето в залата утихне.

— Признава, че се е оставил да го убедят да осъди Исус на смърт. За него това е било маловажен случай. Пише, че неохотно — тук наблегнах на тази дума — се е съгласил да го разпне.

Отново направих пауза.

— След това разказва, че са плъзнали слухове за възкръсването на Исус. Затова наредил на един от легионерите си да разбере какво се е случило.

Обходих с поглед изпълнените с очакване лица.

— Твърди, че мъжът, когото са заловили, осъдили и разпнали, не е бил Исус, както са си мислили. А Юда.

Публиката ахна високо. По уплашените погледи на хората си личеше, че осъзнават значимостта на това, което току-що бях казал.

— Точно така — продължих аз, — мъжът, който е бил разпнат на Голгота, не е бил Исус. А Юда. — Тук направих пауза за засилване на ефекта. — Така че Исус е бил видян жив след това просто защото не е бил разпнат.

Минаха няколко минути, докато публиката се успокои и можех да продължа.

— Исус и хората му лично са планирали залавянето, разпъването и възкръсването. Целта им е била една: да го обожествят.

Отново се наложи да направя кратка пауза.

— Историческите източници не разкриват какво е станало с Исус. Но онези от вас, които са чели книгите ми, знаят, че намерих гроба му в раннохристиянската църква „Льо Лю“ в Безие преди повече от двайсет години. И че после открих и гроба на биологичните му родители.

Отстъпих крачка назад, след което Макнамара подкани публиката да задава въпроси. От тази част се страхувах. Изникна цяла гора от ръце. Служител от отдела за връзки с обществеността на МНД, който изпълняваше ролята на модератор, посочи една репортерка от „Таймс“.

— Откъде сте сигурни, че писмото е истинско? — попита тя.

Добър въпрос. Понечих да отговоря, но Алекзандър, който вероятно смяташе, че двамата с Козимо сме го засенчили, взе думата:

— Изследователската група, която се е занимавала с писмото, разбира се, знае за съществуването на апокрифи, псевдоепиграфи и фалшифицирани документи и писма от времето на Късната античност и Ранното средновековие. Този документ е напълно различен. Първо, радиовъглеродното датиране и технологичните анализи показват, че и пергаментът, и мастилото са от времето на Исус. Второ, всички исторически особености на писмото — от печата на Пилат Понтийски до откритията на лингвистичните анализи — подкрепят твърдението ни, че е истинско.

— Още през III век християнският апологет Тертулиан намеква за съществуването на непознато писмо, в което Пилат споменава Исус — вмъкна Козимо. Той знаеше точно такива неща. — Същата препратка се вижда и в Делата на Петър и Павел, псевдоепиграф, написан през V век.

Забелязах обърканите погледи на много от репортерите и обясних, че псевдоепиграфът представлява труд, за който погрешно се твърди, че е бил написан от библейска фигура.

Модераторът посочи висок, мършав мъж, който се представи като редактора на „Крисчън Аполоджетик Дайджест“. Той сложи ръка пред устата си, прокашля се и попита:

— Ако това е вярно, значи никой не е знаел как изглежда Исус. Той все пак е бил известна личност в Йерусалим, нали така?

— А бил ли е наистина? — отвърна Козимо. — Говорим за времето преди появата на телевизията и интернета. Тогава не са имали „Гугъл“, „Уикипедия“, „Фейсбук“ и Инстаграм. Не е имало вестници и списания. По времето на Исус са знаели за хората само на думи, а не как изглеждат.

Взех думата:

— Според Библията Юда е трябвало да посочи кой е Исус, като го целуне. Това доказва, че хората не са знаели как изглежда. Ако е бил известен, целувката е нямало да бъде нужна. Нито еврейските, нито римските стражи са знаели как изглежда. За тях е бил само един от многото местни подстрекатели.

— Можем да предположим, че някои членове на върховния съвет на евреите са знаели как изглежда — вмъкна Козимо. — Но при сблъсъка със стражите в Гетсиманската градина и той, и Юда може да са получили синини, рани, сцепени устни и отоци по лицето.

— В Библията има съвсем малко информация за външния вид на Исус — отбелязах аз.

— Това не е вярно — възрази редакторът. — Според Откровение на Йоан — започна той, придавайки на гласа си свещенически патос, — „(…) приличаше на Човешкия Син (…), а главата и косата Му бяха бели като бяла вълна, като сняг, и очите Му, като огнен пламък; и нозете Му приличаха на лъскава мед (…), а гласът Му беше като на много води“.[112]

По тона му си личеше, че застава зад всяка една дума.

— Това описание — възразих аз — се отличава с религиозна идеализация и не може да се използва.

— Исус е бил палестински евреин, живял през I век — отбеляза Козимо. — Така че вероятно е изглеждал като повечето палестински евреи по онова време. С оглед на това, което знаем за мъжете, живели в Юдея тогава, следва да предположим, че не е бил много висок; може би само метър и шейсет. А теглото му? Може би около петдесет-шейсет килограма. Вероятно е имал тъмен, златист загар, тъмнокафяви очи и гъста тъмна коса. Може би е имал голям нос.

— Откъде идва представата ни за външния му вид? — попитах аз и си отговорих сам: — От изобразителното изкуство! Още през IV век е бил представен като дългокос мъж с брада. Защо? Художниците никога не го били виждали. Използвали за прототип начина, по който са били изобразявани гръцките и римските богове и най-вече Зевс. Всеки народ иска да представи боговете и пророците си като идеализирани версии на хората, които го съставляват. Целта на художниците не е била да увековечат Исус в буквален и преносен смисъл, а да го изобразят така, както теолозите биха искали да гледаме на него: като лидер, крал и дори бог. Сега, когато си го представяме, го виждаме като висок и красив ариец[113]. Прилича на филмова звезда.

Дадоха думата на пълна жена, облечена в лятна рокля на цветя. Репортер от „Гардиън“.

— Нали не сте се хванали на номер от типа „Писма до Сенека“? — кисело попита тя, сякаш се надяваше да не знаем за какво говори.

— Имате предвид серия от писма, предполагаемо написани от Пилат до приятеля му Сенека Млади — хитро парира Козимо. — В тях той подробно описва годините, които е прекарал в Юдея, и изобщо не споменава Исус.

— Всъщност наистина съществува серия от писма, написани от Пилат до Сенека — добавих аз. — За съжаление, те изобщо не споменават Исус. Човек лесно би си помислил, че Пилат не се е интересувал от него. Писмата, за които говорите, са част от колекция от писма, предполагаемо открита в Акуила през 1309 година след едно земетресение. Тази колекция била изпратена в Константинопол през 1381 година и преведена през 1643 година. Но както всички знаем, „Писмата до Сенека“ не са истински. Представляват епистоларен роман, написан от британския журналист Уилям Пърсивал Крозие. Искал да покаже какво би написал Пилат, като се позовавал на евангелията. Издали романа през 1928 година.

Козимо продължи толкова елегантно, че човек лесно би си помислил, че сме го планирали и репетирали:

— За да отговорим накратко на въпроса ви: не, по нищо не личи писмото да е фалшиво. Фактът, че е било в гроба на Ириней, епископа на Лион, потвърждава автентичността му.

— Защо Юда би се оставил да го разпнат вместо Исус? — попита репортер от „Нюзуик“.

— Религиозен фанатизъм — предположих аз.

— Доброволно се е оставил да го убият заради същите религиозни убеждения, от които са били водени християнските кръстоносци и днешните ислямисти, които извършват самоубийствени бомбени атентати — добави Козимо.

— Сигурно си е мислил, че мъките, които ще понесе на кръста, ще му спечелят вечен живот в рая — предположих аз.

Един нисък, пълен мъж, облечен в сив костюм — редактор на „Кетолик Тиолоджикъл Дайджест“ — попита дали написаното в писмото отговаря на християнското разбиране за изкуплението.

Двамата с Козимо се спогледахме. Нито аз, нито той бяхме особено наясно с това разбиране. За щастие, редакторът продължи, без да дочака отговор:

— Според тази хипотеза Исус е приемал доброволната, самопожертвователна смърт за нещо хубаво, нали така? Както знаем, темата за самопожертвователната смърт е най-застъпена при Анселм.

След това впери поглед в нас.

Преглътнах. Знаех само, че Анселм Кентърбърийски е бил архиепископ от края на XI век, известен със създаването на доказателството за съществуването на Бог. Не знаех много за разбирането за изкуплението, но доказателството беше по-лесно за обсъждане. След това се оплетох в аргументи, които сигурно биха объркали и студенти последен курс в Норвежкия теологичен университет.

— Каква въобще е връзката между доказателството за съществуването на Бог и разбирането за изкуплението? — почти нападателно попита редакторът.

За щастие, модераторът беше разбрал, че нито аз, нито Козимо бихме могли да се измъкнем невредими от по-нататъшното обсъждане на това разбиране, и даде думата на една репортерка от „Ройтерс“. Тя искаше да знае какво би означавал послеписът на Пилат за християнската представа за възкръсването.

— Ако Исус не е възкръснал, централната догма на християнството би се сринала — отговорих аз. — Щом Бог не го е съживил, той е само историческа личност и философ, който проповядва морал. Велик мъж, разбира се, но не и бог.

Следващият въпрос зададе друга жена, професор по история на религията в Кеймбриджкия университет.

— Както знаем, император Максимин II е написал труда „Истинските дела на Пилат“, представяйки го за истински, около 310 година по времето на гоненията на християните — каза тя. — Децата е трябвало да четат ужасните неща, казани от Пилат по адрес на Исус. Откъде знаете — започна тя, обхождайки Алекзандър, Козимо и мен с обвинителен поглед, — че прокураторът не е направил същото през I век?

Ние се спогледахме. Кой щеше да поеме топката?

— Няма как да знаем — заявих аз, — но звучи малко вероятно.

— Защо?

— Християните не са представлявали голям проблем за него. Не би си направил труда да измисля такава история.

— Когато християните започнали да създават главоболия на Рим няколко десетилетия по-късно, Нерон прибягнал до много по-сурови мерки от някакво си фалшиво писмо — отбеляза Алекзандър.

— Но наистина би било хубаво да има още източници, които да потвърдят писмото — призна Козимо.

Продължихме в същия дух. Въпрос след въпрос, много от които бяха прикрита защита на вярата. Сякаш голяма част от репортерите се опитваха да ни хванат в капан или да ни накарат да допуснем очевидна грешка.

Забелязах я насред един неразбираем теологичен въпрос на американския вестник „Нешънъл Кетолик Реджистър“. Седеше най-отзад между двама пълни мъже. Замръзнах на място.

Младата жена от Рим, Флоренция, Сан Марино и най-наскоро Осло.

Онази, която ме следеше.

Която нито Максимо Парчели, нито йезуитите признаха за свой човек.

Онази, която не беше истинска.

Погледите ни се срещнаха, след което тя стана и бързо напусна залата. Прииска ми се да извикам след нея и да я последвам. Но не можех. Седях безпомощно на една сцена и целият свят ме гледаше.

„Привиждат ти се неща“ — отсече татко и изсумтя.

2

След пресконференцията четиримата с Алекзандър, Уилям и Козимо бяхме разпределени между вестниците, списанията, радиостанциите и телевизионните канали, които бяха помолили за интервюта на четири очи. Трябваше да повтаряме всичко, което бяхме казали, и да отговаряме на едни и същи въпроси. После се изредиха студио след студио за интервюта на живо във всички телевизионни канали, като се почне от Би Би Си и се стигне до американските канали и арабския „Ал-Джазира“. Всичко се ръководеше от отдела за връзки с обществеността на МНД, който безмилостно избираше едни канали пред други. Наложи се да прибегна до строгия си глас, за да вместя интервюта с „Дагсревюен“ и „ТеВе Ту“.

Двамата с Козимо се върнахме в хотела късно вечерта уморени. Наближаваше полунощ. Козимо искаше да изпие чаша бира на бара, а пък аз смятах направо да си легна. Той бързо се насочи към бара. Аз натиснах копчето на асансьора. Той пристигна с весел звън. Вратите се отвориха. Влязох вътре заедно с още един гост на хотела. Натиснах копчето за своя етаж. Нищо не се случи.

— Трябва да допрете картата за стаята си — обясни ми непознатият. На чист бергенски диалект.

Извадих картата си и я допрях до един четец до копчетата за етажите. Вратите се затвориха.

Не ми се случваше за първи път някой норвежец да ме познае в чужбина. Обърнах се към него и леко му кимнах.

— Пратиха ме да ви взема — заяви той.

Това едва ли беше заплаха. Но бях затворен в три квадратни метра в този тесен асансьор, който безшумно се изкачваше нагоре до четиринайсетия етаж, заедно с мъж, който е бил пратен да ме вземе, така че така го чувствах. Обърнах се към него. Беше на моята възраст, висок колкото мен. Нямаше револвер. Нито нож. Дори не ме гледаше заплашително.

— Да ме вземете?

— Работодателите ми следяха пресконференцията с интерес. Могат да допълнят картината, която вие и колегите ви представихте, с едно сензационно доказателство.

— Сигурно са могли просто да ми се обадят?

Асансьорът спря на четиринайсетия етаж. Излязохме навън в коридора.

— Не знаем кой подслушва телефонните линии — обясни ми бергенчанинът. — Нито вашите, нито нашите. С оглед на това, което бихме искали да ви разкрием, е в наш интерес да ви вземем лично. Само така можем да държим нещата под контрол.

Вратите на асансьора се затвориха.

— Кои неща?

— Скоро ще разберете.

— За какво доказателство говорите?

— Работодателите ми искат лично да ви представят документите.

— Защо?

— Засега биха искали всичко да остане в тайна. Стойността на онова, което искат да ви покажат, е астрономическа.

— С какво разполагат? Кръста?

Изражението на бергенчанина беше непроницаемо.

— Един самолет ни чака на „Хийтроу“ — съобщи ми той.

Имаше нещо особено у хората със самолети, които ги чакаха на „Хийтроу“. Не се шегуваха. А ако можеха да допълнят картината, която представихме на пресконференцията, с някакво доказателство, си струваше да проуча нещата. Затова потиснах лекото безпокойство, което ме обземаше всеки път, когато непознати мъже идваха да ме вземат, прибрах си багажа, изпратих съобщения на Козимо и Макнамара и напуснах хотела. Отвън ни чакаше черна лимузина. Намръщен шофьор ни откара до летището, без да обръща особено внимание на правилата за движение по пътищата и ограниченията на скоростта.

— Къде отиваме? — обърнах се аз към бергенчанина.

— В Осло.

Това поне беше нещо.

Шестнадесета глава

Колекционерът

1

Осло, петък

Слънцето блестеше сред листата на дърветата. Птичките чуруликаха. Таксито спря на адреса, който ми каза бергенчанинът снощи, след като кацнахме. Той беше застанал при портата от ковано желязо заедно с пазач, облечен в униформа, и ме чакаше. Поздравихме се набързо. След това той ми пожела успех и си тръгна — беше изпълнил задачата си — а пазачът ме отведе в една изискана градска къща. Влязохме през двойна врата от тиково дърво и се озовахме в голям вестибюл със стени, покрити с картини, изобразяващи класически сцени, полилей и широки стълби, които водеха към горния етаж. В редици стъклени витрини бяха сложени фрагменти от ръкописи в различно състояние. Един висок мъж с остри черти и бяло палто дойде да ме посрещне. Четиресет-петдесетгодишен. С яркосини очи. Имаше самоувереното излъчване на човек, който знаеше повече от много хора.

— Добре дошли, професор Белтьо — приветства ме той и се представи: Даниел Вилбу.

Минах направо на въпроса.

— Защо изпратихте мъж с частен самолет да ме вземе?

— Искахме да сме сигурни, че ще дойдете. В тези несигурни времена решихме да не рискуваме, като ви оставим да си купите самолетен билет. Чрез частния самолет се подсигурихме, че ще дойдете направо в Осло.

Демонстративно се огледах наоколо.

— Какво е това място?

— Вилата представлява тайна лаборатория, в която се анализират най-крехките и редки ръкописи от колекцията.

— Колекция?

— По-голямата част от нея се намира в университети в Осло и Лондон.

След секунда се досетих какво има предвид.

— Колекцията „Шойен“?

— Чували ли сте за нас?

Разбира се. Най-голямата частна колекция от ръкописи в света беше норвежка.

— Разполагаме с текстове от над сто и трийсет страни, написани на сто и двайсет езика — гордо ми обясни Вилбу. — Над тринайсет хиляди ръкописа. Фрагменти от ръкописи, обхващащи пет хиляди години от писмената световна история. Хиляди ръкописи от Античността и Средновековието. Фрагменти от „Ръкописите от Мъртво море“ и будистки текстове.

Само колекцията от библейски текстове наброяваше над четиристотин ръкописа. Някои от тях бяха сред най-ранните известни версии на Библията. Деветдесет бяха от Стария завет.

— Каталогизирали сме и оригиналите на шумерски и вавилонски текстове, в които се споменават по-късни митове от Стария завет — добави Вилбу. — Освен това притежаваме пръстена печат на един египетски фараон и вавилонска глинена плоча, на която е изобразено клиновидно писмо[114] от началото на писмеността. Трудно може да бъде определена културната и историческата им стойност. Но паричният израз на предметите никога не ни е интересувал. Колекцията представлява световно наследство и памет. Предметите не са собственост на Шойен — той само има привилегията да ги съхранява, — а на човечеството.

— И сега искате да купите писмото на Пилат?

— Не, не. Погрешно сте разбрали.

— Тогава защо ме доведохте тук?

— Нека първо ви се извиня за подхода ни — каза Вилбу и хвърли поглед към пазача, който стоеше няколко метра зад мен и се правеше, че не е там. — Скоро ще разберете защо сте тук.

— Предполагам, че е свързано с писмото.

— То хвърля нова светлина върху една друга колекция от писма. Която е у нас — обясни ми той, след което устните му се разтегнаха в най-обикновена усмивка. — Писмото потвърждава автентичността ѝ. Дълги години мислехме, че се подразбира, че е била фалшифицирана преди две хиляди години. В нея се споменава същата история като в писмото на Пилат.

— За Исус и Юда?

— В писмото, което представихте вчера, Пилат Понтийски споменава един легионер, чието име бил забравил. Наредил му да проучи слуховете за възкръсването на Исус — заяви Вилбу и замълча. — Този легионер се е казвал Атик Сенецион.

— Откъде знаете?

— Писмото, което е написал, е част от колекцията ни.

Изпълних се с трепетно очакване.

— В няколко писма, които пише на сина си в Рим — продължи Вилбу, — разказва в подробности за времето, прекарано в Юдея, и случилото се преди и след разпъването. Писмата не са публично достояние и досега са представлявали само малък интерес за изследователите. Купихме ги през 1979 година. Според радиовъглеродното датиране пергаментите от фин велен, на които са били написани, са от I век. В тях се разказва толкова невероятна история, че си мислехме, че са фалшификати. Вчерашната пресконференция потвърждава автентичността им.

— Мога ли да ги видя?

2

Сигурно съседната зала навремето е служела за всекидневна или трапезария в тогавашната господарска къща. Щорите бяха спуснати. До едната стена бяха наредени четири климатика, от които се разнасяше равномерно бръмчене. В три редици стъклени витрини, сложени по средата на залата, бяха наредени купчини стари ръкописи, писма и фрагменти.

— Тук държим най-крехките ръкописи — обясни ми Вилбу.

Бавно започнахме да обикаляме редиците. През стъклото на витрините виждах пожълтели пергаменти и папируси. Тази колекция представляваше цяло съкровище.

— Ето ги! — заяви накрая Вилбу и спря.

Видях купчина пергаменти от велен. Почеркът беше ситен и неравен. Главни букви. Без разстояние между отделните думи. Написани на латински. Значи не ставаше въпрос за библейски апокриф. Новият завет не беше написан нито на иврит, нито на арамейски, нито на латински, а на тогавашния гръцки, който днес наричахме койне.

— През 80-те години поръчахме да преведат писмата на норвежки и английски — разказа Вилбу. — Но тъй като всички бяха убедени, че са фалшиви, не сме правили нищо с тях. Освен да ги пазим добре — добави той, засмивайки се безшумно. — Това е серия от четиринайсет писма, написани от римския легионер Атик Сенецион и изпратени на сина му, политик, който живеел в Рим. С оглед на историческите препратки предполагаме, че датират от 79 година. Почти петдесет години след разпъването. През всичките тези години изследователите, които са запознати с тези писма, са ги възприемали като своеобразен роман, въпреки че този жанр едва е съществувал тогава.

— Споменахте, че са били преведени?

Вилбу извади папка от един шкаф. След това тържествено ми я подаде. Седнах на мек диван в стил „Честърфийд“, отворих папката и започнах да чета.

Сине мой,

На терасата, където пиша в момента, повява лек ветрец откъм хълмовете. Треперещите ми ръце продължават да ме измъчват. Де да имах още роб, който да пише писмата ми! Вдишвам сладкия аромат на полята и маслиновите гори, които оформят неправилни квадрати и правоъгълници по склона надолу към града. Зрението ми е замъглено завинаги…

Историята на Атик Сенецион

XIV

Последното пътуване на Пилат

Сине мой,

През последните няколко дни множество малки земетресения карат полята да затреперят. Възможно ли е вулканът да се събужда след векове сън?… Не се чувствам добре. За да изпреваря Морта, трябва да завърша разказа си за времето, прекарано в далечното царство Юдея. Колкото и да е странно, все още помня светлините и хора от звуци на Йерусалим — врявата, която хората вдигаха, силния лай на кучетата и рева на магаретата. Да не говорим за миризмите, ароматите и вонята: подправки и канавки, пот и парфюми, тамян и вкиснало месо, прясно изпечен хляб и оцет. Всяка една от тези миризми все още извиква в съзнанието ми образа на някое кътче от града: широка улица или тясна алея, усещането от допира на сандалите ми до паветата, някой пазар или входа на кръчма, вика на някоя уличница през прозорец. Помня случващото се около храма, в който хората се отдаваха на боговете и богините и радостите на любенето с еднаква страст. Рим също си има своите миризми и особености, но е различно; не мога да го обясня. Може би това се отнася за всички градове. Мислех си, че ме чакат дълги години на служба в Юдея, както обикновено ставаше, когато те изпратеха в някое от краищата на империята. Но се лъжех. Дължа това на префект Пилат Понтийски. Той така и не ми го каза лично, но се оказа, че великодушно е препоръчал услугите ми на един легат у дома. Така че приключих със задължителната си служба и станах центурион. Каква чест! Със сигурност имах нужните познания, но не разполагах с връзки. Препоръката на Пилат беше като пратена от боговете. И така, за щастие и за мое учудване, бях повикан у дома, където бях на служба няколко години. След това станах един от първите, които присъединиха студената Британия на север към могъщата ни империя първо по времето на император Клавдий, а после — при управлението на любимия ми военачалник Гней Юлий Агрикола.

Добри ми сине, по случайно стечение на обстоятелствата двамата с Пилат отплавахме обратно към дома с един и същ кораб. Тъй като аз бях единственият му познат на борда, прекарахме много вечери в разговори, продължили часове, на палубата, плавайки по Маре Нострум. Каза, че най-накрая се връщал у дома. Твърде отдавна бил префект на Юдея. Дълго молил да го сменят. Освен това трябвало да дава обяснения за една случка в село край планина на име Гаризим. Презрително ми разказа, че група самаряни вилнеели из района и търсели съкровища, уж заровени от Мойсей. Обясни, че били въоръжени и нападнали легионерите. „Така че направихме каквото трябваше“ — заяви той, без да навлиза в подробности. Изслушването било чиста формалност, защото двамата с Тиберий били единодушни по отношение на самаряните.

Няколко години по-късно ми разказаха друга версия на събитията край планината Гаризим. Според нея били изколени невъоръжени самаряни. Лидерите им се оплакали от това на Луций Вителий Стари, който наредил на Пилат да се върне в Рим, за да отговаря пред император Тиберий. Тази история се различаваше от онова, което ми беше казал той. Също така нямаше как да е вярна, както скоро ще разбереш, въпреки че това няма значение. По време на плаването Пилат ми разказа, че бил от самнитски произход — сещаш се, древното племе, от което сме произлезли — и част от римския род Понтийски. Кой всъщност беше той зад всичките си маски? Като прокуратор най-често го описваха като алчен и жесток. Но на четири очи правеше впечатление на весел и приятен човек, който съзнава положението и властта си, но все пак е достатъчно близко до народа, за да разговаря с най-обикновен тесерарий — скоро центурион — като мен. Относно службата си каза само, че да си прокуратор не се изразявало в това да си мил и отстъпчив, а да управляваш с всички възможни средства в страна, в която императорът, да се слави името му, не бил особено на почит.

Помня последната вечер, в която двамата с Пилат се видяхме на палубата. Луната ярко осветяваше обсипания със звезди небосвод. Той каза, че искал да ми покаже нещо. Всъщност ме нарече „млади човече“. Извади от дрехите си завързана кожена кесия. След това ме попита дали мога да отгатна какво има в нея, но не успях. Можеше да е всичко, като се почне от скъпоценни камъни и се стигне до драконови зъби. Той се усмихна и ми обясни, че вътре имало трийсет сребърника. Същите онези, които Исус, познат също като Юда, получил от еврейските духовници и после върнал, обявявайки ги за кървави пари. „По някакъв нелеп начин тези сребърници обобщават десетте дълги години, които прекарах в Юдея — заяви Пилат, — страна, пълна с толкова много лъжи, двойни игри, измами и лицемерие, че не можеш да имаш доверие на никого там. Никога повече няма да се върна в онази жалка, далечна пустиня“ — категорично отсече той. Смятал да подари тази кесия на Тиберий. Най-накрая наближихме Остия. Това беше няколко години преди Клавдий да построи Портус малко по на север, който сигурно ти е по-познат от старото пристанище. С удоволствие вдишвахме познатите аромати на обичната ни родина. Щом слязохме на брега, научихме шокираща новина: император Тиберий бил починал. Пилат, който го смяташе за свой близък приятел, го прие тежко. Отбелязах най-вече за да запълня потискащата тишина, която се беше появила между нас, че е жалко, че императорът така и не успял да получи сребърниците. Сигурно историята им много щяла да го развесели. Пилат ми обясни, че вече му я бил разказал в едно писмо. След това реши да отнесе кесията у дома като спомен за десетте години, които му се сторили като сто. Изсмя се подигравателно и каза, че когато дойдел последният му миг, щял да нареди на робите си да сложат сребърниците в ковчега му, за да има с какво да подкупи Дис Патер[115] в отвъдното… Пътищата ни се разделиха в Остия. Стиснахме си ръце като… би било пресилено да кажа приятели, като се има предвид различният ни произход, но като двама мъже, които се уважават взаимно.

Третият ни император се казваше Калигула и беше от благородно потекло. Бе син на дълбоко уважавания генерал Германик и внучката на Август, Агрипина Старша. Така че хората имаха големи очаквания към управлението му. Отначало създаваше впечатлението, че ще наследи умереното властване на Тиберий. След половин година на трона обаче разкри истинската си същност. Беше убит в двореца едва на двайсет и осем годишна възраст. За късмет на Пилат изобщо не се интересуваше от обвиненията, отправени към него от самаряните. Така че той се оттегли в дома си в родния си град Амитернум като някогашен държавник с неопетнено име. Там умря от старост. За мое учудване бях поканен на погребението му в храма на Марс в Амитернум. Положиха го в саркофаг от искрящо бял мрамор, взет от скалите в Карара, в гробница, достойна за изтъкнат човек.

Сине! Когато започнах да пиша тази история, смятах да обобщя всичко в едно писмо. Няма как да не се засмея на непредвидливостта си. Това беше преди три месеца и оттогава съм писал всеки път, когато ми се удаде възможност и здравето ми позволява, за да ти разкажа спомените си. Сега виждам, че се получиха твърде много писма — дори не знам колко точно, — и те моля за извинение, че не успях да се изразя накратко. Надявам се, че ти е доставило удоволствие да четеш за времето, което прекарах в Юдея, и че не съм ти досадил. Ако намериш време да напишеш няколко реда на баща си, много би го зарадвал. От могъщия Везувий се носи странен тътен. Сякаш под земята трещят гръмотевици. Надзирателят на робите, който трябваше да отиде до Помпей сутринта, казва, че там всичко било както обикновено. Проклетата кашлица ме измъчва ден и нощ. Да се надяваме, че имам достатъчно сили да надвия тази болест. Да си жив и здрав, сине мой. Предай поздравите ми на красивата си съпруга. Вятърът е студен тази есенна вечер. Усещам как ледените тръпки на треската събират сили да ме връхлетят. Долу откъм града се носят беззвучните викове на умиращите. Нощта е тиха, мрачна и не се усеща никакъв аромат. Към небето бавно се издигат черни ангели, понесени от западния вятър — пепел от Везувий. Той свети толкова странно на фона на небосвода.

С обич,

баща ти, Атик Сенецион

Седемнадесета глава

Парче езическа земя

1

Осло — Сан Марино — Рим, петък — понеделник

Плъзнах поглед по последните думи на писмото и после го оставих настрани. Толкова бях стъписан, че ми бяха нужни няколко секунди, за да се съвзема. Вдигнах поглед и срещнах този на Даниел Вилбу.

— Каква история — прошепнах аз.

— Напълно сте прав — съгласи се той.

— Това е невероятно.

— Поразително. Както казах, мислехме, че писмата представляват апокрифи. Писмото, написано от Пилат до Тиберий, обаче напълно потвърждава автентичността им.

Този текст беше по-подробен и изчерпателен от краткия послепис на прокуратора. Двете писма потвърждаваха случилото се преди и след разпъването на Исус, независимо едно от друго. Главозамайващите възможности ме объркаха. Усещах нужда да стана и да повървя малко напред-назад. Вилбу ме наблюдаваше безмълвно с изпълнено с разбиране изражение.

— Атик Сенецион сигурно е бил една от жертвите при избухването на Везувий през 79 година — заяви той. — Живял е до Херкулан на север от Помпей.

— Какво ще правите с писмото?

— Шойен ми заръча да го предам на науката.

— Науката?

— Международното научно дружество.

— Дори то няма толкова пари, за да го купи.

— Шойен няма да иска заплащане.

— Сигурно струва милиарди.

— Шойен ще го дари на науката при условие че бъде оставено на разположението на изследователите и завинаги изложено пред обществото. Намекна за Британския музей.

— Много великодушно от негова страна — отбелязах аз, след което взех папката със сканираното копие на писмото. — Мога ли да направя едно копие?

— Разбира се, Белтьо.

— Ще говоря с МНД и Британския музей. Ще им предложа да включат ръкописа в изложба, която да обиколи света.

— От името на господин Шойен смея да твърдя, че одобряваме това начинание.

— В писмото пише, че Мария Магдалена е била бременна. Бащата сигурно е бил Исус? Или пък Юда?

— На теория повечето неща са възможни.

— Някога да сте чували за една теория на конспирацията, според която Медичите били наследници на Юда?

Вилбу се изсмя.

— Знам, че навремето Макиавели е разпространявал такива слухове в един памфлет, в който пише за херцог Лоренцо де Медичи от Флоренция.

— На когото е посветил „Владетелят“.

— Макиавели е имал шизофренично отношение към Медичите и херцогството. Все пак е бил републиканец. „Владетелят“ представлява добре замаскирана възхвала на републиканската форма на управление. Медичите са го хвърлили в затвора и са го измъчвали. Фактът, че въпреки това е посветил „Владетелят“ на Лоренцо ди Пиеро де Медичи, показва колко елегантно е лавирал из онези изпълнени с предателства времена.

Замислих се за убеждението на Максимо Парчели, че семейството му е произлязло от Юда. Древните легенди, теориите на конспирацията и догадките бяха изградили една крехка реалност в ума му.

На път за вкъщи в главата ми изникна съвсем друга мисъл. Атик Сенецион твърдеше, че Пилат Понтийски е бил погребан в саркофаг, направен от бял карарски мрамор, в храма на Марс в Амитернум.

Храмът на Марс?

Амитернум?

Експертите по Пилат знаеха ли за тези места? Да не би руините на храма на Марс в Амитернум да бяха нова следа?

Не успях да се свържа с най-големия експерт по Пилат, Козимо Д’Анджело. Върнах се у дома със самолет от Лондон. Затова му изпратих съобщение, в което му съобщих, че заминавам за Сан Марино и че му нося сензационни новини.

Прибрах се вкъщи и набързо си стегнах багажа. Обадих се на Макнамара от таксито на път за „Гардермуен“.

2

Здрачаваше се и небето на запад беше окъпано в червеникаво сияние. Изгладнелите лястовици, прелитащи над маслиновите гори, се спускаха върху пълчища от насекоми. Бях застанал на френския балкон на Козимо и наблюдавах околностите на Сан Марино. Идеята за френски балкон винаги ми се беше струвала странна. Стъклена врата, отвъд която имаше парапет?

Зад мен Козимо четеше последното писмо, което Атик Сенецион беше написал на сина си в Рим.

— Боже милостиви — възкликна той, след като остави купчината писма настрани. — Това потвърждава всичко!

Опита се да си дръпне солидно от лулата, но тя беше изгаснала.

Аз имах цял ден да асимилирам тази информация, така че повече ме интересуваха следите относно гроба на Пилат Понтийски.

— Прочете ли за гроба в последното писмо? — попитах аз.

Той кимна и хвърли поглед към преведения текст.

— Саркофаг… От бял карарски мрамор… В храма на Марс… В Амитернум… Това е фантастично, Бьорн!

След това замислено повтори всяка една дума. Долу на улицата се чуваше клаксонът на някаква кола. Козимо се загледа в копията на писмата върху лъскавата маса, потънал в мисли. Накрая отново вдъхна живот на лулата.

— Знаеш ли къде се намира Амитернум? — попитах аз.

— Това е латинското название на днешен Амитерно. На четири часа път на юг. На два часа от Рим в посока североизток. По-скоро село, отколкото град. Някои историци предполагат, че семейството на Пилат Понтийски е оттам. А храмът на Марс? Това не ми говори нищо. Целият онзи район е известен с руините на римски храмове и гробници.

3

През уикенда се потопихме в историята на Амитерно.

Прочетох, че е бил много голям и важен град чак до средата на IV век, когато е станал жертва на силно земетресение и е бил преместен по-надолу. Козимо намери забравени пасажи, в които се разказваше за живота на Пилат. Аз пък попаднах на интересна препратка от VI век, в която църковният отец Августин от Ипон припомняше всеизвестния факт, че именно прокураторът е сложил табелката „Исус от Назарет, цар на евреите“ на кръста. Нима не би го нарекъл така, ако не е бил искрено убеден в това? Други текстове гласяха, че Източноправославната църква изпитвала съчувствие към Пилат. Според една легенда Тиберий наредил да му отсекат главата като наказание за разпъването. Тогава някакъв глас, дошъл от небето, го защитил и един ангел взел отсечената му глава, преди той, жена му и двете им деца да бъдат погребани до гробницата на Исус.

Козимо направи силно кафе, което пиехме, докато прелиствахме всички книги, с които разполагаше на тема Пилат и региона Абруцо. Аз четях за руините на театъра и античния амфитеатър в Амитернум, римски храмове и християнски църкви, които са били издигнати върху останките им, и руините на римски вили и акведукти в района. Преглеждахме книгите с часове. Връщахме се на страници, които трябваше да бъдат препрочетени с оглед на нова информация в друг труд. Срещахме непознати думи и подбирахме важните сведения от стари книги и сканирани избледнели документи. Опитах се да се свържа с кардинал Фелипе Сантош от Ватикана, но телефонът му беше изключен. Козимо се обади на свои колеги и обсъди с тях нови хипотези. На основния си въпрос обаче не намерихме отговор: къде в Амитернум се е намирал храмът на Марс?

В неделя късно следобед най-накрая успях да се свържа с кардинала. Казах му ключовите думи — храма на Марс в Амитернум — и го попитах дали може да ни помогне. Той с удоволствие се съгласи, но не за днес, тъй като все пак било неделя. Ако съм искал обаче, съм можел да отида да го видя понеделник сутринта.

4

Изминах дългия път от Сан Марино до Рим, карайки на фона на изгряващото италианско слънце. Движението по пътищата беше натоварено. Накрая, вдървен от шофирането, паркирах в една странична улица в римския квартал „Трастевере“ и изпратих съобщение на кардинала, в което му съобщих, че съм точно зад ъгъла. Той ме посрещна отвън като миналия път и ме поведе към кабинета си през лабиринтите на Ватикана. Слънчевите лъчи меко нахлуваха през наполовина затворените щори. Въздухът в кабинета вече беше застоял. Седнахме и кардиналът благо заяви:

— Трябва да отбележа, професор Белтьо, че Светият отец беше много разочарован от твърденията, които изказахте на онази скандална пресконференция.

После се облегна назад на стола си и ми отправи хем неодобрителен, хем леко ироничен поглед, сякаш имахме обща срамна тайна.

— Е — започнах аз, решавайки да не отговарям направо, защото не исках да го провокирам, — строго погледнато, представихме исторически документ. Не сме коментирали истинността на съдържанието му.

Не споменах писмото на Атик Сенецион, което би сипало още сол в раната.

— Истинност е ключовата дума в случая — отсече той. — Със сигурност знаете, че през първите няколко века от историята на християнството са се появили редица писма, уж написани от Пилат.

— Да — потвърдих аз, усмихвайки се отстъпчиво, — плъзнали са най-невероятни истории.

— В апокрифа „Евангелие на Никодим“[116], написан през IV век — разполагаме с няколко негови версии в архива, — са предадени разпитите, които Пилат е провел с Исус, и последвалото дело. Дума по дума. Текстът е измислица, тъй като не са били водени записки по време на разпитите. Въпреки че историците не вярват в авторитета и автентичността на това евангелие, то обяснява много за представата за Пилат, появила се няколко века след Христа — заяви кардиналът и добродушно се засмя. — А според един друг от най-великите и значими теолози на Раннохристиянската църква, самия Тертулиан, Пилат станал убеден християнин. Тертулиан твърди, че бил прочел негово писмо. За него станало важно да го представи като разкайващ се грешник. Дори твърди, че Пилат бил убедил император Тиберий да включи Исус в римския пантеон.

— Това би било прекалено.

— При всички случаи Сенатът отхвърлил предложението.

На вратата се почука, след което в кабинета влезе един послушник с кана с кафе и две чаши. Лицето на кардинала грейна. Наля кафе и на двама ни и продължи:

— Не споменавам теологичните разсъждения относно Пилат, за да дискредитирам откритието на писмото в гроба на Ириней. Напротив. Когато ми се обадихте вчера, ми зададохте много въпроси относно това какво знае Ватиканът за живота на Пилат след времето, прекарано в Юдея, и възможната му връзка с римския град Амитернум. Тъй като съм посветил живота си на изучаването на образа на Юда и покрай него — този на прокуратора, мога уверено да заявя: разполагаме с много малко информация за последните години на този човек. В Библията това изобщо не се споменава. Историците обаче предполагат, че Пилат е умрял някъде около 39 година. Всички по-късни версии, появили се през Античността и Средновековието, имат елементи на художествени измислици!

Осъзнах, че пътуването до Рим е било загуба на време, и ми стана неприятно, щом се сетих колко много път ме чака.

— Но — започна кардиналът — запитването ви ми напомни за един документ от тайния архив на Ватикана, на който попаднах преди повече от трийсет години. Досега нямаше особено голяма стойност, но интересът ви към темата може би го прави по-важен, отколкото смятахме.

После отвори едно от чекмеджетата на бюрото си и извади два документа, сложени в прозрачна синя пластмасова папка.

— Това са копня, така че можете да ги вземете. Може би ще ви бъдат от полза.

— Копия на какво?

— Първият документ е от 1298 година и е издаден от папа Бонифаций VIII, голям радетел за папската власт за сметка на светската. Разрешил е строежа на християнска църква върху парче земя в Каняно Амитерно, където преди е имало малък дворец и римски храм.

— Храмът на Марс?

— В документа не се споменава такова нещо. Но тъй като търсите храм в региона от времето на Римската империя, реших, че би представлявало интерес за вас.

— Какво пише в тези документи?

— Споменава се спор относно освещаването на езическа земя. Бонифаций VIII е вярвал, че ако такава земя бъде напръскана със светена вода, това би премахнало върховенството на старите богове. Един по-късен документ от 1762 година показва, че този спор отново се е разразил. Местният свещеник се обърнал към папа Климент XIII — знаете, онзи, който наредил да направят смокинови листа, за да скрият срамните части на статуите във Ватикана, и който издал булата Apostolicum pascendi в подкрепа на йезуитите. Епископът му писал във връзка с разположението на една нова църква, която искали да построят на мястото на старата, която била разрушена при земетресение. Научил, че старата църква била разположена върху или близо до парче земя, върху което преди се издигал римски храм. Именно в този втори документ се споменава някакъв храм на Марс. Щял ли папата да ги посъветва да преместят църквата на друго място? Явно и паството, и той не били запознати с указа от 1298 година, според който освещаването на земята щяло да изтрие миналото.

5

Тръгнах си развълнуван. Докато бързах към колата, се обадих на Козимо. Не ми вдигна. След минута телефонът ми иззвъня. Помислих си, че Козимо ми връща обаждането, но се оказа кардиналът. Бях забравил копията на документите в кабинета му и се чудел дали искам да ги взема.

Рязко се обърнах и я видях.

Младата жена.

Вървеше по отсрещния тротоар на петдесет метра зад мен. Изкушавах се да си помисля, че се бъркам и че виждам едно и също лице у множество млади жени. Но нямаше никакво съмнение: щом срещна погледа ми, се стресна и бързо се шмугна в една странична улица. Откъде непрекъснато знаеше къде съм? Хукнах след нея. Вдигнах ръка, за да спра приближаващата се кола, и се втурнах през улицата. Едно такси ми избибипка. Стигнах до страничната улица и я видях как тича с всички сили надолу към един площад. Тръгнах след нея. Стигнах до площада, но не я видях никъде. Един мъж, седнал в кафенето отвън с чаша бира в ръка, ми показа с палец тясната улица, по която беше тръгнала.

— Успех! — провикна се той след мен и се засмя. Нямаше я там, но хукнах обратно към главната улица.

Беше се изпарила.

Осемнадесета глава

Покоят на палача

1

Амитерно, вторник — четвъртък

Италианският пейзаж плавно преминаваше от възвишения в хълмове и обратно на фона на далечната планинска верига на хоризонта. Двамата с Козимо се наведохме напред към прозореца на колата под наем и видяхме правоъгълни ниви и някоя и друга група къщи. Срещнахме се в Амитерно понеделник следобед, като той кара на юг от Сан Марино, а аз — на север от Рим. Бяхме посетили църква след църква, сред които „Санта Мария ди Амитернум“, „Санти Козма е Дамиано“, построена през XV век и после отново през 1706 година, и средновековната „Мария Сантисима дела Нативита е Сан Роко“, възстановена след земетресението през 1703 година. Но въпреки че няколко звучаха като църквата, спомената в документите от Ватикана, в църковните регистри и преливащите общински архиви нямаше нищо, което да предполага, че някоя от тях е била построена близо до руините на храм на Марс. По принцип местните историци можеха много да помогнат. Но нито един от начетените мъже и жени в Абруцо не беше в състояние да отговори на въпроса ни. Някои бяха чували за храма на Марс, обаче руините му бяха сред многото, потънали в забвение. Едни ни предлагаха да потърсим в Акуила, други — в Амитерно, а трети — в Скопито или Пицоли. Човек би си помислил, че писмото от Ватикана ще ни отведе право до руините, но е било написано от и до мъже, които са били запознати със съответната предистория, имена и места. Множество църкви са били разрушени при земетресения в началото на XVIII век.

С помощта на контактите и ресурсите си от МНД вече бяха събрали археологически екип, който беше в готовност. Професионални археолози, студенти по археология и опитни работници, които знаеха кога булдозерът трябва да се смени с мистрия и четка. Засега нямахме конкретно място, на което да ги пратим.

Прекарахме цялата сряда в оглеждане на района около църквите „Сан Пиетро“, „Мадона дела Кона“ и „Мадона дела Вале“. Отбихме се при няколко от големите варовикови скали, напомнящи на бели белези по терена. Не намерихме нищо. Никакви обрасли с мъх руини на храм, плакети, на които да пише, че съответната църква е била издигната върху основите на римски храм, открити пространства, може би незастроени като знак на уважение към предишно светилище. Нищо. Голяма част от региона Абруцо се състоеше от национални паркове, което засилваше впечатлението, че там почти не живеят хора.

2

Това, че си параноичен, не означава задължително, че някой не те следи. Забелязах го в мига, в който подминахме една порутена мелница за производство на зехтин. И простенах.

— Какво? — попита Козимо.

— Пак се появи.

— Какво се появи къде?

— Скутерът.

От няколко дни ни следеше. За последно го видях в Пицоли, когато погледнах в огледалото за задно виждане. А сега беше на сто метра зад нас.

— Скутер?

— Вече съм го виждал няколко пъти.

— Скутер, Бьорн?

— Каран от млада жена.

— Случайно да говорим за същата онази млада жена, която си видял във Флоренция, Рим, Сан Марино, Осло и вчера във Ватикана?

Тонът му беше неутрален. Но долових насмешката в него. Така че не отговорих.

— Коя ще да е тя? — попита той.

Сякаш жената не съществуваше. Призрак. Фея. Караща скутер.

— Следи ме.

— Скъпи приятелю, Италия е пълна с млади жени, каращи скутери.

Козимо отдавна ми беше поставил диагноза. Според него жената, която ме преследваше, била събирателен образ на различни жени, които случайно се намирали близо до мен и които обърканият ми ум приемал за една-единствена жена. Диаграмите, изображенията и ребусите били изпращани от Луиджи Парчели или Тони Еспозито с цел да ме уплашат. Аз възразих, припомняйки му, че след като бяха арестувани, продължих да получавам съобщения. Дори и това си имаше своето обяснение в рационалния му свят: съобщенията не били изпращани лично от някого от тях, а от съучастник на Луиджи, който неуморно изпълнявал задачата, възложена му от него.

Хвърлих му бърз поглед. Гледаше ме съчувствено.

По пътя на връщане от „Мадона дела Вела“ оставих Козимо при един местен „Карфур“. Скутерът спря в една бус лента зад нас, сякаш това беше най-естественото нещо на света, и зачака. Продължих няколкостотин метра напред и завих към паркинга пред хотела. Скутерът тръгна надолу по пътя.

„Не бъди толкова истеричен“ — укори ме татко.

Заключих колата и погледнах надолу по пътя, за да видя дали скутерът ще обърне и ще се върне. Но не го направи.

3

На пейката пред входа на хотела седеше една жена и пушеше. Сърцето ми подскочи.

Изабела Конти. Никога не е била толкова красива.

— Бьорн…

Гласът ѝ беше слаб и разтревожен. Със сигурност беше осъзнала, че съм прозрял двойната ѝ игра.

Приближих се и тя се изправи.

Погледнах я въпросително.

— Изабела?

— Трябва да поговорим.

Тя си дръпна солидно от цигарата.

— За какво?

Смачка фаса в един пепелник на стойка.

— Мисля, че знаеш.

Влязохме в бара на хотела, който всъщност представляваше продължение на рецепцията. Служителят там беше и барман. Поръчах си чаша бира, а Изабела — чаша бяло вино.

— И? Намерихте ли гроба? — поинтересува се тя.

— Близо сме.

— Използвате разказа на Атик Сенецион като ориентир?

— Кой ти каза?

— О, знаеш.

„Алекзандър Дъръм Лойд“ — досетих се аз.

— Каза, че трябвало да поговорим — припомних ѝ след това.

— Изпитвам нужда да ти обясня.

Значи това правеше в момента.

— И да ти се извиня — добави тя и разпери ръце. — За всичко.

След това заби поглед в земята. Впи очи в нея.

— За кого работиш, Изабела?

Това не беше само въпрос, но и обвинение.

Очите ѝ се насълзиха.

— Бьорн, аз…

— За кого?

Въпросът ми уцели наистина болно място: съвестта ѝ.

— Сигурно вече си се досетил — рязко отговори тя.

— Каза, че някога си обичала един мъж повече, отколкото си смятала, че е възможно. Но бил умрял.

— Алекзандър. В известен смисъл наистина умря. За мен е мъртъв. Но не за него работя.

— Така ли?

— Бъркаш се. Официално съм наета от Societas Iesu Regimini militantis Ecclesiae като научен консултант.

— От монасите?

— Те са йезуити. И все пак имаш право. Със сигурност си се досетил, че монасите са разбрали каква е връзката ти със случая чрез Алекзандър и Максимо Парчели.

— Защото посетих Алекзандър в Лондон?

— И защото Максимо Парчели, бог да го прости, вече беше задействал тази… — тук тя се спря, търсейки точната дума — … операция.

— Човек, когото си познавала добре от времето, прекарано в Америка.

— Той беше дарител и филантроп, свързан с Йейлския университет.

Парчели вече ми бе обяснил това. И все пак ми беше интересно да го чуя от нейната уста.

Служителят на рецепцията ни донесе бирата и виното и аз го помолих да ги пише на стаята ми.

— Нека се върнем на срядата преди две седмици — казах после. — Защо ме потърси?

— Монасите ме помолиха.

— Защо?

— Искаха да са наясно какво знаеш. Но за мен е важно да подчертая, че не съм искала да ти навредя, Бьорн. Трябва да ми повярваш.

— И все пак ме подведе.

— Така ли?

— Не ми каза цялата истина.

— Не те познавах. Само бях чувала за теб. Не знаех дали мога да ти имам доверие. Или за кого работиш.

— Сигурно поне за Алекзандър е било очевидно, че съм нает от МНД.

— Но не поддържах връзка с него, а с монасите. А те получаваха информация от Парчели.

— Който пък е черпел своята от Алекзандър.

— Така е.

— Чиято любовница си била някога.

Ревността ми беше толкова необоснована, че бе направо абсурдна. Изабела погледна встрани.

— Защо си изпратила имейл на Рицо от фалшив адрес? — попитах аз.

— Фалшив? Създадох анонимен профил, за да се подсигуря. Слуховете за това, че Самуел изследва писмото на Пилат, вече бяха плъзнали. Осъзнах, че съществува риск някой да хакне профила му. Не исках да тръгнат след мен.

— И не каза нищо, когато ти показах снимката, на която се вижда как Козимо излиза от „Библиотека Медичи“ в нощта на убийството на Рицо?

— Не исках да рискувам. Какво би си помислил, ако ти кажех, че мъжът, когото подозираше в убийството, е мой приятел и бивш състудент? Знаех, че е невинен. Все пак аз бях тази, която посъветва Самуел да го потърси за помощ. Ти би ли издал някого от приятелите си на непознат?

Непознат. Значи така ме приемаше тя.

— И искам да съм откровена, Бьорн: не знаех какво да мисля за теб. И дали сме на една и съща страна.

Този път аз бях този, който реши да замълчи.

— Значи ти си казала на онези тримата от Regimini militantis Ecclesiae къде да ме намерят? — предположих после.

— Разбира се, трябваше да им кажа за уговорката ни.

— От чувство за лоялност към Алекзандър?

— Пак ти казвам, че работех за монасите. Бях сигурна, че никога не биха те изложили на опасност. Те са християнски монаси, Бьорн, а не наемни убийци или грубияни. Монаси! Интересуваше ни само писмото. Информацията. Това да помогнем на Парчели да спре публикуването ѝ до… ами, знаеш историята на баба му. Когато монасите разбраха, че няколко души знаят, че Алекзандър е наел Самуел Рицо, разбира се, ме помолиха да го предупредя.

— Сигурно се е разбирало и че трябва да им кажеш, че отивам в Сан Марино, за да търся Козимо Д’Анджело?

— Бьорн, съжалявам, че се получи така.

Усетих как очите ми се насълзяват.

— В католическата морална теология — напосоки започна Изабела — съществува понятието reservatio mentalis. Произлиза от противоречието между дълга да казваш истината и този да запазиш някаква тайна.

— И кой дълг спазваш ти?

Тя дълго ме гледа, а накрая поклати глава.

— Когато лъжа, го правя не само с мисълта за други хора. Постъпвам така най-вече за себе си.

Погледнах я объркано.

— Започнах да служа на Бог, защото един мъж ме изостави.

— Ако Алекзандър се разведе със съпругата си и ти предложи да се омъжиш за него още утре, какво би направила?

Тя се засмя, но безрадостно.

— Обрекох се на целомъдрие, защото никой мъж не можеше да се мери с онзи, когото изгубих. Всичко, което си научил за мен, е вярно. Да, с Алекзандър имахме връзка, когато бяхме в Америка. Да, той ме изостави. Да, бях с Козимо, докато той търсеше гроба на Пилат. Да, помолиха ме да се свържа с теб и да разбера какво знаеш. Да, работодателят ми е Regimini militant is Ecclesiae. Но… — тук спря и дълго мълча, борейки се с чувствата си — … трябва да ми повярваш, че ти желая само доброто. Надявам се да намериш гроба.

Обърна се към мен с насълзени очи.

— Ще останеш ли за няколко дни? — попитах аз.

— В „Грегориана“ ме чака много работа.

Знаех, че лъже. Дойде, за да ми обясни поведението си. Нямаше какво повече да каже.

Възможно ли беше в някой друг живот и някоя друга вселена да се получи нещо между нас?

— Успех, професор Белтьо.

Да не би да долавях лек трепет в гласа ѝ?

— Благодаря ви, professoressa Конти.

Проследих я с поглед. Отиде до рецепцията, спря и запали една цигара. След това тръгна към колата си с леки стъпки. Беше се извинила. Дори веднъж не се обърна, за да погледне назад. Вече бях забравен.

4

Четвъртък сутринта се срещнах с Козимо в ресторанта на хотела. Взех си един земел, омлет и чаша кафе и седнах на масата. Козимо ни донесе по чаша сок. Чух сигнала за получено съобщение на телефона си.

4-22 ♀

— Още загадки? — предположи Козимо, щом зърна изражението ми.

Отначало реших, че изображението представлява кадуцей, Меркуриев жезъл, който се свързва с търговията и търговския бизнес. После обаче осъзнах, че около жезъла се е увила само една змия, а не две. Показах изображението на Козимо. Той си сложи очилата и сбърчи чело.

— Жезълът на Асклепий — каза накрая.

Символът на медицината.

След закуска двамата с Козимо отидохме горе в стаята ми, за да проучим следата. Много от досегашните символи и шифри представляваха библейски препратки, така че предположих, че това се отнася и за жезъла на Асклепий. В такъв случай ставаше въпрос за историята за Мойсей и медната змия в пустинята. Написах „Мойсей“ в комбинация с „Асклепиос“, „Асклепий“, „жезъл на Асклепий“ и Rod of Asclepius в „Гугъл“. Така попаднах на объркана смесица от сериозни и спекулативни уебсайтове. Всички те ни отвеждаха в един старозаветен свят, пълен с митове. Йехова заповядал на Мойсей да направи медна змия и да я постави на един стълб, така че всички хора, ухапани от отровна змия, да оздравеят, щом я погледнат. Числата 4 и 22 сигурно означаваха глава и стих, но защо след тях беше сложен символът за жена? В глава четвърта от Битие се разказваше за Каин, Авел и децата, които сестрите им им родили.

Телефонът ми иззвъня. Беше кардинал Фелипе Сантош и звучеше развълнуван.

— Опасявам се, че съм ви подвел — заяви той.

— В какъв смисъл?

— След срещата ни продължих да се ровя в архива за нещо, което би хвърлило светлина върху храма на Марс. Вчера следобед попаднах на един документ от 1792 година, подписан от папа Пий VI. В съответния район избухнал спор и накрая той отменил освещаването на новата църква. Наредил да я разрушат, защото била построена върху парче езическа земя. Днешната църква, която си мислехме, че е била издигната на същото място, се е появила по-близо до новото село. Старата отначало е била преместена след чума и свлачище.

— Къде се е намирала?

— Била е разрушена. Но знаем приблизителното ѝ местоположение.

Той ми обясни в кой район е възможно да се е намирал храмът с помощта на стара карта и Google Maps. Описанието не беше много конкретно, но поне ни даваше нещо определено, което да търсим.

От хотела тръгнахме право към селото и паркирахме след големия площад. Наоколо почти нямаше хора. Решихме да измислим план за търсенето на храма на чаша кафе. Козимо запали лулата. Седнахме на една маса в кафенето на площада, отворихме карта на местността и подхванахме оживен разговор. След известно време при нас дойде келнерът. Беше дочул разговора ни.

— Можете да се обърнете към отец Томазо — посъветва ни той. — Работеше като свещеник до 2000 година. Несъмнено знае най-много за местната история от всички тук.

Обясни ни, че отец Томазо живеел точно до площада.

Почукахме на дървената му входна врата и първоначално не се случи нищо. Решихме, че сигурно не си е у дома. Изведнъж обаче вратата се отвори.

Отец Томазо изглеждаше на годините на Матусал. Козимо, който беше по-общителен от мен, ни представи — професор Д’Анджело от Болонския университет и професор Белтьо от Университета в Осло. Томазо ни покани да влезем и ни отведе в простичката си кухня. Щом чу, че търсим руините на църква отпреди няколко века, се засмя с дрезгавия си глас.

— Също като нацистите — отбеляза той, разтегляйки устни в широка, беззъба усмивка.

— Нацистите? — учуди се Козимо.

— Изпратиха специален екип тук през войната. И те търсеха тези руини.

Трудно разбирах диалекта, на който говореше. Фактът, че на практика нямаше зъби, също не помагаше.

— Намериха ли ги? — попита Козимо.

Отец Томазо се изсмя в знак на отрицание.

— Защо са ги търсили? — поинтересувах се аз.

— Твърдяха, че ги бил пратил самият Химлер.

„Аненербе“? Замислих се за келтския възел, който ми бяха изпратили на телефона. Възможно ли беше тази нацистка организация все пак да е замесена? Да не би някое нейно отроче все още да работеше за нея през 2021 година, колкото и абсурдно да звучеше това?

— Намериха ли руините? — повторих въпроса.

Старецът отново се засмя, при което от устата му сякаш се изтръгнаха предсмъртни хрипове. След това си прочисти гърлото.

— Довериха ми се, защото бях главен секретар на кмета на Акуила, който беше член на фашистката партия на Мусолини. Но майната им, нямаше да помагам на нацисти — отсече той. Псувнята го изненада. Сложи ръка пред устата си. — Прости ми, Господи!

Реших, че отдавна е прехвърлил деветдесетте.

— Какво не им казахте? — попита Козимо.

— Защо ви интересува?

— Търсим един римски храм.

— Храм ли?

— Строго погледнато, една крипта в него.

— Мавзолей — допълних аз, — гробница.

Погледна ни със замъглен поглед. Трябваше да сме искрени, за да изкопчим истината от него.

— Гробът на Пилат Понтийски — поясних аз.

Той мълчеше. Дълго.

— Значи така стоят нещата — заяви накрая.

— Как? — попита Козимо.

— Пикае ми се.

Забави се. Върна се и тежко се отпусна на един стол.

— Малко по-нагоре по хълма се намират руините на един римски амфитеатър. В качеството си на туристическа атракция е малко жалък. Никой не проявява интерес към него.

Двамата с Козимо се спогледахме.

— Ако блаженият Пилат лежи погребан там, това откритие сигурно ще привлече туристи — предположи старецът и се изкиска. — Наистина би помогнало на младежите тук. Както казах, руините са известни най-вече като амфитеатър от времето на Римската империя. Не съм чувал за храм. Но до XVIII век на това място е имало християнска църква. После освещаването на земята е било отменено и тя е била преместена. Казаха, че парцелът, върху който била построена, бил свързан с езичеството. Но сигурно се дължало и на факта, че селото било преместено малко по-надолу в долината заради опасността от свлачища. Дядо ми е разказвал, че преди са наричали това място „Покоя на палача“.

5

Отец Томазо се съгласи да дойде с нас и да ни покаже забравения исторически паметник. Тръгнахме нагоре по хълма с колата, придвижвайки се по един неравен черен път, върху който се лееше дъжд.

Старецът ни даваше напътствия откъм седалката до шофьора, докато минавахме по лъкатушещ коларски път. Хълмът беше осеян с дървета и тук-там заоблени камъни и скали, на чийто връх можеше да се качиш. На места теренът беше прорязан от скални процепи. Когато оглеждах извивките и възвишенията на някоя местност, често се замислях, че природата винаги е изглеждала по този начин. Което, разбира се, не беше вярно. Земята беше жив организъм. В Книга на Еклисиаста[117] пишеше, че родовете идват и си отиват, но земята си остава все същата. Наистина беше така. Слънцето изгряваше и залязваше. Всички реки се изливаха в океана, но той никога не се напълваше. Събитията щяха да се повторят. Нямаше нищо ново под слънцето. Това сигурно се отнасяше и за тази местност по времето на Римската империя. Не се е различавала много от днешното си състояние. Може би Пилат Понтийски е реел поглед над съвсем същите околности.

„Покоя на палача“.

Възможно ли беше той да е бил този палач?

— Често си играех тук като дете — разказа ни отец Томазо. — Старите хора твърдяха, че в далечни времена селото се намирало чак тук горе. След чумата през XVII век и две сериозни свлачища, предизвикани от земетресения, го преместили по-надолу в долината. В края на XVIII век освещаването на църквата било отменено. Била изоставена наред със старото село. Като деца обичахме да си играем наоколо. Двайсет години преди това някакво момче паднало в един кладенец и умряло. Бяхме убедени, че тук горе има призраци. По онова време руините на църквата все още си бяха на мястото, но през войната ги използваха, за да построят едно укрепление. Аз самият не съм идвал тук от много години.

Паркирахме под един явор и тръгнахме нагоре по едно възвишение, вървейки по екопътека. Отец Томазо се осланяше изцяло на един бастун. Изненадващо пъргав беше за възрастта си. По едно време теренът започна да се спуска рязко надолу и той ни каза да спрем. Кръглата долина под нас оформяше нещо като огромна купа насред местността.

— Тук — заяви отец Томазо, махвайки с дясната си ръка.

Не го разбрах. Тук? Козимо също изглеждаше объркан. Огледахме местността.

— Римският амфитеатър се е намирал там долу — обясни старецът. — Историците в Рим смятат, че е бил построен през 50 година пр.Хр. или по-рано.

С трепереща ръка ни показа къде са се намирали най-важните места. Амфитеатърът. Пазарът. Църквата. Селото надолу по хълма. Днес не беше останало нищо. Само казаното от стареца вдъхваше нов живот на миналото. Аз примижах. Миналото изплува пред очите ми през наполовина спуснатите ми клепачи. Трудно беше да си представиш, че тази пуста, неплодородна местност някога е представлявала изпълнено с живот културно средище, дом на безброй хора и животни. Пред очите ми изникна кръглият амфитеатър със сцената му. Складовите помещения. Статуите. Секторът, отреден за публиката и изпълнен с малки и големи дюкяни и палатки. Клетки с диви зверове, заловени в Африка. Вятърът сякаш донасяше виковете на развълнуваните хора, музиката и рева на изложените на показ диви животни. Сега природата беше завзела тази местност. Там, където хората били подчинили терена на волята си, днес имаше дървета, храсти и гъсталаци.

Отец Томазо нямаше сили да слезе надолу по хълма с нас. Седна върху един голям заоблен камък под разхлаждащата сянка, хвърляна от едно дърво, а двамата с Козимо тръгнахме по стръмната пътека.

Действително се виждаше по някоя и друга руина там долу. Малки сиви колони, приличащи на изпочупени зъби. Няколко стъпала, обрасли с шипка. Тук-там съзирахме очертанията на основите на големи сгради. Италия беше пълна със забравени исторически паметници, които бяха по-впечатляващи от тези тук. Няколко минути бавно се разхождахме из тревните туфи и големите заоблени камъни. Къде ли се е намирал храмът преди две хиляди години? Римските храмове обикновено били разположени на централни места в градовете. Най-често при най-важния площад, форума. Били издължени и издигнати върху извисена основа, подиум. Над входа откъм късата страна най-често имало триъгълен фронтон[118] с колони. Храмовете били вдъхновени от етруските светилища, чийто прототип от своя страна били гръцките храмове. На село най-често ги построявали на свети места, разположени нависоко. Така хората ги виждали откъм долината. Боговете можели да се любуват на гледката, откриваща се отгоре, и да следят заниманията на поклонниците си.

Сега обаче не беше останало нищо. Така че, строго погледнато, търсехме перфектния парцел и в най-добрия случай обраслите основи на нещо, което някога може би е било римски храм.

През V век, когато римските богове потънали в забвение и християнството се наложило, храмовете били оставени да се рушат. Някои били съборени, а други — превърнати в християнски църкви или обществени сгради. Храмът на Ромул при Римския форум в Рим бил осветен като църква през 527 година. Католическата базилика „Света Мария и мъчениците“ преди се е казвала Храм на всички богове. Днес беше известна като Пантеона.

Оттук долу, където някога се е намирал амфитеатърът, можехме да проследим едно хилядолетно речно корито до местоположението на някогашното село и една църковна кула сред новото в далечината. Гледано от тази позиция, едно възвишение на запад от тези руини би било перфектното място за езически храм.

Козимо проследи погледа ми. Погледна нататък към долината. А после нагоре към възвишението. Видях, че си мисли същото. Нямаше нужда да казваме каквото и да било. Изкачихме се нагоре сред гъсталака и стигнахме до върха на възвишението.

Беше равен. Голям. Обрасъл с дървета и храсти. Но нямаше нито един голям заоблен камък. Сякаш върхът е бил разчистен и заравнен, а после пак е обрасъл.

Обърнах се и обходих местността с поглед — амфитеатъра, хълмовете, склона към долината, на който е било разположено старото село и в чието подножие в момента се намираше новото. Разположението беше перфектно. Къде бих построил храм, ако бях римски строител? Няколко минути се разхождах напред-назад, подритвайки тревните туфи и оглеждайки терена.

В момента биха ми послужили георадар, дрон и екип от копачи. Но разполагах само със себе си и очите си. И крака си, който подритваше тревата и ровеше земята.

На едно място, където пръстта беше дебела само няколко сантиметра, намерих плосък камък. Започнах да рина земята и тревата. Накрая клекнах и разрових колкото може повече от горния слой с ръце.

Камъкът беше с размер 60х60 сантиметра. Квадратен. Плосък. Изсечен с точност до милиметъра.

Обърнах се към Козимо.

— Храмът!

Деветнадесета глава

Руините на храма

1

Амитерно, петък

Поседни до мен, любими, разкажи ми какво е станало, след като мен вече ме е нямало.

Скъпа моя Даян, ти вече не си сред нас. Но аз сядам до теб и нежно сплитам пръсти с твоите. От създаването на света досега са умрели над сто милиарда души. Всеки един от нас представлява топяща се снежинка. Животът ни е само зирка слаба светлина между две идеално черни вечности.

Местността беше окъпана в блещукащата слънчева светлина. Денят беше горещ. Двамата с Козимо оставихме колата на един импровизиран паркинг, устроен на хълма над района на копаене. Отрядът от археолози на МНД пристигна бързо. Първите екипи бяха на място още вчера вечерта. Останалите пристигнаха през нощта и сутринта. Булдозери, трактори, минибагери, камиони. Контейнери, пълни с техническо оборудване и инструменти. В момента един екип изкопаваше пръстта, пясъка, тревата и торфа, покрили основата на храма.

Търсеха миналото.

Двамата с Козимо спряхме за малко, за да ги наблюдаваме как работят, след което слязохме по хълма и тръгнахме към района на копаене. Бяха закрепили алуминиева стълба без парапет за склона, по който се стигаше до храма. Издигаха платформа с бараки за живеене на равното пространство до амфитеатъра, точно под хълма, върху който се копаеше. Техническите ръководители на работниците имаха своя собствена барака. Две долепени една за друга бараки служеха за обща стая и столова.

Аз самият отдавна не бях работил на колене, събирайки мръсотия под ноктите си. Припомних си първите ми стъпки като археолог през 90-те години. Мистрия, четка със стоманени зъбци и обикновена четка. Гребло и лопатка, сито и градински маркуч. Нивелир на тринога и теодолит. В днешни времена високотехнологични дронове щателно изследваха района на копаене. Георадар, магнитометър, измервателен уред за съпротивление. Техническо оборудване, за което ти трябваше магистърска степен по инженерни науки, за да разбереш как се използва.

Двамата с Козимо поздравихме техническия ръководител на археолозите и научните ръководители под негов надзор. Той беше пълен, енергичен французин с гъста брада. За радост на Козимо много от ръководителите пушеха цигари и лули, така че той запали своята лула без никакви угризения.

Присъствахме на една среща относно по-нататъшния план за копаенето, след което бавно започнахме да се разхождаме наоколо, наблюдавайки работата.

Около два часа следобед археолозите, които отговаряха за финото разкопаване, вече бяха стигнали до останките от основите на храма с размер 15х30. За щастие, горният слой свободна маса, който ги покриваше и който се състоеше главно от пръст, мухъл, пясък и дребни камъни, не беше много дълбок. Част от пода на основите беше украсена с мозайка. Най-интересен беше входът към частта под земята. Намираше се вляво от главния вход. Беше затрупан с камъни и пръст. Да не би стълбите към подземната част да водеха към крипта? Или може би тя е служила само за склад? Двамата с техническия ръководител на археолозите измислихме план за изкопаването на пръстта и камъните. Работата бързо напредваше. По време на една от почивките се обадих на Макнамара, за да го уведомя докъде сме стигнали. Той не спираше да ме хвали и поздравява, а накрая ми съобщи, че вече си е купил самолетен билет, за да може да следи начинанието.

— Няма да изпусна това! — възкликна той, при което гласът му прогърмя.

2

На здрачаване двамата с Козимо тръгнахме обратно към хотела. Той тъкмо беше паркирал, когато телефонът ми иззвъня. Обикновено не вдигах на непознати номера, но по кода на държавата, 44, разбрах, че ме търсят от Великобритания. МНД? Неуверено се обадих.

Чух тънък младежки глас.

— Здравейте. Обажда се Анджелика Зели, репортер от „Гардиън“.

— Добър ден? — въпросително отговорих аз.

— Обаждам ви се във връзка с разкопките в Амитерно.

Това ме изненада. Малко хора знаеха за разкопките. Репортер от местния вестник направи една снимка и написа кратка статия относно археологическото проучване на района, част от национален проект, свързан с руините от времето на Римската империя. Не се споменаваше нищо нито за Пилат, нито за истинската ни цел.

— Така ли? — отговорих аз, очаквайки да чуя още.

Козимо, който тъкмо слизаше от колата, ме погледна въпросително.

— Едва ли е неоснователно да се предположи, че разкопките са свързани с писмото, което сте намерили в гроба на Ириней, нали така? — попита репортерката.

— Аз съм археолог. Все пак търсенето на руини е част от работата ми — уклончиво отговорих аз.

— Писмата на Атик Сенецион ли ви помогнаха да определите района на търсене?

Анджелика Зели беше добре осведомена. Само ограничен кръг от хора бе запознат със съдържанието на писмата, които Атик Сенецион беше написал преди две хиляди години. Хората от колекцията „Шойен“. МНД. Аз и Козимо.

Кой беше информаторът на „Гардиън“? Колко знаеше тази репортерка? Съществуваха ли непознати връзки между изнесената информация, свързана с разкопките, и тайнствените следи, които ми бяха изпратили?

— Съгласен ли сте да ми дадете интервю? — попита репортерката.

По принцип бих отказал подобно предложение. Но помислих, че би ми било от полза да се срещна с нея и да проверя колко знае. И кой беше източникът ѝ.

— Утре към дванайсет — предложих аз.

Щом се прибрах в хотелската си стая, прегледах уебсайта на „Гардиън“. Там не се споменаваше нито дума за разкопките. Странно. Репортерката знаеше за връзката между писмото на Пилат и тези на Атик Сенецион, така че беше съвсем логично да напише статия за това. Обадих се на „Гардиън“, за да се уверя, че наистина имат служителка на име Анджелика Зели.

Никога не бяха чували за нея.

Двадесета глава

Криптата

1

Амитерно, събота

Нетърпеливите хора не биваше да се занимават с археология. В събота двамата с Козимо станахме рано сутринта и развълнувано наблюдавахме разкопките. През нощта екипите от копачи бяха работили по разчистването на стълбите и бяха открили горната част на бяла мраморна врата.

Погребалната камера на Пилат Понтийски?

Разчистваха стълбите на ръка. Стъпало по стъпало. Дециметър по дециметър. Само по себе си стълбището представляваше огромна дупка, запълнена с пръст, пясък и дребни камъни. Налагаше се да копаят внимателно само покрай стените и при стъпалата, за да не изстържат горния им слой. Техническият ръководител предположи, че стълбището ще бъде разчистено в рамките на следобеда.

Към дванайсет един студент по археология ме извади от среща с ръководителите. Репортерката от „Гардиън“ беше пристигнала.

Анджелика Зели — или както и да беше истинското ѝ име ме чакаше на плочките до платформата с бараките. Беше хубава и изглеждаше стилно. Слаба. Добре облечена. Черна афроприческа. Перука? Тежък грим. Огромни слънчеви очила марка „Гучи“.

Не се оставих да ме заблуди. Разпознах я. Това беше младата жена, която ме преследваше, дегизирана като жена на име Анджелика Зели.

„Ох, момчето ми“ — каза татко и въздъхна.

Жената се усмихна. Тънки устни. Дребни бели зъби.

— Белтьо — сухо и официално се представих аз.

— Анджелика Зели — бързо отговори тя. — Благодаря ви, че ми отделихте време.

Дикцията ѝ създаваше асоциации с британската висша класа и следобедния чай — впечатление, което не можеше да се подправи. Имаше изискано, самоуверено излъчване. Въпреки това у нея се усещаше и нервна сдържаност. Извади тефтер със спирала и химикалка от чантата си. Добре се справяше с ролята на репортерка.

Седнахме на една маса пред бараката на ръководителите. Не би било умен ход да ѝ кажа, че от „Гардиън“ нямат представа коя е и че я познавам. Трябваше да си послужа с хитрост, за да разбера самоличността ѝ и за кого работеше. Тя ли ми беше изпратила всичките онези съобщения? Защо?

Тя нервно си прочисти гърлото.

— Професор Белтьо, бихте ли разказали на читателите ни какво търсите при тези разкопки?

Никога не бях чувал някой репортер да споменава читателите по този начин. Включих се в играта от чувство за дълг. Отговорих ѝ, вживявайки се в думите си — използвах изрази от типа на „загадките на миналото“, „полета на историята“ и „мистериите, скрити от мухъла“. Не споменах абсолютно нищо за Пилат Понтийски.

Тя попита за писмото, което е написал до Тиберий, и за писмата, написани от Атик Сенецион до сина му в Рим.

— Откъде знаете за писмата от Сенецион? — поинтересувах се аз.

— Имам добри източници — заяви тя, като преди това се засмя, отклонявайки въпроса.

После продължи нататък. Аз избягвах да отговарям директно на въпросите ѝ елегантно като политик. Тя ми задаваше допълнителни въпроси, издаващи колко много знае. Аз отговарях неясно. Зад това изпълнено с любезност уважение, което се правехме, че си засвидетелстваме, се криеше истината, която и двамата знаехме — че играем игра. През цялото време се опитвах да разбера какво става. Защо тя поиска да се срещнем? Каква беше причината да ми задава всички тези въпроси, чиито отговори очевидно знаеше? Коя беше тя?

След интервюто ми направи няколко снимки пред разкопките.

— От „Гардиън“ не могат ли да си позволят да изпратят отделно фотограф? — нападателно попитах аз.

— Аз самата също се справям добре.

Преди да ми благодари за интервюто, ми съобщи, че щяла да остане в района за няколко дни, за да събере материал за разкопките.

Намерих Козимо при стълбището на храма. Беше застанал на върха му и смучеше лулата си, наблюдавайки разкопаването.

— Добре ли мина интервюто? — попита ме той.

— Това беше тя.

— Коя?

— Знам, че ме мислиш за малко странен, но това наистина беше тя. Жената, която ме следи от няколко седмици.

— Не говориш сериозно.

2

След два часа ме помолиха бързо да отида в бараката на ръководителите на разкопките. Трима от тях, сред които беше и техническият ръководител, се бяха надвесили над една маса и оглеждаха снимка, направена от въздуха. Той вдигна поглед.

— Проучихме околностите с дронове и георадар, както е по процедура — обясни ми после и се вгледа в снимката.

Върху нея се виждаха два оградени с червен флумастер квадрата.

— Храмът — каза техническият ръководител, посочвайки по-малкия квадрат. — Но това какво е?

След това очерта с пръст една много по-голяма структура, разположена по-нагоре.

— Голяма конструкция — отсече той. — Не каза ли, че храмът бил свързан с някакъв дворец?

— Дворецът на Пилат Понтийски — потвърдих аз.

Техническият ръководител не спираше да потупва големия квадрат.

— Значи ни чака още работа, щом свършим с храма — отсече той и се усмихна.

3

Късно следобед екипите от копачи разчистиха цялата мраморна врата, водеща към криптата.

Техническият ръководител извика мен и Козимо да отидем при него. След това слязохме по покритото с пясък стълбище, минавайки покрай застаналите от двете му страни археолози.

— Voilà! — заяви ръководителят, махвайки театрално с ръка към вратата.

Великолепната тежка мраморна врата беше украсена с релефи и заобиколена от три огромни каменни блока: един солиден трегер, поставен върху две колони.

— Как мислиш? — попита ме Козимо.

— Погребална камера! — отсякох аз. — Никога не биха сложили врата, направена от скъп мрамор с толкова много усилия, на обикновен склад.

Не бяхме сигурни как да я отворим и ни отне един час да намерим някакво решение. Работниците поставиха две хидравлични бутала между едната стена на стълбището и вратата. Предпазиха мраморното ѝ покритие с помощта на дъска, пъхната между нея и буталата. След това внимателно започнаха да засилват натиска върху буталата, отваряйки я сантиметър по сантиметър. Тя поддаде с проскърцване. Лъхна ни струя застоял въздух. Вратата бавно се отвори. Когато разстоянието между нея и рамката беше около трийсет сантиметра, буталата и дъската паднаха поради получилия се ъгъл.

Отворът беше достатъчно широк, за да се промуши някой слаб човек. Аз осветих пространството вътре с джобното си фенерче. Стълбището не представляваше кой знае какво. Криптата обаче беше богато украсена. Мозайка, покрита със слоеве прах. Един бюст в ниша в една от стените.

Погребална камера.

Със сигурност беше това.

„Добра работа, Бьорн“ — похвали ме татко и се усмихна.

4

„(…) Преизподнята не може да Те хвали; смъртта не може да Те славослови; онези, които слизат в рова, не могат да се надяват на Твоята вярност“.

Така пишеше Исаия[119]. И все пак трябваше да изчакаме.

Минаха няколко безкрайни часа, докато работниците проветриха и подготвиха погребалната камера. Както и в Египет, в такива помещения, които са били затворени в продължение на хиляди години, могат да се образуват следи от опасни гъби. За всеки случай раздадоха на археолозите предпазни маски. След като най-накрая решиха, че въздухът е безопасен, ми позволиха да вляза в погребалната камера. Тъй като бях слаб, лесно се шмугнах в тесния отвор. Козимо, който беше пълен, успя да се промуши вътре след серия от болезнени пъшкания. Дори и след проветряването въздухът в криптата беше застоял. В него се усещаше миризмата на камъни, прах и отминали векове, затворени под земята.

— Боже господи — прошепна Козимо, изпълнен със страхопочитание.

Огледах помещението в едната и в другата посока, местейки ръчния прожектор. Без съмнение се намирахме във великолепна гробница, достойна за обичан държавник. Подът беше покрит с мозайка, изобразяваща мотиви от римската митология. Сводестият таван беше украсен. На варовиковите стени бяха окачени плочки, изписани с латински сентенции. В сводести ниши бяха поставени вази и гърнета. В стените между колумбариите с урни, може би пълни с прахта или костите на близките или наследниците на Пилат, бяха изсечени релефи. Богове, грифони, нимфи с лири, войници, бойни колесници, теглени от коне.

Към нас се присъединиха още членове на екипа от археолози. Всички говореха шепнешком в израз на страхопочитание и уважение. Накрая тръгнахме заедно из криптата, като се любувахме на украсата, обсъждахме детайлите ѝ и правехме снимки.

Върху един подиум насред помещението беше поставен мраморен саркофаг. Издигаше се като миниатюрна планина. В краищата на капака бяха изсечени разцъфнали лиани. Двете дълги страни бяха украсени с релефи на римски богове. Опитах се да вдигна капака. Твърде тежък беше. Прокарах пръсти по долната му част. Мраморът под слоя прах беше гладък като кожата на девица.

В едната къса страна, която приех за долния край на саркофага, с прави линии беше изсечено името на починалия:

PONTIVSPILATVS

След първоначалния повърхностен оглед погребалната камера се опразни. Екип от работници трябваше да я почисти. Освен това двама се заеха с изследването на окачващия механизъм на тежката мраморна врата, за да видят защо е заяла. Тримата с Козимо и техническия ръководител бавно тръгнахме към бараките.

Хвърлих поглед към приятеля си, докато отпивах от чаша с прясно приготвено кафе. Той беше запалил лулата си.

— Имам една теория относно жената, която ме преследва — съобщих му аз.

— Илюминат? — сухо попита той. — Или розенкройцерка?

Отне ми една секунда, докато разбера, че ми се подиграва. След това се засмя, изпускайки тютюнев дим през ноздрите си.

— Възможно ли е да работи за МНД? — предположих аз.

— МНД ли? Че защо?

— Подозирам, че Уилям Макнамара я е пратил да ме наблюдава.

— Той не е ли работодателят ти?

— Не ме познава. Не и лично. Може да я е наел, за да ме държи под око.

— Защото?

— Възможно ли е да ми няма доверие?

— Тогава не би те наел.

— Знам, че звучи странно. Но поразсъждавах малко на тази тема. Младата жена винаги знае къде съм. Наясно е с кого отивам да поговоря, къде съм отседнал и какво ще правя. Флоренция. Рим. Сан Марино. У дома в Осло.

— Същото се отнася и за човека на Луиджи Парчели.

— Не съвсем. Тони Еспозито беше скрил проследяващо устройство в куфара ми. Това обяснява как винаги изникваше на мястото, на което съм, впоследствие. Жената сигурно предварително е знаела къде ще отида. По всяко едно време. Дори и преди да стигна до съответното място. В Рим седеше пред хотела и ме чакаше. Откъде въобще знае, че съм в Амитерно? Казал съм само на един човек. Уилям Макнамара.

— И на италианските власти.

— Съмнявам се да са пратили някого да ме следи заради археологическо начинание в Италия.

— Възможно ли е да следи телефона ти?

— В такъв случай би дошла впоследствие. Но винаги е била на правилното място, след като съм уведомявал Макнамара за плановете си. Градовете, в които съм ходил. Хотелите, в които съм отсядал. Хората, с които съм щял да се срещна. Абсолютно всеки път, когато предварително съм го уведомявал какво ще правя.

5

След като си изпих кафето, отидох до руините на храма и седнах върху един куфар с инструменти. Над входа на криптата беше издигнато скеле от алуминиеви тръби, върху които беше опънат здраво брезент. Оттук се обадих на Макнамара. Той веднага ми вдигна.

— Белтьо! — прогърмя гласът му. — Как върви?

— Проникнахме в криптата.

Подробно му описах погребалната камера.

— Фантастично, професоре. Започвам да разбирам защо Даян не спираше да те хвали толкова.

Така ли е правила? Преглътнах този въпрос и му съобщих, че всички — археолози, копачи и работници — ще ходим в един ресторант в Акуила към седем вечерта, за да го отпразнуваме.

— Изпратете ми сметката! — заръча ми Макнамара. — МНД със сигурност трябва да поеме разходите за това празненство.

— Сърдечно ви благодарим — отвърнах аз и направих пауза за засилване на ефекта. — Между другото, мисля, че трябва да ти кажа нещо.

— Давай смело.

— На една от стените в криптата има окачен мраморен плакет с надпис, който техническият ръководител настоява веднага да изпратим в Рим за анализ.

— Така ли?

— Не разбирам закъде бързаме, но той настоява.

— Какво пише на плакета?

— Възхвала на един римски военачалник в Британия.

Престорих се, че съм забравил за възхищението, което Макнамара изпитва към мъжа, завладял част от остров Великобритания, Гней Юлий Агрикола, и магистърската му теза на тази тема.

— Така ли? Кой?

Басовият му глас трепереше от вълнение.

— Някой си Гней. Според техническия ръководител на плакета били посочени други години, свързани със завладяването на Британия.

— Гней Юлий Агрикола?

Това негово възклицание звучеше като свлачище.

— Той завладял…

— Знам кой е! Какво пише на плакета?

— За да съм напълно откровен, латинският ми не е много силен — признах аз, засмивайки се фалшиво. — Според техническия ръководител написаното измества римското нашествие на Британия с няколко десетилетия.

— Белтьо, би ли ми направил една услуга?

— Разбира се.

— Можеш ли да снимаш текста и да ми го изпратиш?

За щастие, не можеше да види широката ми усмивка. Не само се беше хванал на въдицата, ами я бе захапал здраво и се подмяташе като дива сьомга. Ако младата жена наистина работеше за него, както предполагах, довечера щеше да я накара да слезе в криптата, за да направи няколко снимки.

— Днес е невъзможно — излъгах аз. — Погребалната камера е затворена.

— Затворена ли?

— До рано сутринта. Измервателният екип трябва да определи точните ѝ размери. Така че ни помоли да я оставим на негово разположение, докато не тръгнем към Акуила довечера.

— Тогава по-късно вечерта?

— Всички ще сме в Акуила. Утре мога да снимам плакета. Или не. Техническият ръководител каза, че на зазоряване щял да го предаде на екипа, който ще замине за Рим към седем. Но ако успея да стигна…

— Кажи ми друго — как се охраняват разкопките?

Разговорът вървеше в правилната посока.

— Районът е заграден, но почти няма охрана. Никой не знае с какво се занимаваме и още по-малко какво сме намерили. Освен една Анджелика Зели. Не съм ти споменавал за нея. Репортерка от „Гардиън“. Наехме група охранители, които ще пристигнат от Рим утре.

— Хубаво, Белтьо, хубаво.

Приключихме разговора, след което устните ми се разтеглиха в лукава усмивка.

6

Към шест и половина екипите се събраха, за да тръгнат заедно към Акуила. Ръководителите бяха поръчали два автобуса. Наложи ми се да използвам цялата си убедителност и професорския си авторитет и да напомня, че операцията е моя, за да накарам техническия ръководител да освободи и местните пазачи, които охраняваха разкопките.

— Заслужават да отидат — настоях аз. — Освен това аз ще остана да снимам криптата отвътре.

— Няма ли да дойдеш? — попита ръководителят.

Отклоних въпроса, убеждавайки го, че внимателно ще затворя вратата на криптата, преди да си тръгна.

След като автобусите потеглиха, седнах на един камък горе на склона, откъдето можех да наблюдавам случващото се долу.

Тя явно беше чакала автобусите в селото. След десет минути се появи на коларския път с белия си скутер. Накрая го избута под един храст, доста далеч от амфитеатъра, и окачи каската си на дръжките. Тръгна по горската пътека, водеща към разкопките, отмести куките, с които беше затворена вратата на оградата около тях, и се шмугна през нея. След това спря и зачака. Може би се страхуваше, че към нея ще се втурне глутница побеснели ротвайлери.

Аз пък се спуснах надолу по склона и се промъкнах в криптата. Изгасих прожекторите и клекнах зад саркофага.

Не след дълго я чух как слиза по стъпалата. Допирът на подметки до пясък. Щом застана на входа на криптата, включи едно фенерче. Светлината му трептеше насред мрака в погребалната камера.

Тя затърси измислен плакет.

Рязко се изправих и насочих джобното си фенерче право към мутрата ѝ. Тя толкова се стресна, че леко изписка.

Включих прожекторите.

— Извинявай — казах изключително нападателно, — уплаших ли те?

Тя се сви и се притисна към стената, прикривайки очите си от светлината. Не носеше нито перука, нито грим, нито слънчеви очила. Сега беше просто себе си. Симпатична млада жена. В края на тийнейджърските си години, дори може би в началото на двайсетте. Сега вече със сигурност знаех, че Макнамара я е пратил да ме следи. Наблюдавала е всичко, което съм правил през последните няколко седмици. Защо? Макнамара лично ми повери тази задача. И все пак ми нямаше доверие.

— Коя си ти? — попитах аз.

Тя само ме погледна инатливо в очите.

— Знам за кого работиш — заявих аз.

Тя сбърчи чело, сякаш искаше да каже „за кого“.

— Уилям Макнамара. От Международното научно дружество — продължих аз. — Защо ме следиш?

Тя погледна встрани, без да каже нито дума.

— Виж какво, играта свърши. Следиш ме от дни. Седмици! Флоренция. Рим. Слезе тук долу, защото разказах на Макнамара за един плакет, който знаех, че би го заинтересувал. Измислих си го.

Изведнъж устните ѝ се разтегнаха в самодоволна усмивка.

— Във Флоренция ли ме забеляза за първи път?

— Да?

— Тогава вече отдавна те следях.

В ума ми се загнезди едно ново подозрение, за което досега не се бях замислял.

— Ти ли хакна профила ми в уебсайта на университета?

— Не беше особено трудно. Трябва да поработите над киберсигурността си.

— Когато си проникнала в сървъра, от МНД още не ме бяха наели.

— Направих го по моя инициатива, а не на Уилям. Предложих му да те държа под око и той се съгласи. Не беше сигурен какво да мисли за теб.

— Ти си предложила да ме държиш под око?

— Мхм.

— Защо реши да ме шпионираш?

— Имам си причини.

— Уилям ти е казвал какво ще правя всеки ден. И къде съм щял да ходя.

— Разочарована съм, че чак сега осъзнаваш това.

— Защо ти?

— Какво ми е на мен?

— Нищо. Просто питам защо е дал тази задача именно на теб.

— Защото и без това възнамерявах да те следя.

— Но защо…

— Познавам го, откакто съм се родила.

Не разбирах абсолютно нищо.

— След като мама умря, споделих на чичо Уилям, че възнамерявам да те следя. Обеща да ми помогне, като ми казва за плановете ти, за да мога да го държа в течение относно теб. Не го приемай лично.

— Чичо Уилям?

— Не по кръв. А покрай мама.

Долових треперене в гласа ѝ.

— Какво общо има майка ти с това?

— Всичко.

— Коя е майка ти?

Тя се поколеба за миг, преди да отговори:

— Даян. — След това кимна в знак на потвърждение. — Даян беше майка ми.

7

Не можех да опиша объркването си с думи. Нямах представа, че Даян е имала дъщеря. Познавах я — или поне си мислех, че я познавам! — от повече от двайсет години, обичах я от повече от двайсет години, обожавах я, липсваше ми, научавах за всеки от браковете ѝ, изпитвайки разкъсваща ревност.

Но никога не бях чувал да е имала дъщеря.

Сега, докато наблюдавах тази съвсем млада жена пред мен — слабата фигура, меденорусата коса, намека за лунички и начина, по който в ириса ѝ се смесваха най-различни цветове, подобно на калейдоскоп — ясно виждах, че прилича на нея като млада.

— Съжалявам — казах аз. Сега вече моят глас трепереше. — Не знаех, че Даян е имала дъщеря.

Колко малко съм означавал за нея, щом дори не ми беше казала, че е родила.

— Не те видях на погребението — добавих аз.

— А аз теб — да.

Очите ѝ бяха плувнали в сълзи.

— Как се казваш? — попитах аз и си прочистих гърлото.

— Анджелина.

Не се сдържах и се усмихнах.

— Красиво име. Съжалявам, просто съм изненадан. Мислех си, че познавам Даян достатъчно добре, за да знам, че има дъщеря.

Неловко се засмях.

Изведнъж Анджелина започна да плаче.

— Има още нещо — каза тя.

Разбира се. Винаги имаше още нещо.

Тя ме погледна право в очите.

Преглътна.

Прочисти си гърлото.

Когато заговори, гласът ѝ беше задавен:

— Ти си моят баща.

8

Времето сякаш спря за няколко безкрайни секунди.

Противно на теориите на относителността на Айнщайн и космологичните модели на Хокинг и в съответствие с мистериите на квантовата физика.

Криптата, саркофагът на Пилат и Анджелина бяха станали част от реалност, в която времето и пространството бяха само хипотетични величини и която се налагаше като единствения и неоспорим център на вселената в продължение на много кратко време.

Ти си моят баща.

В мига, в който тази реалност изчезна, аз ахнах и залитнах назад. Казаното от Анджелина се беше взривило в сърцето ми, подобно на водородна бомба, тежаща няколкостотин тона. Пищеше в ушите ми като ехото от някакъв наутофон.

Ти си моят баща.

Това беше невъзможно!

От биологична гледна точка не беше. През онова лято, което прекарах с Даян, спах с нея трийсет и четири пъти. Реших, че се подразбира, че тя взима противозачатъчни. Дори и да беше забременяла, би ми казала. Връзката ни приключи внезапно. Въпреки това е нямала причина да пази факта, че е бременна, в тайна. Да не би да се е страхувала, че ще настоявам да се омъжи за мен? От финансова гледна точка не би ѝ трябвала детска издръжка от главен асистент доктор по археология на държавна работа. Значителното богатство на семейството ѝ беше разпределено из тайни сметки в стари европейски банки.

— Съжалявам — каза Анджелина. Все още беше разстроена. — Не знаех как да ти съобщя.

От устата ми не излизаше никакъв звук.

— Затова исках сам да се досетиш — добави тя, сякаш напълно разбираше, че все още не съм си върнал способността да говоря, и се опитваше да подходи с уважение към състоянието ми.

За един миг бях станал нечий баща.

Тя извади един плик от задния си джоб и ми го подаде. Беше залепен.

Върху него пишеше: „За Бьорн“.

С треперещи пръсти го отворих и извадих листа, който беше в него.

Писмото беше написано с извития почерк на Даян върху дебела жълта хартия на редове.

Двадесет и първа глава

Писмото

Лондон, 24 май 2021 година

Скъпи мой Бьорн,

Когато четеш тези думи, аз вече ще съм си отишла. Ако всичко мине така, както си го представям и се надявам, току-що си научил, че имаш дъщеря.

Анджелина. Красиво име, нали? Малък ангел.

Повярвай ми, Бьорн, тя наистина е ангел. Красив и умен млад човек. Можеш да се гордееш с нея. С нашата дъщеря.

С мен обаче… Откъде да започна? Позволи ми първо да те помоля за прошка. Поведението ми спрямо теб може да се опише само с една дума: позорно. Може би ще разбереш колко дълбоко се разкайвам, когато дори няма да мога да ти кажа всичко това в лицето, както би трябвало и както заслужаваш. Принудена съм да го напиша засрамена и към края на живота си в писмо, което дъщеря ни да ти предаде, след като напусна този свят.

С тогавашния ми приятел се бяхме разделили за известно време, когато изведнъж те видях да стоиш в библиотеката на МНД като някой изтощен ученик. Това, че се влюбих до уши в теб, не беше преструвка от моя страна. Не знам дали не отворих сърцето си за теб, защото бях сърдита на приятеля си. Наистина се влюбих в теб, но през цялото време копнеех да съм с него. След лятото, което прекарах с теб, отново се събрахме.

Онази нощ в Рен льо Шато, когато те напуснах, току-що бях научила, че съм забременяла от теб. А приятелят ми ме беше убедил да дам още един шанс на връзката ни.

Признавам, че постъпих непростимо спрямо теб. Повярвай ми: наистина те обичах. Но приятелят ми беше любовта на живота ми. Или поне така си мислех. Колко любови има една жена? Множество големи и малки? Или само една голяма и множество малки? Аз имах само една голяма. Не мога да го обясня по друг начин. За съжаление, не ти беше любовта на живота ми, Бьорн. Когато голямата ми любов поиска отново да се съберем, нямах друг избор. Бях млада и глупава и те нараних.

После стана каквото стана — разведохме се. Той не беше онзи, за когото го мислех и се надявах, че е. Това, че се разделихме като неприятели, е не само по негова вина, а и по моя. Нито един мъж, когото съм обичала след това, а все пак последваха още два брака и няколко връзки, — не успя да го измести от сърцето ми.

Оставих него и другите ми двама съпрузи да си мислят, че Анджелина е негова дъщеря. Той живя с тази мисъл чак до смъртта си. Разбира се, трябваше да му кажа истината. Но тя се превърна в нещо, което отпъждах от ума си и се опитвах да забравя. Или нещо, на което не обръщах внимание. Просто не исках да го приема. В ума ми Анджелина стана негова дъщеря.

Твоят сънародник, великият поет Ибсен, пише, че „ако лишите един обикновен човек от житейската заблуда, тогава вие ще му отнемете щастието“. Имал е предвид хора като мен. През всичките тези години Анджелина беше моята житейска заблуда. След няколко години почти забравих, че съпругът ми не е истинският ѝ баща. Бях избутала тази истина в най-тъмното кътче на ума си; сред тихия мрак, в който крием и потискаме всичко онова, от което ни е срам. Сигурно всички си имат своите достойни за презрение тайни, нали така? Мога само да се надявам, че ще ме разбереш. Ние сме само хора. Крехки като снежинки. Пълни с лъжи. И самозаблуди, срам, себепрезрение и позор.

Двамата с теб така и не бяхме наистина заедно, Бьорн. Аз съм виновна за това. Беше ни позволено да се порадваме един на друг само за няколко летни седмици. Знам, че те натъжих и ядосах, но добри ми Бьорн: не си го изкарвай на Анджелина. И тя като теб не знаеше нищо.

А сега ще ти подаря най-ценното ми притежание: дъщеря ни Анджелина.

Благодаря ти за всичко, добри ми Бьорн. Прости ми.

С обич, твоя Даян

Двадесет и втора глава

Признанието

1

Амитерно, събота

— Мама почина в деня след като написа това писмо — тихо каза Анджелина.

Не бях в състояние да ѝ отговоря.

Представих си Даян в болничното легло. Добре че не знаех как е изглеждала тогава. Онази Даян, която помнех, беше само няколко години по-голяма от Анджелина, която в момента стоеше пред мен.

Вероятно ме е обичала. Но не достатъчно.

Прочистих си гърлото, за да не може тъгата ми да си проличи в гласа ми.

— Чела ли си писмото? — попитах аз.

— Разбира се, че не. Мама го написа на теб.

— Разочарована ли си?

— От какво?

— Научи, че може би аз съм баща ти. Едновременно с това изгуби мъжа, когото си мислела за свой баща.

— Странно е. Наистина странно. Но да ти кажа, никога не съм била близка с него. Татко — съжалявам, все още го приемам за свой баща — винаги бе много зает. Беше бизнесмен, който се интересуваше повече от фирмата си и социалните събития, на които щеше да присъства, отколкото от мен и мама. Не бях много голяма, когато двамата се разведоха. Не ми е липсвал. И той като мен чувстваше уикендите, които прекарвахме заедно, като задължение. Винаги изпитвах облекчение, когато ме откарваше у дома неделя следобед.

— Независимо от това сигурно си се шокирала, когато си разбрала за… мен.

— Когато мама ми каза истината, много неща си дойдоха на мястото. Най-много от всичко на света исках да се запозная с теб. Бях чела за теб, а мама ми беше разказвала това-онова през годините, но все пак… Изведнъж ти вече беше моят баща, а не само известен археолог.

— Ти ли се погрижи от МНД да ме поканят на погребението?

— Помолих чичо Уилям да ти каже. И да ти запази стая в един хотел, в който работи моя приятелка.

— Тя ли прерови вещите ми?

— Аз бях. Съжалявам. Не исках да душа наоколо. Или може би исках. Все пак това направих. Приятелката ми ми отключи. Исках само да се опитам да те опозная. Да разбера що за човек си. Затова започнах да те шпионирам. Най-вече за да те наблюдавам. Да се докосна до теб. Да се подготвя малко. — Тук гласът ѝ изневери. — Sorry.

— Ела — подканих я аз.

Тя колебливо заобиколи саркофага. Противно на нервния ми характер, свенливостта ми и всичко, което ме определяше, я придърпах към себе си и я прегърнах.

Отначало усетих, че е вдървена и не знае какво да направи. Скоро обаче се отпусна.

— Никога досега не съм бил баща — споделих ѝ аз.

Тя се разплака и отново се притисна към мен. Сякаш цяла вечност стояхме така, прегърнати. Баща и дъщеря. Накрая сякаш аз станах нейно продължение и обратно. Въпреки всичко се познавахме само от няколко минути. Пуснахме се. Тя ме погледна свенливо.

— Не можем да стоим тук цяла вечер — напомних ѝ аз.

Тя учудено се огледа, сякаш едва сега осъзнаваше, че сме в погребална камера — криптата на самия Пилат Понтийски.

2

Петнайсет минути по-късно седяхме на една маса на тротоара в кафене на площада долу в селото. Тя си беше поръчала диетична „Кока-Кола“ с лед. Залезът придаваше на небето на запад леко червеникаво сияние. Из въздуха се носеше сладкото ухание на люляк. Говорехме си от известно време. За майка ѝ. За мен. За връзката ни онова лято преди цял един живот. Но най-вече за нея. Анджелина. Моята дъщеря. За живота ѝ и за това що за човек беше. Не споменахме бъдещето. Много въпроси бяха твърде големи.

— Не знаех как да се свържа с теб — призна ми тя. — Мама каза, че си малко скептичен по природа.

Срещнах погледа ѝ. „Страхувала си се да не те отхвърля — помислих си аз. — Толкова много приличаш на мен. Не знаеш дали си желана.“

Очите ѝ се насълзиха.

— Чела съм за теб. Знам, че обичаш шифри, ребуси и подобни неща. Така че реших, че ще откликнеш, ако направя нещата малко по-мистериозни.

Не се сдържах и се усмихнах. Най-накрая проумях всичко. Анджелина ми е изпращала ребусите, анаграмите и снимките. Нервно си прочистих гърлото и инстинктивно започнах да се държа като професор.

— Ти ми изпрати всичките онези странни съобщения.

Тя едновременно се изкиска и изчерви.

— За да разбера, че си ми дъщеря ли? — объркано попитах аз.

— Исках само да осъзнаеш, че Даян ти е родила дъщеря.

Някъде излая куче. Наблюдавах как една старица се клатушка през площада с мрежеста пазарска чанта в ръка.

— Но, Анджелина, нито един от ребусите и анаграмите не намекваше такова нещо.

— Напротив! Всички го намекваха.

— Опита се да ми разкриеш коя си чрез препратки към разследването ли?

— Разследване?

— Да? Убийството на Самуел Рицо. Изчезналото писмо.

— А?

— Постепенно успях да разгадая шифрите. Или поне някои от тях.

Анджелина ме погледна объркано.

— В нито един от шифрите не ставаше въпрос за разследването. Или за Рицо. Камо ли пък за пергаментите. Наистина ли си помислил това? Не, не. Не това беше контекстът им.

— Тогава за какво ставаше въпрос в тях?

— За теб и мама. А в някои — ами, за мен.

— За мен и Даян? И за теб?

Меката вечерна светлина леко осветяваше лицето ѝ. Виждах все повече от Даян у нея. Очите, носа, устните. Погледа. Фактите.

— Откъде да започна? — попита тя.

— Отначало — предложих аз и ѝ помогнах: — В първото съобщение, което ми изпрати, пишеше Familiar cyborg. Анаграма на Library of Magic.

Тя отпи от колата си.

— Така. Тази загадка я разреши. Но не докрай.

— Вълшебната библиотека се отнасяше за „Библиотека Медичи Лауренциана“, където наскоро беше убит Самуел Рицо.

— Грешка.

— За коя вълшебна библиотека става въпрос?

Анджелина се размърда.

— Мама ми разказа за онова лято, когато сте се събрали.

— Да?

— И за мястото, на което сте се срещнали за първи път.

Сърцето ми подскочи. Спомних си първия път, когато видях Даян, толкова ясно, сякаш беше вчера. В библиотеката на МНД в Лондон. Очите ѝ. Среднодългата меденоруса коса. Намека за лунички. Тънкия, леко писклив глас. Слабата фигура, немного високия ръст. Дългите, остри нокти. Усмивката, която придаваше много повече зрялост на момичешкото ѝ лице.

— В МНД — промърморих аз.

— Мхм. Вълшебната библиотека, в която сте се запознали.

— Бях твърде съсредоточен върху разследването, за да размишлявам в тази посока.

Тя отпи от колата си. Някъде един младеж подвикна нещо на група момичета, предизвиквайки смеха им.

— Следващото нещо, което ми изпрати, vitiosa seces, беше анаграма на Societas Jesu — казах аз. — Йезуитите.

— Това може би беше объркващо — призна тя. — Но още не бе отговорил на първото ми съобщение. Реших, че ти трябва подсказка, за да разбереш, че Familiar cyborg е анаграма. Затова написах: „Тук е нужна мъдрост“, за да ти покажа, че трябва да търсиш нещо. Това беше моят начин да ти обясня, че трябва да помислиш малко — и да разбереш, че предишното ми съобщение е било анаграма. Все пак vitiosa seces е известна анаграма, за която със сигурност си чувал. Освен това чичо Уилям ми беше казал, че си щял да ходиш в Рим, за да се срещнеш с една монахиня от Йезуитския орден.

— После ми изпрати снимка на келтски възел.

— Не ти ли е познат?

— Напротив? Келтски възел. Известен също и сред викингите.

— Да, и? Какво е символизирал? За тях.

Едва сега осъзнах очевидното. Бях толкова обсебен от мисълта, че староскандинавските символи се свързват с неонацизма и идеята за превъзходството на белите, че не го видях.

— Келтският възел е викингският символ за баща и дъщеря — обясни Анджелина, преди да успея да отговоря.

— Трябваше да се досетя — промърморих аз.

Някъде някой е запалил печка. Острият дим се смесваше с уханието на люляк.

— Ами следващото съобщение? Angelic sex sinners?

— Съжалявам за това — каза тя и се изкиска. — Но ми се стори забавно.

— Анаграма на папската була Regnans in Excelsis, с която папа Пий V отлъчил английската кралица Елизабет I от Католическата църква през 1570 година.

— Но не това беше важното.

— Така ли? А кое тогава?

— Къде сте отишли двамата с мама, след като сте се запознали в библиотеката на МНД?

— В Норвегия.

— Къде по-точно?

— Във вилата на баба.

— Която къде се намира?

— Във Фюлевик в Дилинг.

— Където мама е забременяла.

Погледнах я въпросително.

— Каква е връзката?

— Кога е издадена Regnans in Excelsis?

— Нали ти казах — през 1570 година.

— Именно. А 1570 чий пощенски код е?

Замислих се.

— На Дилинг.

Тя кимна.

— Ето, толкова трудно ли беше? 1570 е пощенският код на Дилинг, където сте били двамата с мама — тук тя сниши глас, — когато съм била зачената.

Пощенски код, а не година… Бог ни е дал орехите, пише Ханс Кристиан Андерсен, но не ги е счупил вместо нас. Гатанката добива смисъл едва когато се сдобиеш с ключа с отговорите.

Горе в небето един самолет остави крехка кондензационна следа.

— Какво беше следващото съобщение? — попитах аз.

— За Гедеон.

— От Стария завет.

— Книга на съдиите. Глава единайсета, стихове от трийсет и четвърти до четиресети. Историята на Ефтай и дъщеря му.

— Дъщеря… Прочетох историята. Ефтай принесъл собствената си дъщеря в жертва на Бог, за да му се отблагодари за победата, която извоювал над амонците.

— Ето, виждаш ли?

— Мислех си, че наблягаш на парадокса, че за разлика от него, Авраам бил спрян от Божи ангел, когато понечил да пожертва сина си.

— А? Защо винаги усложняваш нещата? Просто подчертавах, че единственото дете на Ефтай е било дъщеря — обясни ми Анджелина, натъртвайки върху последната дума.

Келнерът ни донесе купичка с фъстъци. Тя си взе няколко.

— Поне разбрах, че дългата поредица от цифри представлява анаграма на географските координати на Рен льо Шато — напомних ѝ аз.

— Където мама те е напуснала.

Пауза.

— Където Даян ме напусна.

— Мислех, че съм повече от ясна. Не можех да разбера защо не схващаш намеците.

— Тълкувах ги в контекста на работата си, а не на твоя свят.

— Затова реших, че ще трябва да ти завра истината в лицето. Препратката към глава четиресет и втора от Книга на Йов те насочва право към историята за трите красиви дъщери на Йов. Дъщери.

— Мислех си, че става въпрос за теодицеята и феминизма.

— Толкова си се заблудил! — възкликна тя и се засмя.

— Както винаги.

— Пиктограмата, обозначаваща жена, просто препращаше към дъщерите на Йов — благо ми обясни тя. — Не синовете му, а трите му красиви дъщери! Същото се отнася и за следващата следа. Псалм първи от старозаветния Псалтир. Глава осемдесет и четвърта, стих единайсети. Righteousness, truth, mercy and peace.

— Милост, истина, правда и мир. Четирите Божии дъщери.

— Нали? Дъщери! Дъщери, татко.

Вече разполагах с ключа с отговорите, така че лесно се досетих, че и в следващата следа — онази за Лулува, Аван и Азура — не се крие никакъв неясен езотеричен смисъл. Сега вече схващах. Анджелина просто е имала предвид трите дъщери на Адам и Ева.

Така, както тя беше моя дъщеря.

Усмихна ми се.

Последното съобщение представляваше изображение на жезъла на Асклепий, последвано от числата 4 и 22 и символа ♀.

— Реших, че жезълът на Асклепий препраща към Битие, а числата 4 и 22 означават глава и стих — въпросително заявих аз.

— А за какво се разказва в тази глава?

— За децата, които сестрите на Каин и Авел им родили. И за техните деца.

— И какво пише в стих двайсет и втори?

— Доколкото си спомням, Села родила син и дъщеря.

— Дъщеря ѝ се казвала Наама. Защо според теб сложих символа за жена до главата и стиха?

— Като препратка към Наама.

— А коя е била тя?

— Дъщерята! Просто не сме били на една и съща вълна. Трябваше да разгадая тези ребуси.

На лицето на Анджелина се изписа най-сладката усмивка на света. Така ми напомни на Даян.

— Мхм. Трябваше, татко.

Двадесет и трета глава

Гостите

1

Амитерно, неделя

— Къде се изгуби вчера? — попита ме Козимо на закуска, след което почука едно рохко яйце по главата. — Липсваше ни.

Оставих подноса със земели, омлет, сок и кафе на масата пред мен.

— Случи се нещо — обясних му аз.

— Така ли?

— До късно ли стояхте?

— Докъм един сутринта. Какво се е случило?

— Сдобих се с дъщеря.

— Сдобил си се с… какво?

Разказах му за Анджелина.

— Не знаех, че имаш дъщеря — възкликна той.

— Нито пък аз.

— Боже господи!

— Дори не знаех, че Даян е имала дъщеря.

— Даян от МНД?

— Имахме връзка преди повече от двайсет години.

Козимо объркано поклати глава.

— Анджелина е онази, която ме преследваше през пялото това време — добавих аз. — Тя е… особена.

— От кого ли го е наследила? — зачуди се Козимо и се изкиска.

2

След закуска той си позволи да подръпне няколко пъти от лулата на паркинга, а после отидохме да вземем Анджелина от пансиона, в който беше отседнала. Накрая тръгнахме заедно към разкопките.

От магистралата се вдигаше прах. Слънцето трептеше насред безоблачното небе. В колата беше потискащо горещо. През повечето време мълчахме. Анджелина се беше умълчала и изглеждаше смутена. Козимо се беше съсредоточил върху карането. В главата ми беше пълна бъркотия от щастливи мисли. Вълнувах се, бях нервен и изобщо не ми се говореше.

Козимо паркира под сянката на едно голямо дърво. Тъкмо слязохме от колата, когато към нас зави черен VIP микробус. След това леко ни избибипка.

— Това със сигурност е Уилям — реших аз.

Страничната врата се отвори. От микробуса слязоха Макнамара и Алекзандър Дъръм Лойд. Последна се появи Изабела Конти, чието лице грееше като на влюбена млада жена. Смехът ѝ, предизвикан от нещо, което Алекзандър току-що бе казал, звънтеше жизнерадостно. Той ѝ подаде ръка, за да ѝ помогне да слезе. Погледът му блестеше самоуверено на фона на слънчевата светлина. Толкова беше готин, че направо ми се повдигаше. Дори тези идиотски мустаци му отиваха.

— Бьорн! — развълнувано се провикна Уилям.

Този вик сигурно можеше да се измери по скалата на Рихтер.

— Уилям — сдържано отвърнах аз.

— Виж кого доведох — подкани ме той, махвайки с ръка към Алекзандър и Изабела. — Реших, че заслужават да присъстват на отварянето на саркофага.

Алекзандър все още не беше пуснал ръката на Изабела. Те сплетоха пръсти.

Уилям весело се засмя. Мислел си е, че това е мил жест, който щеше да ни зарадва.

— Колко хубаво — студено отбелязах аз. — Добре дошли.

Алекзандър и Изабела ме поздравиха с глуповати физиономии. Сякаш и двамата се досещаха какви мисли ми минават през главата. Козимо се усмихна на Изабела. Тя му намигна, след което взе една цигара от малката си дамска чанта и я запали. Козимо се възползва от случая да извади лулата си. След това се обърна към Уилям с научната му титла, докато смучеше лулата, опитвайки се да разгори тютюна, а той му отговори със същия по-скоро официален тон.

— Анджелина! — извика Макнамара. Сякаш изтрещя гръмотевица. — Радвам се да те видя.

— Hey, чичо Уилям — тихо го поздрави тя.

Той я прегърна и погледна към мен.

— Доколкото разбирам, двамата най-накрая сте си поговорили — отбеляза после и ме потупа по рамото. Здраво. Приятелски. — Поздравления! Не всеки ден човек се сдобива с чисто нова дъщеря! Вече отгледана и готова за живота! Надявам се, че ни прощаваш за малката ни игра.

Игра… Та той я беше използвал, за да ме шпионира.

Алекзандър и Изабела ме поздравиха едновременно. Макнамара явно им беше разказал историята.

Аз самият сякаш бях пропаднал в черна дупка.

— Е, ще слезем ли долу? — развълнувано предложи Макнамара.

Разкопките бяха оградени с прозирни строителни огради, към които беше закачен зелен брезент. Трябваше да минем през една врата, за да слезем надолу по склона, по който се стигаше до амфитеатъра. Козимо и Анджелина вървяха най-отпред, следвани плътно от Алекзандър и Изабела. Той отново я хвана за ръка. Двамата с Макнамара вървяхме най-отзад по стръмната пътека.

Уилям ме настигна и ме потупа по ръката.

— Съжалявам, че използвах Анджелина — каза той.

— Не го мисли.

— Старо професионално изкривяване. Преди да стана оперативен шеф в МНД, работех за британските разузнавателни служби.

— Тогава със сигурност ще ми простиш за блъфа за Гней Юлий Агрикола.

— Анджелина ми спомена за това — сдържано каза той. — Всъщност се разочаровах. Помислих си, че историята за завладяването на Британия трябва да се пренапише.

— Кога пристигнахте?

— Кацнахме вчера вечерта.

— В Рим ли?

— Да, на летище „Леонардо да Винчи“.

— В хотел ли пренощувахте?

— Аз — да — отвърна той и се подсмихна, след което добави: — Алекзандър имаше други планове.

Аз погледнах надолу към него и Изабела. Вървяха по пътеката, хванати ръка за ръка. Той каза нещо, което я разсмя. Тя облегна глава на рамото му.

Помислих си: снощи са спали заедно в леглото ѝ.

Двадесет и четвърта глава

Сребърниците

1

Амитерно, неделя

Слънцето лениво светеше горе на яркосиньото небе. Толкова беше горещо, че въздухът трептеше така, сякаш се състоеше от прозрачни гирлянди. Вятърът около нас завихряше ситния пясък. Над разкопките се образува трептящ купол от прахоляк. Няколко от нас беззвучно простенахме, когато през местността мина прохладен ветрец.

Френският технически ръководител ни приветства с развълнуван вик. Всички заедно влязохме в бараката на ръководителите. Докато чакахме екипите, изпихме по една чаша кафе с французина и асистентите му. Можехме да започнем работа едва след литургията. Тогава работниците щяха да се върнат от местната църква, изпълнени с транссубстантивиран хляб и вино и съвсем немалко Свят дух, и щяха да са готови за действие.

Потискащата жега се усещаше като допира на болен от треска човек. Двайсет и няколко души се качихме нагоре по стълбите към възвишението с храма и застанахме пред обособената палатка пред входа. Аз, Козимо и Анджелина. Алекзандър и Изабела. Уилям. Археологическите ръководители. Шестима кандидат-магистри. Четирима представители на италиански и местни археологически власти. От МНД бяха наели една фотографка, която да осигури снимки на медиите. Фотоапаратът ѝ изщрака. Бяха позволили и на един оператор от телевизията да влезе с нас.

Алекзандър и Изабела се хванаха за ръце, щом тръгнахме надолу по каменните стълби към криптата. Вратата беше широко отворена. Влязохме в погребалната камера един по един. В четирите ъгъла на помещението бяха включени прожектори. Точно до входа бръмчеше един преносим климатик, оставен в опит да се охлади нагрятата крипта. Чух как Изабела и Алекзандър ахват. Беше горещо, така че той си свали сакото. Ръката на Изабела се плъзна по гърба му.

— Фантастично! — промърмори Макнамара.

От вибрациите на гласа му от стените падна прах.

Той, Алекзандър и Изабела тръгнаха из погребалната камера, изпълнени със страхопочитание. Любуваха се на мозайките и разглеждаха украсите.

2

Студентите по археология измериха каменния капак на саркофага и наредиха шест здрави дървени куба на земята. След това техническият ръководител им даде знак и те започнаха да бутат капака. Беше тежък. Разнесе се стържещ звук. Избутаха го сантиметър по сантиметър.

От саркофага се надигна воня на застоял въздух, от която ни се повдигаше. Опитахме се да надникнем в него, но светлината от прожекторите не го осветяваше напълно.

Студентите хванаха краищата и средата на капака, вдигнаха го и го оставиха върху дървените кубове.

Ние тържествено се приближихме до саркофага и погледнахме вътре.

Изабела се хвана за ръката на Алекзандър. Козимо дъвчеше изгасналата си лула. Анджелина ми хвърли очаквателен поглед. Уилям присви очи и се вторачи в покойника.

Защо веднага се плашим, щом видим някой скелет? Сигурно защото той ни напомня за пропастта, към която всички сме се запътили.

Смъртта. Абсолютната крайна спирка.

Пилат Понтийски е бил положен в саркофага по гръб и със сплетени на гърдите ръце. Представих си трупа му. Не беше останало много от него. Дъното на саркофага беше осеяно с кости.

3

В смъртта няма нищо достойно.

Тя не ни отнема само живота. Взима всичко, което ни прави хора. Всички сме равни пред нейното лице. Тя не се интересува дали си крал, или роб.

Да умреш означава да напуснеш една общност, но и да се присъединиш към нова. Задругата на мъртвите.

Скелетът на Пилат се беше разпаднал. От жълто-кафявите кости висеше разложилата се туника, която е носил на погребението. Гръдният му кош оформяше арка. Костите на ръцете и тазобедрените стави бяха започнали да се разпадат. Отгоре върху черепа все още се забелязваха няколко изсъхнали кичура коса. Челюстта се беше откачила. Няколко зъба бяха изпаднали. Черепът се бе наклонил на едната страна. Очните кухини бяха големи. От две хиляди години невиждащо се взираха в мрака.

В долния край на саркофага, сред костите, останали от краката и пръстите им, лежеше тъмнокафява кожена кесия. Завързана беше с тънка връзка, която също бе кожена.

Сложих си копринени ръкавици и внимателно поех кесията. Беше изненадващо тежка. Нещо в нея издрънча.

— Какво, за бога, е това? — попита Алекзандър.

Само аз ли бях разбрал?

Погледнах към Анджелина. Тя ми намигна.

Разбира се, че бе разбрала.

Внимателно отнесох кесията до работната маса. След това застлах масата с якето си и я оставих върху него.

— Анджелина — обърнах се към нея.

— Мхм?

— Отвори я.

Кимнах към кесията.

Операторът и фотографът насочиха апаратурата си към работната маса и Анджелина. Скоро тези кадри и снимки щяха да обикалят целия свят.

Кадрите и снимките на моята Анджелина.

Тя изключително внимателно развърза твърдата връзка.

Накрая ме погледна и въпросително се усмихна. Намигнах ѝ в знак на потвърждение.

Дъщеря ми изсипа кесията.

Монетите полетяха надолу към якето ми една по една.

Трийсет сребърника.

Епилог

Дилинг, неделя, 1 август 2021 г.

Деветнайсетият ми дневник имаше дебела кожена подвързия. В долния десен ъгъл беше напечатано името ми със златни букви. Трябваше да е акцентирано до такава степен. „Книгата на Бьорн Белтьо“. Неколцина биха ме сметнали за надут. Това не смущаваше дните ми. Колкото и да ми бяха останали. Щом човек стигнеше до моята възраст, когато тоалетната седалка беше главното нещо, което ми напомняше кой ден е, никога не знаеше дали този ден няма да му е последният.

В Италия археолозите трескаво разчистваха района, в който бяха намерени руините на двореца на Пилат Понтийски. Тони Еспозито беше в ареста за убийството на Самуел Рицо. Луиджи Парчели си беше у дома в САЩ. Една шепа скъпо платени адвокати по наказателно право се погрижиха да бъде изправен пред съда в Неапол. Съдията, който имаше близки връзки с мафията, реши, че имало толкова малко доказателства за обвиненията в трафик на наркотици и опит за измама на Ватиканската банка, че не можело да става и дума за по-нататъшно задържане.

Аз пък заведох Анджелина във вилата на баба край фиорда. Фюлевик, 1570, Дилинг. Като дете и тийнейджър прекарвах всяка една лятна ваканция там.

Анджелина беше зачената в старомодното двойно легло с масивни топки.

Маите са били прави. Времето представлява безкраен кръг. Всичко е повторение. Миналото и настоящето стават едно цяло. Всичко просто продължава по един и същ начин. Безкраен танц в кръг. Какво представлява времето? Преплитането на миналото и настоящето и представата за бъдещето. Времето е стрела, която лети сред вселената. То съществува само и единствено защото ние живеем в него. Колкото и дълго да трае това.

Бях избутал бюрото до прозореца. Сред гредите на прозореца съзрях остров Булерне, който беше толкова далеч, че сякаш плаваше насред нищото. Като дете си представях, че зад отрязъка от безкрайно море се намира Америка. Истината не беше толкова бляскава: Тьонсберг.

Разбунването на духове беше израз с относителна стойност. Когато светът осъзна мащаба на откритията ни, се разпадна само за няколко седмици. Скромният послепис в писмото от Пилат Понтийски до императора. Колекцията от писма, написани от Атик Сенецион, която потвърди твърденията на прокуратора. Криптата със саркофага му и жалките останки на един от най-мразените мъже в историята на християнството. И трийсетте сребърника, предназначени за нечие забавление. Само по себе си всяко от тези открития беше най-вече странно. Няколко писма, кости и останки… Вярващите започнаха да се съвземат едва когато от Ватикана отрекоха съмнителните ни тълкувания на откритията, наричайки ги еретични, и заявиха, че петнят името на Исус. Защото какво всъщност твърдяхме? Нима директно не заявихме, че Юда е бил разпнат вместо Исус и че възкръсването на третия ден е представлявало добре планирана измама? Протестите в Рим, Париж, Лондон и Вашингтон бяха израз на разбираем гняв. Водещи теолози и историци християни разкъсаха откритията ни на парчета. Наистина ли бяхме намерили Пилат? Не можеше ли да е всеки? Какво всъщност доказваше някакъв си надпис на саркофаг? Въобще можеше ли да се приеме, че писмата, които предполагаемо са били написани от Пилат Понтийски и Атик Сенецион, са достоверни? Те бяха продукт на време, пълно с апокрифи и фалшификати. Дори фактът, че историята, разказана от Атик Сенецион, потвърждава твърденията в послеписа на Пилат, не успя да убеди критиците ни. И двете писма най-вероятно представлявали координирана фалшификация, целяща да дискредитира това „гибелно суеверие“, както се изразява римският историк Тацит. Защо да вярваме точно на тези текстове? В Новия завет има писания, обявени за достоверни от безброй изследователи. Какво доказва автентичността на нашите писма?

И преди съм бил обект на критика. Нищо не можеше да разклати убежденията на вярващите. Повечето хора имаха нужда от нещо, в което да вярват. Богът или боговете — независимо дали ставаше въпрос за Господ, Зевс или Один — придаваха смисъл на съществуването. Даваха му посока. Нещо по-голямо от нас. Когато сме развили абстрактно мислене в зората на човечеството, митологиите са били сред първите неща, които сме измислили. Така се появили боговете, излизайки от невидимите си владения — могъщи планини, вековни дървета и не на последно място — обсипаното със звезди небе — и навлизайки в живота ни. Ние, хората, винаги сме почитали богове, като хиляди от тях вече са потънали в забвение.

Разклащането на религиозни представи никога не се приемаше добре. Защото какво би станало, ако Юда изобщо не е бил принцът на злото, а Пилат е станал жертва на длъжността си? Религиите не се оформяха от неоспорими истини, а от човешките култури и нужди. За някои от нас християнството представляваше митология като староскандинавската, гръцката и египетската. Но 2.3 милиарда души вярваха, че Бог е забременил девица и е позволил да приковат сина Му към кръст, за да може Той да умре, изкупвайки хорските грехове. Ако вярвахме в тази история, ни беше гарантиран вечен живот в рая. По-лоша съдба очакваше онези от нас, които вярваха в християнския Бог и сина Му толкова, колкото и в богове като Один, Зевс и Амон Ра.

— Какво ще правиш сега? — попита Анджелина рано една вечер, докато седяхме на терасата на вилата и вечеряхме. Бях ѝ разкрил типично норвежката концепция за рибни кюфтенца с бял сос, които тя опита с голяма доза скептицизъм и много кураж.

— Ще подремна.

— Имам предвид за в бъдеще.

Разказах ѝ за проекта, по който работех в момента. За произхода на староскандинавските богове и причината, благодарение на която вярата в тях толкова векове успяла да устои на напора на християнството, докато мисионерите му са привличали останалата част от света на негова страна.

— Вълнуващо — отбеляза тя.

— С няколко от студентите ми скоро ще заминем за Азов и Южна Русия. Нали знаеш, Кавказ, районът между Черно, Азовско и Каспийско море.

— Мога ли да дойда с вас? — попита тя.

Времето беше спряло. Морето бе в отлив и сред него плаваха купчини изгнили водорасли. Морето лениво се плискаше в гладките, полегати скали. Една рибарка изкряка, уморена от живота. Бил съм тук и преди, писал съм тези думи и преди, живял съм този живот и преди.

Размишлявах. Пишех. Веднъж някой каза, че съществували два вида археология. Историческа. И духовна: разкопките в мозъка.

— Татко? — провикна се Анджелина.

От очите ми рукнаха сълзи.

— Тук съм — изграчих аз.

— Къде си?

— Горе.

— Пишеш ли?

Да, ангел мой, тихо плета своята паяжина от думи и спомени.

Тогава Сатана влезе в Юда (…)

Евангелие на Лука

(…) законопрестъпност тежи върху него;

той легна; няма вече да стане.

Дори човекът, който беше в мир с мене,

комуто се осланях, който е ял хляба ми,

дигна против мене пета.

Псалтир

Важни персонажи

Козимо Д’Анджело — историк, Сан Марино.

Бьорн Белтьо — археолог, Осло.

Изабела Конти — теолог, Рим.

Тони Еспозито — мафиот, Ню Йорк Сити.

Алекзандър Дъръм Лойд — историк, Лондон.

Джорджо Ломбарди — полицейски инспектор, Флоренция.

Уилям Макнамара — председател, МНД.

Беатриче Моранди — куратор, „Библиотека Медичи“.

Самуел Рицо — палеограф, „Библиотека Медичи“.

Ариана Рицо — вдовицата на Самуел Рицо.

Карло Алтомаре — любовникът на Ариана Рицо.

Родът Парчели:

Франческо Парчели (1870-1930) и Кармела (1880-1970) са бабата и дядото на Максимо и Луиджи Парчели.

Антонио Парчели (1900-1960) и Мариела (1925-1950) са родителите на Максимо.

Енцо Парчели (1910-1978) и Джоя (1920-1979) са родителите на Луиджи.

Максимо Парчели (1950-2021) и Луиджи Парчели (роден през 1959 година) са братовчеди.

Факти, художествена измислица и въображение

(и един куп определения)

Онези от вас, които са прочели „Сребърниците“ само защото е трилър, вече можете спокойно да го оставите.

На останалите обаче, които с любопитство и интерес са следили пътешествието на Бьорн Белтьо сред историята на религията, бих искал да им разкрия работата и мислите, скрити зад художествените измислици.

Кое е истина? Кое е фикция?

„Сребърниците“ е изцяло измислен роман. Вероятността Юда да се е оставил да го разпнат вместо Исус е само част от мисловна игра. И то немного оригинална. Още през XIV век мюсюлманският шейх Шамс ал-Дин ал-Ансари ал-Димашки (1256-1327), който също така е бил географ и космограф, допуснал, че Исус и Юда са си приличали и че Юда е заел мястото му на кръста.

Но въпреки че романът е измислен, част от действието се основава на действителни теологични хипотези и теории. В гностичното Евангелие на Юда, датиращо от III-IV век, Юда е представен като близък съюзник на Исус и човека, който най-добре разбирал учението му. Според този апокриф Христос ценял него най-много от всичките апостоли и го подтикнал да го предаде на властите.

Както пише и в „Сребърниците“, знаем изненадващо малко за Юда и Пилат. Образите и на двамата се възприемат по различни начини, които от своя страна се основават на разнообразни тълкувания на Библията и легенди, написани по-късно. За някои Пилат бил злодеят в историята за Исус Христос, също като Юда. Други обаче го смятат за каещ се грешник, който също станал християнин.

В следващите няколко страници ще се опитам да разясня кое е „истина“ в тази книга (една част) и кое съм си измислил (повечето неща). Въпреки че доста от нещата са истина, заключението винаги е едно и също: романът представлява художествена измислица.

За да може „Сребърниците“ да е интересен, археологическата и научната работа протича изключително бързо. Предполагам, че би било скучно да четеш за процеси, които в реалния свят не биха отнели само седмици, ами месеци и години.

Следва списък с енциклопедична информация за най-важните хора, случки, книги и теологични разсъждения, засегнати в романа, както и няколко определения (които със сигурност ще са ви необходими).

Аван е дъщеря на Адам и Ева и сестра и съпруга на Каин.

Август (Гай Юлий Цезар Август) (63 г. пр.Хр. — 14 г.) е първият римски император.

Августин от Ипон (354-430) е епископ, един от най-великите теолози на Раннохристиянската църква и един от западните доктори на Църквата.

Авел е един от синовете на Адам и Ева според Библията. Бил пастир. Бил първият човек, който умрял (когато брат му Каин го убил). Бил женен за сестра си Лулува, която била близначка на Каин.

Авраам е основната патриархална фигура и пророк в юдаизма, християнството и исляма. Смята се за родоначалник на евреите и човека, сключил завет с Бог. Предполага се, че е живял около две хиляди години преди Христос и че е бил роден в Ур в някогашна Месопотамия (в областта Ди Кар в днешен Ирак). Според юдейските, християнските и ислямските вярвания той бил първият, който почитал един-единствен бог. Затова трите религии се наричат „аврамически религии“.

„Агрикола“ (De vita et moribus lulii Agricolae — „3a живота и характера на Гней Юлий Агрикола“) е книга, написана около 98 година от римския историк Тацит, в която се разказва за тъста му, генерал Гней Юлий Агрикола, и римска Британия.

Агрипина Старша (14 г. пр.Хр. — 33 г.) е изтъкната жена в Римската империя през I век. Била дъщеря на Марк Випсаний Агрипа, внучка на Август и майка на няколко деца, сред които император Калигула, Агрипина Младша (съпруга на Клавдий и майка на Нерон), Друзила и Юлия Дивила.

Адам е първият човек, който Бог създал, според Библията.

Азов е град и район, разположен край мястото, където река Дон се влива в Азовско море. Тур Хейердал искал да проучи твърдението на Снори, че Один всъщност бил мъж, преселил се от Кавказ. Започнал работа в началото на XXI век, но тя била прекъсната от смъртта му през 2002 година. Изследователите отхвърлят тази хипотеза.

Азура е дъщеря на Адам и Ева и сестра и съпруга на Сит.

Алебардата е оръжие с дълга дръжка, завършващо с копие и острие на брадва под формата на полумесец, чиито краища са извити назад.

АЛС е съкращение на амиотрофична латерална склероза, нелечимо нервно заболяване.

Амитерно се намира в провинцията Акуила в региона Абруцо в Италия.

Амитернум е латинското наименование на Амитерно, използвано по времето на Римската империя.

Амонците са семитско племе, живяло в Близкия изток. Според Стария завет произлезли от сина на Лот, когото му родила по-малката му дъщеря след разрушението на Содом и Гомор.

Анаграма означава една (или повече) дума, съставена от същите букви като в друга дума.

„Анали“ (Annales) е книга, написана от римския сенатор и историк Тацит (56-120).

„Аненербе“ е немска националсоциалистическа изследователска организация, сред чиито основатели е Хайнрих Химлер. Била създадена през 1935 година. Станала част от СС през 1939 година и Химлер поел ръководството ѝ. Известна е и като Forschungsgemeinschaft Deutsches Ahnenerbe e. V, Ahnenerbe Forschung und Lehrgemeinschaft и Das Deutsche Ahnenerbe. Официалната ѝ цел била антропологичното и културно-историческото проучване на произхода на германската раса. Освен това обаче разпространявала лъжи в подкрепа на расистките теории на нацизма. През 1939 година за нея работили 137 немски изследователи и учени.

Анна е провъзгласен за върховен еврейски жрец от Квириний, управител на римска провинция, през 6 година. Бил важна обществена фигура с голямо влияние. Върховният жрец Каяфа бил съпруг на дъщеря му и глава на Синедриона. Според Новия завет той организирал заговора за екзекуцията на Исус. Там двамата с Анна са посочени за основни фигури в делото срещу Исус.

Анселм Кентърбърийски (около 1033 г. — 1109 г.) е италиански философ, теолог, архиепископ и светец. Най-известен е с онтологическото доказателство за съществуването на Бог и обективното разбиране за изкуплението. Негово е кредото: Credo ut intelligam (от латински: „Вярвам, за да мога да разбера“).

Антихристът (противник на Христос) е зла личност, която се противопоставя на Исус Христос. Най-често бива свързвана с есхатологията — вярването в завръщането на Спасителя, Деня на страшния съд и др. Ириней твърдял, че Антихристът щял да заема трона в Йерусалимския храм три години и половина. Царуването му щяло да приключи при завръщането на Исус. Праведните щели да възкръснат, а грешните — да отидат в ада. Освен това щяло да се появи хилядолетното царство, при което Сатаната щял да бъде вързан, а Исус — да властва сред настъпилите мир и спокойствие.

Античността е период от гръцко-римската история, най-често определян от 800 г. пр.Хр. до VI век.

Апокалипсис е библейско откровение, в което се разказва за Деня на Страшния съд.

Апокрифът представлява библейски текст, който се смята за фалшив, но напомня на официално приетите текстове по форма и съдържание.

Апологет означава човек, който защитава християнството.

Апофенията е склонността да откриваш смислени, но все пак погрешни модели сред случаен набор от данни. В най-лошия случай до такава степен може да завладее сетивните възприятия на някой човек, че да го доведе до психоза.

Арамейски е майчиният език на Исус. Това е семитски език, близък до иврит и арабски.

„Библиотека Медичи Лауренциана“ (Лауренцианската библиотека, „Библиотека Медичи“) във Флоренция е построена през XVI век в манастира до базиликата „Сан Лоренцо“ по поръчение на папа Климент VII, който е от фамилия Медичи. Великолепната библиотека, която притежава уникална колекция от стари книги, писма и ръкописи, целяла да покаже, че Медичите не били само банкери и финансисти, а и интелектуалци. Сред архитектите ѝ бил Микеланджело. (Позволил съм си големи волности при описанието на тайните подземни коридори и стълбища в библиотеката, Капела Медичи и базиликата „Сан Леонардо“. Възможно е наистина да съществуват — стаята на Микеланджело например е истинска, но начинът, по който съм ги представил в книгата, е плод на въображението ми.)

Битката в Тевтобургската гора се разразила през 9 година. Германски племена нападнали XVII, XVIII и XIX римски легион в гръб. Избили между 15000 и 20000 войници.

Болестта на Лу Гериг е приетото наименование на АЛС в САЩ.

Болонският университет е основан през 1888 година и е най-старият университет в Европа.

Була означава папски указ (заповед).

Ватиканската банка (Istituto per le Opere di Religione, или Институт за религиозни дейности) е националната банка на Ватикана и Римокатолическата църква и е част от Римската курия. Сделката между нея и Луиджи Парчели, разбира се, е измислена, но през годините е била замесена в съмнителни дейности, свързани например с мафията и непочтени италиански банки и финансови институции.

Везувий е вулкан край Неапол. Най-известното му изригване било през 79 година, когато последвалите пепел и пирокластичен поток отнели живота на няколко хиляди души. Въпреки че преди това имало земетресения, хората в региона не били подготвени за случилото се. Околните градове били покрити с няколко метра пепел.

Веленът представлява фин пергамент, изработен от телешка кожа (също и агнешка и ярешка).

Вергилий (70 г. пр.Хр. — 21 г. пр.Хр.) е римски поет, който написал три от най-известните поеми в латинската литература.

Веспасиан (Тит Флавий Веспасиан) (9-79) е римски император, управлявал от 69 до 79 година.

Визиготите и остготите оформяли едно племе, което непрекъснато било във война с римляните.

„Владетелят“ (Il Principe) е поучителен труд относно политическите тактики и стратегии, написан от Николо Макиавели през 1532 година.

Гавафата (теселираната настилка) се намирала пред крепостта Антония в Йерусалим. На това място Пилат Понтийски произнесъл присъдата на Исус.

Галба (3 г. пр.Хр. — 69 г.) е римски император, управлявал от юни 68 година до януари 69 година.

Планината Гаризим е свещена за самаряните.

Гедеон (Гидеон) е един от съдиите на Израил, споменати в Книга на съдиите в Стария завет. Изображението е взето от Promptuarii Iconum Insigniorum, книга с икони, написана през 1553 година.

Гематрията разглежда връзката между думи, букви, имена или понятия и числовите им стойности. Най-известният пример за приложена гематрия е числото 666, което е наречено „числото на Звяра“ в Библията и е тълкувано по различни начини (например като препратка към император Нерон).

Германик (15 г. пр.Хр. — 19) е популярен и изтъкнат римски генерал. Децата му се казвали Калигула и Агрипина Младша.

Гетсиманската градина е градината (в Йерусалим), в която са били Исус и апостолите при залавянето му.

Гилеад е планински регион в Йордания, споменат няколко пъти в Библията. Така се казва и бъдещата версия на САЩ в телевизионния сериал The Handmaid’s Tale („Разказът на прислужницата“), базиран на едноименния роман на Маргарет Атууд.

Глосолалията (говорене на езици) представлява несъзнателното изговаряне на неразбираеми думи. В някои религиозни общности като петдесятничеството това се смята за милостив дар от Бог. Лингвистът Уилям Самарин анализирал разделянето на речта при това явление на отделни единици чрез гласни, съгласни, ударения, акценти, тоналности, сила на произношението, ритъм, езикова мелодия, бързина и интензивност. Така стигнал до заключението, че онзи, който говори на езици, копира лингвистичните структури на език, който вече е овладял. Примерът с Максимо Парчели в тази книга е измислен, но думите му са повърхностно транскрибирани въз основа на видеа в YouTube.

Гней Юлий Агрикола (40-93) е римски държавник и генерал. Бил изпратен в Британия през 77 година при управлението на император Веспасиан и голяма част от заслугата за завладяването на тази земя се приписва на него. (Уилям Макнамара сигурно е щял да се досети, че измисленият от Бьорн надпис в погребалната камера на Пилат е грешен: прокураторът починал преди завладяването.)

Гностицизмът обозначава религиозни и философски течения от Античността. Основава се върху сливането на елементи, целящи да обединят нехристиянска философия с християнски идеи. В много гностични текстове се усеща връзката с християнството, докато други напълно противоречат на основни християнски вярвания. За Раннохристиянската църква гностицизмът е бил проблем, защото се е радвал на влияние в християнските среди. Водещи църковни отци като Ириней са го смятали за ерес.

Говорене на езици — вж. глосолалия.

Голгота (на иврит gulgōleṯ — „Черепа“) е мястото отвъд стените на Йерусалим, където е бил разпнат Исус. Според християнските вярвания то се е намирало там, където днес се издига църквата „Възкресение Христово“.

Давид (около 1011 г. пр.Хр. — 971 г. пр.Хр.) е цар на Израил. От него произлязъл царският род, управлявал Израилското царство около 400 години.

Девата-воин е жена, която носела оръжие и участвала в битки, според староскандинавските представи.

„Девите-воини на Мьолнир“ е измислена организация.

Делата на апостолите (вж. Евангелие на Лука).

Делата на Петър и Павел е псевдограф от IV век. В него се споменава писмо, написано от Пилат до император Клавдий. В Евангелие на Никодим също се разказва за него.

Демиургът според гностиците представлява божество, произлязло от по-висша сила, която властва над по-низшите земни сили.

Денят на Страшния съд според християнството е денят, в който светът щял да свърши и всички хора — и живи, и мъртви — щели да бъдат съдени. Християнски проповедници и организации са предсказвали кога щял да дойде този ден, като така често заставали срещу папата. Сред предсказаните години били 172 година (Монтанус), 1000 и 1033 година (Раул Глабер), 1284 година (антипапа Инокентий 111), 1306 и 1420 година (таборитите) и 1666 и 1844 година (милеристите, впоследствие преименували се на Църква на адвентистите от седмия ден). Най-активни в това отношение били Свидетелите на Йехова. Предсказвали са, че Денят на Страшния съд щял да дойде през 1874, 1878, 1881, 1910, 1925, 1954 и 1975 година. Когато и предсказанието им за 2000 година не се сбъднало, се отказали да правят повече предположения, но все още го чакат. По последни данни на църквата „Маринърс чърч“ отброяването до Деня на страшния съд щяло да започна през 2021 година и да приключи през 2028 година.

„Дидахе“ (Didakhe ton dodeka apostolon, известен също като „Учението на дванайсетте апостоли“ и „Учението на Господ чрез дванайсетте апостоли за неверниците“) е раннохристиянски текст, написан през I век. Твърдението, че е бил откраднат през 90-те години, е измислено.

Дис Патер е римски бог на подземния свят, митологично свързан с богове като Плутон, Хадес и Оркус.

Домициан (51-96) е римски император, управлявал от 81 до 96 година.

„Държавният закон на Магнюс Лагабьоте“ е въведен от норвежкия крал Магнюс Лагабьоте през 1274 година и допълнен през 1276 година и е първият закон, обхващащ цяла Норвегия. Прозвището Лагабьоте означава „онзи, който подобрява закона“. Препратката към четирите Божии дъщери — милост, истина, правда и мир — се свързва с това, че те били примери за идеала за равенство пред закона.

Ева е вторият човек, който Бог създал, според Библията.

Евангелие на Йоан вероятно е последното написано евангелие. Датирано е от периода между 90 и 110 година, но може да е било започнато още през 70 година. Църквата приема, че е било написано от апостол Йоан, но този въпрос е предмет на теологични спорове. Въпреки това теолозите са единодушни, че вероятно един и същ автор е написал и евангелието, и Писмата на Йоан и Откровение на Йоан. По форма и съдържание това евангелие се различава от трите синоптични евангелия (т.е. описващи едни и същи събития по подобен начин. Б.пр.)

Евангелие на Лука вероятно е било написано някъде между 75 и 110 година, но това датиране е оспорвано. Авторът сигурно е приятелят на Павел, лекарят Лука. Това евангелие е едно от трите синоптични евангелия. Основава се на Евангелие на Марко и източника Q, но има и оригинални текстове (като разказа за Рождество Христово). Смята се, че Лука е написал Делата на апостолите като продължение на евангелието си.

Евангелие на Мария Магдалена представлява частично запазен апокриф от гностичен произход. Датиран е от V век и се основава на превода на един гръцки ръкопис от II век. Непълен е и в него се разказва за среща на Исус, апостолите и Мария Магдалена. Бил е намерен благодарение на няколко отделни открития. Първото — „Берлинският кодекс“ („Кодекс на Ахмим“) — било направено в Египет през 1896 година. Освен фрагменти от Евангелие на Мария Магдалена този кодекс съдържал и „Тайната книга на Йоан“ и още два текста. Други фрагменти били намерени в кодексите Papyrus Oxyrhynchus L 3525, Papyrus Rylands 463 и P.Oxy. L 3525, написани на гръцки, съответно през 1896, 1906 и 1938 година, но били публикувани чак през 1955 и 1983 година. Въпреки че в заглавието на апокрифа се споменава Мария Магдалена, някои смятат, че става въпрос за Дева Мария или съвсем друга Мария. Фрагментът, за който се говори в тази книга, е измислен.

Евангелие на Марко вероятно е било написано съвсем в края на 69 година или около 70 година. Изследователите смятат, че се основава на думите на апостолите, които са били предавани от уста на уста. Въпреки че е второто евангелие от Новия завет, е било написано първо. То е едно от трите синоптични евангелия. Последните няколко стиха (от девети до двайсети) от глава шестнайсета вероятно са били добавени впоследствие (въз основа на другите две евангелия).

Евангелие на Матей е първото евангелие от Новия завет, но Евангелие на Марко е било написано преди него. Това на Матей е датирано между 80 и 90 година. Църквата приема, че е било написано от апостол Матей, но много изследователи отхвърлят това твърдение. Основава се на Евангелие на Марко и предполагаемия ръкопис Q. То е едно от трите синоптични евангелия.

Евангелие на Никодим (известно също и като Деянията на Пилат или Делата на Пилат) представлява апокриф, написан не по-рано от IV-V век.

Евангелие на Юда не представлява евангелие, написано от Юда, а гностичен текст, дълъг 66 страници и написан някъде между 220 и 340 година. В него се предава гностичната представа за връзката между Исус и Юда. Според текста Христос помолил Юда да го предаде, за да може да се изпълни Божият план. Така че той е направил точно това, за което са го помолили.

„Еврейският параграф“ ((2) от Норвежката конституция) дълго забранявал на евреи и йезуити да влизат в Норвегия. Гласял следното: „Евангелизмът остава официалната държавна религия. Гражданите, които я изповядват, са длъжни да отгледат и децата си като евангелисти. Йезуити и монашески ордени не се допускат. Все още е забранено влизането на евреите в Кралството“. Забраната, засягаща евреите, била вдигната през 1851 година, а тази, отнасяща се за монашеските ордени — през 1897 година. Йезуитите обаче били допуснати в Норвегия едва през 1956 година.

Екзопланетата (извънслънчева планета) представлява планета, подобна на Земята, която се намира извън Слънчевата система и обикаля около друга звезда. Вероятността да открием извънземен живот е най-голяма на такава планета.

Да екскомуникираш някого означава да го отлъчиш от Църквата.

Елизабет I (1533-1603), известна също като „Кралицата дева“, била кралица на Англия от 1558 до 1603 година. Като дъщеря на Хенри VIII и Ан Болейн тя била последният английски владетел от династията на Тюдорите.

Ефтай бил съдия (военачалник), който принесъл дъщеря си в жертва на Бог според Книга на съдиите в Стария завет.

Жезълът на Асклепий представлява жезъл, около който се е увила змия (вдясно). Това е символът на лекарите и аптеките. Асклепий е гръцкият бог на медицината и оздравяването.

„Законникът на Ур-Наму“ представлява глинена плоча с колекция от закони, написани на шумерски около 2100 г. пр.Хр. Това е най-старата известна колекция от закони.

Зевс е върховният гръцки бог.

Игнатий Богоносец (около 37 г. — 107 г.) е епископ, умрял като мъченик. Смята се за един от Апостолските мъже (църковни дейци и писатели от втората половина на I и началото на II век, които са непосредствени ученици на светите апостоли) благодарение на посланията, които е написал до християнски паства.

Избиването на самаряните се случило през 36 година, три години след разпъването на Исус. Подробностите не са известни, но казват, че група (въоръжени) самаряни се събрали край свещената планина Гаризим (на Западния бряг) с надеждата да открият съкровище, което Мойсей бил заровил. Войниците на Пилат се намесили и ги избили. Самаряните се оплакали на сирийския управител Луций Вителий, който наредил на прокуратора да отиде в Рим, за да отговаря пред императора. Тиберий обаче починал, преди той да пристигне, след което не се знае какво е станало с Пилат.

„Изложение на апостолската проповед“ (на гръцки Εἰς ἐπίδειξιν τοῦ ἀποστολικοῦ κηρύγματος) представлява трудът, написан от църковния отец Ириней (130-202). Чрез него той искал да обобщи основните моменти от апостолическите вярвания от теологична и историческа гледна точка и да отхвърли езичеството. Трудът изчезнал безследно чак до 1904 година, когато бил открит негов арменски превод. През 1920 година бил издаден в английски превод (въз основа на арменския).

Илюминатите са тайно общество, основано през 1776 година, с цел да просвещава хората.

Инкунабулата е книга или печатно издание, датиращо от най-ранния период на печатарското изкуство (отпреди 1500 година).

Инципитът в художествените текстове често бива акцентиран по някакъв начин. Понякога даден текст се споменава, цитирайки тези думи.

Ириней Лионски (около 130 година — около 202 година) е епископ на Лион и водещ теолог на Раннохристиянската църква. Написал множество теологични трудове, но повечето са изгубени. Основното му произведение е Adversus haereses („Трактат срещу ересите“). Според легендата умрял като мъченик и днес е светец. Бил погребан под Лионската катедрала, но хугенотите разрушили гроба му през 1562 година. Твърдението в тази книга, че гробът е бил намерен, е измислено.

Ирод Антипа (около 20 г. пр.Хр. — 39 г.) е управител (васал) на Галилея и Перея. Най-известен е с това, че отсякъл главата на Йоан Кръстител по молба на доведената си дъщеря Саломе. Опитал се да разпита Исус, но той не му отговарял, така че го върнал обратно на Пилат. Двете монети (вдясно) са били изсечени по онова време.

Исав и Яков са близнаци, синове на Исаак и Ребека и внуци на Авраам и Сара в Стария завет. Исав бил по-големият, така че първородството, включващо властта над семейството, се падало на него. Според Битие Яков получил благословията на баща си, представяйки се за него, и така му откраднал това право.

Исаия е пророк, който според Стария завет живял в Израел около 750 г. пр.Хр. Предполага се, че написал Книга на пророк Исаия, за която християните смятат, че съдържала множество пророчества, свързани с Исус.

Искариот не е фамилията на Юда, а прозвище, т.нар. определение, поставено след името (например Александър Велики). Вероятно препраща към родния му град Кариот в Южна Юдея.

Исопът е храст.

„Истинските дела на Пилат“ е измислена творба, пълна с лъжи за Исус. Император Максимин II я издал в началото на IV век, за да представи християните в лоша светлина. Числи се към няколко текста, които се различават по съдържание и цел, но носят общото име Acta Pilati („Делата на Пилат“).

Историята на Атик Сенецион, която е разказана в романа, е измислена. Реших, че той е живял в Херкулан, като имението му или се е намирало в подножието на вулкана Везувий, или на някой хълм с изглед към него. Изпратил е последното писмо до сина си преди изригването му, така че е описал само явленията, които го предвещават — например земетресенията и мириса на сяра. Но и той като останалите жители на региона не е очаквал силното изригване (което сигурно го е убило). Описанието на годините, които е прекарал в Юдея, отчасти се основава на евангелията, обаче малко съм удължил хронологията. Например малко вероятно е делото срещу Исус да е започнало още в нощта на залавянето му, точно след края на честванията, свързани с Пасха. Обвинителите му били яли и пили цял ден, така че едва ли изгаряли от желание да водят среднощно дело, както твърди и Рони Юхансон в книгата си „ИСУС. Анализите казват едно, а църквата — нищо“. Отложих го за следващата сутрин. Докато писах историята на Атик Сенецион, използвах следната методика: първо копирах евангелските описания на залавянето, делото, разпъването и погребението. На местата, където твърденията се различаваха, избрах една от версиите. После махнах всичко, свързано с религията, и ми остана хронологичната последователност на събитията. Накрая се опитах да се вживея в ролята на римски войник, който е страничен наблюдател на случващото се. Историята е разказана по спомените на Атик Сенецион за нещо, станало преди петдесет години, като той, разбира се, се е объркал на места.

Йезуити — вж. Societas Iesu.

Йоав е израилтянски военачалник. Според Стария завет убил братовчед си Амаса, след като го целунал по брадата. Това предателство е сравнявано с целувката на Юда.

Йоан от Патмос може да е авторът на новозаветните текстове, които се приписват на апостол Йоан. Предполага се, че е бил заточен на остров Патмос по времето на гоненията на християните при управлението на император Домициан. В глава първа на Откровение на Йоан пише: „Аз, Йоан (…) бях на острова, наречен Патмос“. Днес Пещерата на Апокалипсиса на Патмос е популярна туристическа дестинация.

Йов е библейска (вероятно митологична) фигура, спомената в Книга на Йов в Стария завет. Картината на Леон Бона е от 1880 година.

Йосиф е съпругът на Мария и пастрокът на Исус.

Йосиф Ариматейски е член на върховния съвет на евреите, Синедриона, но вярвал на Христос. След разпъването получил позволение от Пилат да го погребе в собствената си гробница. Обвил тялото му във фино ленено платно. Католическата църква го смята за светец.

Йосиф Флавий (37-100) е еврейски военен комендант и политик, но главно историк. Най-известният му труд е „Юдейската война“ (Bellum Judaicum), издаден между 75 и 79 година. Друго негово известно произведение е „Юдейски древности“ (Antiquitates Iudaicae), публикуван между 93 и 94 година. В него се разказва еврейската история от появата на еврейския народ до избухването на Първата юдейскоримска война през 66 година. Йосиф е първият нехристиянски автор, който споменава Исус. В „Юдейски древности“ се предполага, че той е Месия, но историците се чудят дали християните, които са преписвали този труд впоследствие, не са добавили това.

Кадуцеят представлява Меркуриев жезъл, за разлика от жезъла на Асклепий. Символизира търговията и търговския бизнес.

Каин е един от синовете на Адам и Ева и близнак на Лулува според Библията. Занимавал се със земеделие. Бил първият човек, който се родил. Убил брат си Авел.

Калвинизмът е протестантско течение, основано от Жан Калвин през XVI век. Калвинистите се отличават например с вярванията си относно спасението на душата. Вж. също и хугеноти.

Калигула (Гай Юлий Цезар Август Германик) (12-41) е римски император от 37 до 41 година. (Документът, който Козимо Д’Анджело споменава и в който се разказва как Калигула похвалил Пилат за избиването на самаряните, е измислен.)

„Камъкът на Пилат“ е варовиков камък с надписи, споменаващи Пилат, който се смята за автентичен. Вероятно е бил част от храма, издигнат в чест на император Тиберий някъде между 26 и 36 година. Няколко века по-късно бил преместен и използван при построяването на Театъра на Ирод, сред чиито руини бил намерен от археолози. Бил преоткрит през 1961 година.

Капела Медичи (Cappelle medicee) се намира в един комплекс, свързан с базиликата „Сан Лоренцо“ и „Библиотека Медичи Лауренциана“, във Флоренция. В нея са погребани (последните херцози) от фамилия Медичи. Новата сакристия е проектирана от Микеланджело през XVI век. Петдесет и девет метровата Capella dei Principi е построена през XVII век.

Каролингският минускул (Carolus Magnus) е вид ръкописно писмо, възникнало в края на VIII век. Впоследствие се превърнало в готически шрифт. Благодарение на каролингския минускул четенето на текстове станало по-лесно. Освен различното оформление на буквите, той правел разлика между унциали (главни букви) и минускули (малки букви), а и при него се оставяло разстояние между отделните думи. Старите римски ръкописи били написани без това разстояние и само с главни букви. (Вж. също и маюскул, минускул и Scriptio continua).

Каяфа (Йосиф бен Каяфа) е върховен еврейски жрец в Йерусалимския храм и глава на върховния съвет на евреите, Синедриона. Според Стария завет той организирал заговора за убийството на Исус и ръководил делото срещу него.

Келтският възел е част от островното келтско изкуство, възникнало на Британските острови — и най-вече в ирландските манастири — през IV-V век (след римската окупация). Той е само един от многото видове „безкрайни“ възли и стилизирани украси. За викингите всичките му варианти са символизирали връзката между баща и дъщеря.

Келтският кръст е латински кръст с кръг, пресичащ стъблото и раменете му.

Кодексът (codex) представлява колекция от текстове (и закони). Името му произлиза от латинската дума caudex, която означава стъбло, дървено трупче, дървена плоча за писане. От Късната античност нататък под кодекс се разбирало книга с отделни страници, а не под формата на свитъци. Тази дума означава и ръкопис, написан като книга с помощта на средновековно ръкописно писмо.

Кодексът на Чакос е колекция от коптски ръкописи, известна например с гностични текстове от III-IV век. Един от тези текстове е Евангелие на Юда. Кодексът бил преоткрит в Египет през 70-те години.

Кодикологията е наука за кодексите — антични или средновековни ръкописи — с акцент върху използваните материали, съшиването и оформлението им.

Койне, известен също като църковен гръцки език, е възникнал през вековете преди Христа. Новият завет е написан на него.

Колекцията „Шойен“ е най-голямата частна колекция на ръкописи в света. Обхваща пет хиляди години от писмената световна история и съдържа текстове, написани върху хартия, папируси, пергаменти, глина, камъни и т.н. Състои се от Codex Sinaiticus Zosimi Rescriptus, палимпсест от Синайската планина, написан на велен, библейски ръкописи на коптски от III век, шумерския текст „Законникът на Ур-Наму“, който е на четири хиляди години, и също толкова стар вавилонски календар. Колекцията разполага с най-старата версия на Евангелие на Матей на коптски и гръцка ксилография от VI век пр.Хр. Състои се и от фрагментите на кодекс с френски проповеди, подвързан от Мануале дел Наваро и издаден във Ферара през 1592 година. Да не говорим за древни будистки ръкописи и шейсет фрагмента от „Ръкописите от Мъртво море“. Колекцията е собственост на норвежкия бизнесмен Мартин Шойен. Градската къща, в която се помещава, и част от историята в книгата, свързана с нея, са измислени, но информацията за самата колекция е взета от уебсайтовете ѝ.

Колумбарият представлява ниша (или отделно помещение) в римска погребална камера, в която са сложени урни с прах.

Коптите са християнски египтяни.

„Кралицата дева“ е прозвището на английската кралица Елизабет I (1533-1603). Тя никога не се омъжила и вдъхновила култ към девствеността.

Краят на света — вж. Денят на Страшния съд.

Криптата представлява подземна пещера или погребална камера.

Кръстът на Один — вж. келтски кръст.

Кървавата нива (на арамейски Хакелдама, или Акелдама) е мястото в Йерусалим, където според Делата на апостолите (1:18,19) е умрял Юда: „С парите, които получи за своята зла постъпка, Юда си купи нива, където падна на главата си, а тялото му се разпра и всичките му вътрешности се изсипаха. За това научиха всички жители на Ерусалим и нарекоха нивата Акелдама, което на техния език означава «Нива на кръв»“. В Евангелие на Матей пише друго. Според глава двайсет и седма Юда е върнал трийсетте сребърника на върховните жреци: „И като захвърли сребърниците в храма, излезе и отиде, та се обеси. Първосвещениците прибраха сребърниците и казаха: не бива да се турят в църковния ковчег, защото са цена за кръв. И като направиха съвещание, купиха с тях грънчаревата нива, за да погребват странници; затова и до днес тая нива се нарича кръвна нива (…)“.

Ламех е бащата на Наама от Библията.

Легатът (първоначално императорски наместник, изпратен от Рим в друга държава или провинция) е висш военачалник (генерал) в римската войска.

Легионерът е част от легиона.

Легионът представлява римска военна единица, състояща се от хиляди пехотинци.

Ликия е името на региона около днешните провинции Анталия и Мугла в Южна Турция по времето на Римската империя.

Лион е третият по големина град във Франция. Бил е основан от римляните през 43 г. пр.Хр. с мисълта да служи за бежански лагер. Църковният отец Ириней бил свещеник и епископ там до смъртта си през 202 година.

Литрата е мерна единица, спомената в Библията. Йоан пише, че Мария Магдалена „(…) взе една литра миро от чист и скъпоценен нард, помаза нозете на Исуса, и с косата си отри нозете Му (…)“. Една литра се равнява на 329 грама. По-късно, когато Йосиф и Никодим намазали тялото на Христос със сто литри смирна и алое, става въпрос за почти 33 килограма.

Лоренцо ди Пиеро де Медичи (1492-1519) управлява Флоренция от 1516 до 1519 година. Макиавели посветил „Владетелят“ на него, въпреки че отношенията им със сигурност били обтегнати.

Лулува е първородната дъщеря на Адам и Ева, близначка на Каин и съпруга на Авел.

Луций Вителий Стари (преди 7 г. пр.Хр. — 51 г.) е управител на Сирия по времето на император Тиберий. Освободил Пилат Понтийски от длъжността му през 36 година заради избиването на самаряните край планината Гаризим.

Мавзолеят е голяма гробница.

Магдала е малко рибарско селце, разположено край Галилейското езеро, по времето на Исус. Мария Магдалена е кръстена на него. Било преместено през III век.

Макиавели (1469-1527) е флорентински дипломат, политически философ и писател, най-известен с „Владетелят“, поучителен труд относно политическите тактики и стратегии. Намеците за кръвна връзка между Юда и Медичите в него са измислени.

Издание на „Владетелят“ на Макиавели от 1550 година

Максимин II Дая (270-313) е римски император, който бил на власт от 308 до 313 година.

Манастирът „Верне“ е бивше имение и кралски дворец, който се намира в Рюге, Мос. През 1190 година тогавашният норвежки крал го подарил на Ордена на йоанитите, които го превърнали в дом за стари войници от кралската гвардия. Златният век на манастирите продължил до 1532 година.

Мантията представлява дреха с наметало върху раменете и двойни ръкави, носена от католическите свещеници.

Маре Нострум (Нашето море) е едно от многото имена на Средиземно море. Римляните го наричали Маре Магнум (Голямото море), Маре Интернум (Вътрешното море) и Маре Нострум по времето на Римската империя. Маре Медитеранеум започнало да се използва едва през III век.

Марс е римският бог на войната.

В Масфа, Гилеад се намирал домът на старозаветния военачалник Ефтай.

Матусал е библейски патриарх, който според Стария завет доживял до 969-годишна възраст.

Мацата представлява безквасен хляб (без мая). Празникът на безквасните хлябове (Хаг ха-Мацот) е едно от многото имена на еврейския Великден — Пасха, или Песах.

Маюскулът (унциал) означава голяма буква в типографията, за разлика от минускула, който представлява малка буква.

Меркуриев жезъл — вж. кадуцей.

Микеланджело (1475-1564) бил флорентински художник, скулптор и архитект.

Минускул означава малка буква в типографията (вж. също и маюскул и каролингски минускул).

МНД (Международно научно дружество) е измислено.

Морта е римската богиня на смъртта.

Мухите всъщност възприемат времето различно от нас. Редица изследователи, сред които такива от колеж „Тринити“ в Дъблин, Университета на Сейнт Андрюс и Единбургския университет, са проучили разбирането за време на най-различни организми, като се почне от дребни насекоми и се стигне до големи животни. За мухата всичко се движи в забавен каданс. Когато се опиташ да я удариш, за нея това движение е изключително бавно.

Наама била дъщеря на Села и Ламех в Библията.

Нардовото масло е скъп, благовонен мехлем/олио. Според евангелията на Марко и Йоан, Мария Магдалена помазала краката и главата на Исус с една литра истински мехлем от картъл, предизвиквайки гнева на Юда. В глава дванайсета от Евангелие на Йоан пише: „Тогава Мария, като взе една литра миро от чист и скъпоценен нард, помаза нозете на Исуса, и с косата си отри нозете Му; и къщата се изпълни с благоухание от мирото. Но един от учениците Му, Юда Искариот, който щеше да Го предаде, рече: Защо не се продаде това миро за триста динария, за да се раздадат на сиромасите? А това, рече не защото го беше грижа за сиромасите, а защото бе крадец, и като държеше касата, вземаше от това, което пускаха в нея“.

Ндрангета е клон на италианската мафия.

Нерон (37-68) е римски император от 54 до 68 г.

Нисан е първият месец от еврейския календар и обикновено отговаря или на март, или на април от григорианския календар.

Нострадамус (1503-1566) е френски аптекар, който забогатял от писането на книги с предсказания — „Предсказания“ (вдясно) — и предсказването на бъдещето на богати хора и кралски особи. Въпреки че все още се радва на поддръжници, „предсказанията“ му са неясни.

Нумерологията представлява науката за тайнствените свойства на числата.

Овидий (43 г. пр.Хр. — 17 г.) е римски поет.

Один е най-умният и най-могъщият староскандинавски бог.

Октагонът означава осмоъгълник.

Онтологическото доказателство за съществуването на Бог е изведено за първи път от Анселм Кентърбърийски (1033-1109). То гласи, че тъй като Господ (по определение) бил най-съвършеното същество, за което можел да се сети човек, и било възможно да си помислиш за по-съвършено същество от онези, съществуващи в човешкото съзнание, значи това най-съвършено същество го имало и в реалния свят. Тоест Бог съществува. Това доказателство било разкритикувано 700 години по-късно от философа Кант. Той твърдял, че то не отговаряло на истината, защото приемало съществуването за свойство (предикат). По-нататъшните формулировки на доказателството (сред които и една на Анселм,) го свързали със свойството „необходимо съществуване“. В днешни времена разсъжденията му не се приемат от много хора, но фактът, че все още сериозно се обсъждат, говори много за него.

Орденът на Сион (Prieuré de Sion) е (измислен) орден, за който се смята, че пазел тайната за наследниците на Исус и Мария Магдалена.

Ориген Адамант (около 185 г. — 254 г.) е раннохристиянски теолог, роден в Египет.

Ориген

Остия е пристанището на Рим.

Откровение на Йоан е последният текст от Новия завет и вероятно е бил написан от автора на Евангелие на Йоан и трите писма на Йоан. В него се разказва за предстоящ апокалипсис, Деня на Страшния съд и Божия план за новия свят. Теолози смятат, че е бил написан около 95 година, но според други е по-стар. Мнозина смятат Йоан от гръцкия остров Патмос за негов автор. Той получил виденията си на острова, чиято Пещера на Апокалипсиса все още е популярна туристическа дестинация.

Отон (32-69) е римски император, управлявал в продължение на три месеца през 69 година.

Палацо Векио преди е принадлежал на фамилия Медичи, а сега в него се помещава Флорентинската община (и музеят).

Фото Том Егеланд

Палеографията е науката за древните текстове, особено ръкописите, и историческото им развитие. Палеографите изследват написаното върху папируси, пергаменти и хартия, но също така и върху парчета от гърнета и стените на къщи.

Палеотипите представляват печатни издания от най-ранния период на печатарското изкуство (отпреди 1500-1550).

Палимпсестът е ръкопис, чийто оригинален текст е отстранен, за да може да бъде използван наново.

Пантеонът (Храм на всички богове) в Рим вероятно е построен около 115-120 година от император Траян или император Адриан, за да служи за римски храм. Византийският император Фока го подарил на папа Бонифаций IV, който го превърнал в (християнската) базилика „Света Мария и мъчениците“ през 609 година.

Папа Бонифаций VIII (1230-1303) заема тази длъжност от 1294 до 1303 година.

Папа Климент VII (1478-1534), с рождено име Джулио де Медичи (племенник на Лоренцо Великолепни), заема тази длъжност от 1523 до 1534 година.

Папа Климент XIII (1693-1769) е папа от 1758 до 1769 година.

Папа Лъв X (1475-1521), с рождено име Джовани ди Лоренцо де Медичи (син на Лоренцо Великолепни), е начело на Католическата църква от 1513 до 1521 година.

Папа Лъв Велики (около 400-461) е папа от 440 до 461 година.

Папа Пий V (1504-1572) заема тази длъжност от 1566 до 1572 година. Борбата му срещу английската кралица Елизабет I завършила с отлъчването ѝ от Католическата църква заради ерес в булата Regnans in Excelsis, която той издал през 1570 година.

Папа Пий VI (1717-1799) заема тази длъжност от 1775 до 1799 година. Заповедта му, с която отменя освещаването на църквата в Амитерно, е измислена.

Папа Франциск (роден през 1936 година) става двеста шейсет и шестият папа на Католическата църква през 2013 година.

Папирусът представлява материал за писане, подобен на хартията. Бил направен от растението египетски папирус и бил най-често използваният материал за писане през Античността.

Патмос е гръцки остров (близо до Турция), разположен в Егейско море. Предполага се, че Йоан живял там, когато получил виденията си, описани в Новия завет. Теолозите спорят по въпроса.

Пергаментът представлява преработена животинска кожа, на която може да се пише. По времето на Исус занаятчиите в гръцкия град Пергамон вече били изработвали пергаменти от стотици години, но кожата — и най-вече телешката — била скъп материал, запазен за най-богатите. Веленът е най-финият пергамент (бил правен от телешка, агнешка или ярешка кожа).

Песах (или Пасха), еврейският Великден, е важен еврейски празник. Посветен е на освобождаването на евреите от египетско робство и свободния еврейски народ, който бил предвождан от Мойсей. Името му означава „подминавам“ (препратка към Бог, който „подминал“ къщите на израилтяните, когато убил първородните деца в Египет). Норвежката дума påske (Великден) е произлязла от „песах“, но двата празника се различават и по отношение на традиции, и по отношение на предистория, и по отношение на същността си. Други имена на този празник са Хаг ха-Мацот (празникът на безквасните хлябове), Хаг ха-Авив (фестивалът на пролетта) и Земан Херутену (фестивалът на свободата). Специалистите по история на религията смятат, че е възможно три отделни празника да са се слели в един.

Пиктограмата представлява графичен символ.

Пилат Понтийски (умрял около 39 година) е петият прокуратор на Юдея от 26 до 36 година по време на управлението на император Тиберий. Според евангелията именно той (неохотно) произнесъл смъртната присъда на Исус. Историците знаят малко за живота му преди и след годините, прекарани в римската провинция. Фамилията му вероятно го свързва с рода Понтийски. Сигурно е бил заможен и високо образован и е имал добри връзки. Може би е бил офицер, преди да бъде издигнат до длъжността на прокуратор. Службата в Юдея не е била на голяма почит в Римската империя. През годините, прекарани там, Пилат си изградил противоречив образ и си заслужил омразата на народа. Имал много спорове и с евреите, и с лидерите им. Прокураторът в Юдея отговарял пред легата в Сирия, но през първите шест години от управлението на Пилат в Сирия такъв човек нямало. Затова може в онзи период да се е радвал на повече свобода, отколкото през последните няколко години, прекарани в провинцията. Отрядите му служели по-скоро за полиция, отколкото за войска. Едно от задълженията на Пилат било да назначи върховен жрец. През целия му период на управление това бил Каяфа. Според Йосиф Флавий, Пилат бил освободен от длъжността си след избиването на някакви самаряни край планината Гаризим. Легатът на Сирия го пратил в Рим, за да отговаря за това пред императора, но Тиберий умрял преди пристигането му. Не се знае какво е станало с Пилат след това. През следващите няколко века се появили митове и легенди, свързани с него. Много от тях били напълно измислени. Западната християнска църква демонизирала образа на Пилат, представяйки го като страхлив негодник, който убил Исус, за разлика от Източната, която гледала по-благосклонно на него. Някои твърдели, че бил християнски мъченик. Коптската и Етиопската православна църква са го канонизирали за светец. В трудовете Legatio ad Gaium („За посланичеството при Гай“), написан преди 50 година, Bellum Judaicum („Юдейската война“), написан около 75 година, и Antiquitates Iudaicae („Юдейски древности“), написан около 94 година, философът Филон и историкът Йосиф разказват за спорове и насилие между евреите и войниците на Пилат. Игнатий Богоносец също пише за него в посланията си, датирани между 105 и 110 година, а „Анали“, написан от римския историк Тацит между 110 и 120 година, гласи: „(…) Този, от когото иде това име, Христос, бил наказан със смърт, през управлението на Тиберий, чрез прокуратора Понтий Пилат (…)“. По тона, с който го споменава Филон Александрийски в труда си само няколко години след описаните събития, си личи, че при освобождаването му от длъжност прокураторът бил опозорен. По-нататъшната му съдба е продукт на слухове, спекулации и легенди. Някои смятат, че умрял, докато се връщал от Юдея. Други вярват, че бил изпратен в изгнание и после се самоубил. Трети пък твърдят, че си отнел живота в Рим и че хвърлили тялото му в Тибър. Триста години по-късно в труда си „Църковна история“ гръцкият историк Евсевий Кесарийски пише, че Пилат се самоубил през 39 година, защото не могъл да понесе позора от това да бъде извикан обратно в Рим. Въпреки че Евсевий се приема за авторитет, не съществуват писмени източници, които да потвърдят версията му. Нито Йосиф, нито Филон, нито Тацит споменават толкова драматична кончина. По принцип новият император Калигула би поел осъждането на Пилат след смъртта на предшественика си Тиберий. Някои смятат, че наистина го е направил, осъждайки го на смърт. Други твърдят, че изобщо не се е интересувал от простъпките, извършени при управлението на предшественика му. Липсата на писмени източници сочи, че не се е състоял процес срещу Пилат. Толкова сензационно събитие като това един от доверените префекти на Римската империя да бъде изправен пред трибунал, със сигурност би заслужило място в някой труд.

Печатът на Пилат е измислен. Пръстените печати на префектите и висшите държавни чиновници обикновено били изработвани от благородни метали с инкрустиран скъпоценен камък. Използвали ги при направата на малки печати от глина или олово. Монограмът на Пилат е дело на Мариус Ренберг и се основава на няколко неща, сред които идеите на Хокун Ролан от отдела за нумизматична и класическа археология в Културно-историческия музей в Осло.

Подбрадникът представлява ленен плат, покриващ врата, брадичката и бузите на монахините.

Положената хартия е вид ръчно изработена хартия с оребрена структура. Била произвеждана до XIX век, когато, общо взето, била заменена от изтъкана хартия.

Помпей е град, разположен на юг от днешния Неапол. Бил погребан под 4-6 метра пепел при изригването на вулкана Везувий през 79 година. От 12000 жители почти 1200 били намерени сред пепелта. Помпей е популярна туристическа дестинация от 250 години, като руините му и най-вече гипсовите отливки на загиналите хора (показани на снимката) привличат 2-3 милиона туристи на година.

Понтифексът е член на върховната жреческа колегия. В Католическата църква това е епископът (архиепископът).

Портус служел като (изкуствено) пристанище на Рим по времето на Римската империя.

Поската представлява напитка, съдържаща вода, оцет (вкиснало вино), билки и (може би) мед. Пиели я войници, роби и хора от простолюдието по времето на Римската империя. В много писмени източници се споменава колко била популярна. Генерали и понякога дори императори пиели поска с войниците си, за да покажат колко са близки с тях, но благородниците се отвращавали от нея. Указ от 360 година постановил войниците с низши чинове да пият поска и вино през ден. Твърди се, че оцетът, предложен на Исус по време на разпъването, представлявал поска със смирна или шикалки. Тази напитка имала ниско съдържание на алкохол и леко упойващ ефект и римските войници смятали, че им придава енергия. Сравняват я със съвременните спортни напитки.

Празникът на безквасните хлябове е едно от имената на Песах / Пасха (еврейския Великден). Идва от онова място в Изход, където на евреите им е заповядано да ядат безквасен хляб (без мая) — маца — в продължение на седем дни.

Преторият първоначално е генералската палатка в лагера на римската войска, така се нарича и централното място в двора, където Пилат Понтийски осъжда Исус.

Префект означава „стоящ начело“. Тази дума е използвана за официална титла на цивилен или военен властимащ по времето на Римската империя. Пилат Понтийски е петият римски префект (или прокуратор) на провинцията Юдея.

Проксима Кентавър b е екзопланета, т.е. планета, на която на теория може да има живот, обикаляща около червеното джудже Проксима Кентавър. Това я прави най-близката екзопланета до Слънчевата ни система.

Прокула е известна като съпругата на Пилат. Въпреки че той вероятно е бил женен, не съществуват писмени източници, които да потвърждават това. Съпругата му е спомената в Евангелие на Матей. Впоследствие била наречена Прокула (на латински) или Прокия (на гръцки). Спомената е в няколко новозаветни апокрифа.

Пропорции (47 г. пр.Хр. — 14 г. пр.Хр.) е римски поет.

„Протоколи на ционските мъдреци“ (вдясно) представлява фалшификат, написан от антисемити и издаден през 1903 година. В него уж се описвал еврейски план за глобално господство. Бил е копиран от френски и пруски романи, издадени през 50-те и 60-те години на XIX век. Почти половината текст е бил взет дословно от „Диалог на Макиавели и Монтескьо в ада“ (1864 г.).

Псевдоепиграфът представлява творба, за която погрешно се твърди, че е била написана от даден човек. Такива творби съществуват и в еврейската, и в християнската религиозна история, но не са включени нито в християнската, нито в еврейската Библия (Танах).

Публий Квинтилий Вар (48 г. пр.Хр. — 9 г.) е римски генерал по времето на император Август. Предвождал трите легиона, които били избити в Тевтобургската гора през 9 година.

Радиовъглеродно датиране — вж. С14.

Релаторът представлява човек, който е част от Ватиканския комитет за разглеждането на кандидатури за светци, които после се представят на папата. Той е отговорен за напредъка на всеки отделен случай.

Рен льо Шато е село в Южна Франция. Най-известно е с една теория на конспирацията от 50-те години, предадена в международния бестселър „Светата кръв и свещеният Граал“. Според нея измисленият орден на Сион (Prieuré de Sion) и тамплиерите са пазели тайната, че династията на Меровингите води началото си от Исус и Мария Магдалена, които се оженили и си родили дете. Тази теория е в основата на „Краят на кръга“ (2001 година) и „Шифърът на Леонардо“ (2003 година).

Рене Декарт (1596-1650) е френски философ и математик.

Родът Понтийски е италиански род, към който принадлежал Пилат Понтийски според историците.

Розенкройцерите (Розенкройцерският орден) е езотерично братство, възникнало през XVII век.

Руната одал е един от многото староскандинавски символи, откраднати от нацистите (вдясно)

Руната сиг (вдясно) е един от многото староскандинавски символи, откраднати от нацистите. Двойният ѝ вариант се превърнал в логото на СС (Шуцщафел).

„Ръкописите от Мъртво море“ представляват хиляди фрагменти от 981 ръкописа, в които се разказва за еврейската вяра и култура. Били написани от сектата на есеите през вековете преди и след Христа. Били намерени в пещери на северозапад от Мъртво море между 1947 и 1956 година. Съдържат нова информация за Стария завет и еврейската история. Повечето от тях се съхраняват в Музея на Рокфелер в Йерусалим, но някои фрагменти се пазят и в колекцията „Шойен“.

Ръкописът Q представлява хипотетичен първоизточник, съдържащ изказвания на Исус, върху които Матей и Лука основали евангелията си, за разлика от Марко. В романа „Кодексът“ Белтьо тръгва по стъпките на този ръкопис.

Самаряните са етнорелигиозна група. Вярата им е близка до юдаизма, но не напълно идентична. За тях свещена е например планината Гаризим, която смятат за единственото истинско място, избрано от Бог за построяването на свещен храм.

„Сандхърст“ (Кралската военна академия „Сандхърст“) е военната академия на британската армия.

Базиликата „Сан Леонардо“ е сред най-старите базилики във Флоренция и е част от комплекса, включващ например „Библиотека Медичи“ и Капела Медичи. Строежът ѝ бил започнат през XV век, но фасадата ѝ все още стои недовършена.

Базиликата „Санта Кроче“ е главната францисканска църква във Флоренция, където са били погребани например Микеланджело, Макиавели и Галилей.

Строежът на катедралата „Санта Мария дел Фиоре“ (на снимката горе) във Флоренция е започнат през 1296 година и завършен през 1436 година.

Саркофагът представлява величествен ковчег, изработен най-често от камък.

Свастиката е един от многото староскандинавски символи, откраднати от нацистите.

Светената вода е вода, осветена в църква (например тази, използвана при кръщенета). Смята се, че спомагала за символичното измиване на греховете.

Светец означава човек, който се смята за свят.

Сел е майка на Наама в Библията.

Катедралата „Сен Жан Баптист де Лион“ (Лионската катедрала) е основана от няколко души, сред които е Ириней. Строежът на днешната сграда е започнат през 1180 година и е завършен през 1476 година.

Базиликата „Сен Мартен д’Айне“ в Лион е построена през XI век на мястото, където преди това е имало манастир. (Гробницата на Ириней в нея е измислена. Той е умрял през 202 година, но вероятно хугенотите са разрушили гробницата му, опустошавайки катедралата „Сен Жан Баптист де Лион“ през 1562 година.)

Сенека Млади (4 г. пр.Хр. — 65 г.) е римски драматург и предполагаемият получател на писмата на Пилат Понтийски от „Писма до Сенека“.

Сикариите са еврейски подривни елементи, които протестирали срещу римската окупация на Юдея, като убивали римляни и помощниците им евреи със скрити ками.

Символът на вярата изразява основните и най-важни елементи на вярата. В християнството съществуват три такива символа: апостолически, никейски и атанасиев. Апостолическият, който се рецитира от паствата по време на служби в протестантските норвежки църкви, гласи: „Вярвам в Бог Отец, Вседържител, Творец на небето и земята. И в Иисуса Христа, единородния Му Син, нашия Господ; Който е заченат от Дух Свети и е роден от Дева Мария, и пострада при Пилат Понтийски, бе разпнат и бе погребан; и слезе в ада и в третия ден възкръсна от мъртвите; и се възнесе на небесата и седна отдясно на Бога Отца, Всемогъщия; и пак ще дойде да съди живите и мъртвите. Вярвам в Светия Дух. Вярвам в светата вселенска съборна Църква, в общението на светиите, в опрощаването на греховете, във възкресението на телата, във вечния живот. Амин“.

Симон Петър (около 0 г. — около 67 г.), известен също като апостол Петър и свети Петър, е един от дванайсетте апостоли на Исус. Христос го кръстил Кифа, което означава „Канара“ на арамейски. Смята се, че Петър е написал две от посланията в Новия завет, но теолозите спорят по въпроса. Католическата църква го приема за първия епископ на Рим и първия папа. Според легендата бил разпнат с главата надолу в този град. Смята се, че базиликата „Свети Петър“ била издигната над гроба му. Археолозите са намерили един гроб там, за който предполагат, че е неговият.

Синедрионът е върховният съвет и съд на евреите. Оглавявали го най-възрастните евреи. Общо членовете му наброявали 71 души (включително и върховния жрец).

Синхроничността се изразява в принципа, че свързаните смислово събития, които нямат причинно-следствена връзка, протичат едновременно.

Слънчевият кръст е един от многото староскандинавски символи, откраднати от нацистите.

Сребърници — според Библията Юда получил трийсет сребърни монети, за да предаде Исус. Най-различни монети били в обращение в Йерусалим през 33 година, например древногръцките тетрадрахми и римските денарии от периода на управление на Август и Тиберий. Монетата с най-голямото съдържание на сребро била шекелът от Тир, като такива се събирали като данъци за храмове. Един шекел тежал 14 грама и съдържал 96-97% сребро. Археологът Хокун Ролан от отдела за нумизматична и класическа археология в Културно-историческия музей в Осло се е допитал до водещ израелски археолог по въпроса, човек, публикувал много трудове върху откритията, направени в Юдея/Палестина през последните двайсет години. С оглед на малкото писмени свидетелства и тези открития археологът смята, че „трийсетте сребърника“ без съмнение са били финикийски шекели от Тир. През 2021 година уважаваните археолози са единодушни, че най-вероятно става въпрос за тази монета. В днешни времена трийсетте сребърника биха се равнявали на около две хиляди норвежки крони. Това предположение обаче е неточно: реалната тогавашна стойност на монетите се определя от няколко фактора, например обичайната дневна работна заплата и издръжката на живота. Изразът „трийсет сребърника“ препраща към цената на робите в Изход и Книга на пророк Захария от Стария завет:

„Но ако волът убоде роб или робиня, стопанинът нека плати на господаря им тридесет сребърни сикли, и нека се убие волът с камъни“. Изход, 21:32.

„(…) И тъй, те ми претеглиха за заплата тридесет сребърника. И Господ ми рече: Хвърли ги на грънчаря — хубавата цена, с която бях оценен от тях! И взех тридесетте сребърника и ги хвърлих в Господния дом на грънчаря“. Книга на пророк Захария, 11:12,13.

Сун Дзъ (около 544 г. пр.Хр. — около 496 г. пр.Хр.) е китайски военен стратег, написал книгата „Изкуството на войната“.

Тайната стая на Микеланджело представлява помещение с размери 7x2 метра в подземията на Капела Медичи във Флоренция. Художникът се крил в нея в продължение на три месеца по време на обсадата на града между 1529 и 1530 година. Вероятно той е изрисувал стените ѝ.

Тайният архив на Ватикана (на латински Archivum Secretum Vaticanum) всъщност не е толкова таен. В него се съхраняват документи, издадени от Светия престол. Състои се от 85 километра етажерки, пълни с документи, писма, папски счетоводни книги и много други официални текстове, натрупани от Църквата през вековете. Най-старите запазени документи са от XVIII век.

Тацит (Публий/Гай Корнелий Тацит) (около 56 година — около 120 година) е римски сенатор и историк.

Теодицеята е теологичен проблем, който разглежда как е възможно да съществуват зло и страдание в свят, над който властва всемогъщ Бог.

Теорията на струните представлява физичен модел, според който вселената е изградена от съвсем малки вибриращи струни.

Тертулиан (Квинт Септимий Флоренс Тертулиан) (ок. 160 г. — ок. 225 г.) е водещ християнски философ и писател от периода на Раннохристиянската църква. Писмото, написано от Пилат до Тиберий, което споменават Тертулиан и псевдоепиграфът „Делата на Петър и Павел“, най-вероятно е било измислено в края на XI век.

Тесерарият е командир на стража, офицер, в римската войска. Основната му задача била да организира и командва охраната в гарнизона (през нощта).

Тибул (55 г. пр.Хр. — 19 г. пр.Хр.) е римски поет.

Тит Ливий (около 59 г. пр.Хр. — 17 г.) е римски историк, най-известен с монументалния си труд върху историята на Римската империя.

Тит Флавий Веспасиан (39-81) е най-големият син на император Веспасиан и римски император от 79 до 81 година.

Тората са петте старозаветни книги.

Транссубстанциацията представлява религиозното (най-вече католическо) вярване, че хлябът и виното се превръщат в Христовото реално присъствие, т.е. тялото и кръвта му (без да променят външния си вид).

Траян (Марк Улпий Нерва Траян) е римски император от 98 до 117 година.

Тур Хейердал (1914-2002) е зоолог, археолог, етнограф и приключенец, най-известен с пътешествията си със сала „Кон-Тики“ и лодките „Ра“ и „Тигрис“. Двамата с Пер Лилиестрьом са проучвали теорията, че Один всъщност е бил вожд от времето на Великото преселение на народите и че кралството на староскандинавските богове Осгор се намирало в руските територии около Черно море.

Уилям Пърсивал Крозие (1879-1944) е британски журналист, който написал епистоларния роман „Писма на Пилат Понтийски: Написани по време на управлението му на Юдея до приятеля му Сенека в Рим“ (1928). И до днес мнозина смятат, че в тази книга наистина са предадени писмата на прокуратора.

Фарисеите са юдейска секта. По времето на Исус фарисей означавало евреин, който строго се придържал към Десетте Божи заповеди и устните закони. Тогава фарисеите били членове на Синедриона — върховния съвет на евреите. Били предвождани от начетени тълкуватели на законите — равини.

Филон Александрийски (около 20 г. пр.Хр. — около 50 г.) е еврейски философ и писател, живял в Египет.

Фондация „Меценат“ е частен фонд за антично изкуство (със седалище в Швейцария). Сред целите му са опазването на предмети от античното изкуство и грижата за исторически паметници и археологически артефакти. Фондът стана световноизвестен през 2005 година, когато участваше в реставрирането на ръкописа Кодекса на Чакос, съдържащ текстове като Евангелието на Юда. После продаде правата за кодекса на Националното географско дружество.

Фрагментологията се занимава с изучаването на фрагменти от ръкописи (особено от Средновековието и Ренесанса).

Фризийците са германски народ, населяващ земите на и около днешна Нидерландия.

Херкулан е римски град, разположен право на юг от Неапол. И той като Помпей бил погребан под пепел в резултат на избухването на Везувий през 79 година. По онова време в Херкулан живеели 5000 души.

Херуските са германско племе, просъществувало от II век пр.Хр. до III век.

Хигс бозонът е елементарна частица, чисто съществуване е потвърдено за първи път през 2012 година.

Хилядолетното царство според вярата в апокалипсиса представлява царство, управлявано от Исус и светците хиляда години, след което ще настъпи краят на света. През тези хиляда години Сатаната ще е вързан. Тази представа е особено популярна сред съвременните протестантски движения.

Хистер се тълкува от поддръжниците на Нострадамус като предсказание и друга форма на Хитлер. Но Хистер е географско наименование. В същата строфа Нострадамус споменава de Germain, което се възприема като „германеца“ (т.е. Хитлер). Но Германия на френски е Allemagne, а до XVI век изразът de Germain означавал „брат“ или „близък роднина“ на старофренски и среднофренски.

Хораций (65 г. пр.Хр. — 8 г. пр.Хр.) е римски писател и сатирик.

Хугенотите са протестантски калвинисти, преследвани и избити от католиците по време на Вартоломеевата нощ във Франция.

Хугенотски кръст

Цезареа Маритима първоначално се казвала Пиргос Стратонос („Кулата на Стратон“) и била разширена от Ирод Велики между 25 г. пр.Хр. и 13 г. пр.Хр. Той дал на града новото име в чест на римския император. Скоро след това Цезареа Маритима станала седалище на римския префект. Днес се казва Хорбат Кесари и се намира между Тел Авив и Хайфа.

Центурионът е професионален военачалник в римската войска. Командвал една центурия — отряд от около сто мъже.

„Църковна история“ (от около 325 година) е описание на Раннохристиянската църква, написано от гръцкия историк Евсевий Кесарийски.

Числото на звяра, 666, е взето от Откровение на Йоан. Някои смятат, че това е код, обозначаващ император Нерон. Възможно е символиката, свързана с числото, да се дължи на погрешно разбиране на вавилонската клиновидна писменост. Вавилонците използвали числото 3661, за да обозначат своя бог Мардук. Евреите в техен плен го разчели погрешно. Не били запознати с математиката им, която била шестдесетична (основаваща се на числото шестдесет). Освен това объркали клиновидната писменост със своите ивритски знаци. Ириней бил първият църковен отец, който се опитал да анализира числото 666. Използвал гематрия, т.е. нумерологичен код. По онова време на всяка гръцка буква отговаряло точно определено число. Събрал тези числа, изхождайки от 666, и стигнал до заключението, че това число обозначавало думата lateinos, т.е. „нещо скрито“. Според други всъщност ставало въпрос за 616. Ириней бил убеден, че смисълът на числото щял да бъде разкрит при появата на Антихриста след падането на Римската империя.

Шекелът е древна еврейска валутна единица (или единица за тегло).

Шифърът е криптиран текст, при който буквите и числата са заменени с други или са си сменили местата (анаграма).

Юда Искариот бил един от дванайсетте апостоли на Исус и онзи, който го предал. Вероятно бил ковчежникът на апостолите. Представата ни за него е повлияна не само от начина, по който е описан в Библията, ами до голяма степен и от художествените произведения, легендите и народните приказки, появили се по-късно. Теолозите и историците спорят относно значението на името Искариот. Най-простото обяснение е „мъжът от Кариот“, село в Юдея. Други го свързват с радикалната еврейска група сикарии. Трети вярват, че това име — което в такъв случай е получил впоследствие — означава измама и предателство. Според евангелията Юда издал на „главните свещеници и фарисеите“ (Евангелие на Йоан, 18:3. Б.пр.) къде да намерят и заловят Исус. Сред теолозите няма единодушие относно въпроса дали Юда е бил част от Божия план, или е предал Христос по свой избор. В евангелията са изредени различни мотиви за това предателство: Марко и Матей наблягат най-вече на парите, а Лука и Йоан твърдят, че бил обладан от Сатаната.

Фрагмент от Евангелие на Юда

Съвременните теолози отдават постъпката му на възможното му разочарование, предизвикано от съзнанието, че Исус не е онзи, за когото го е мислел. Според евангелията впоследствие се разкаял. Матей твърди, че се обесил, а в Делата на апостолите Лука пише, че тялото му се разпрало и всичките му вътрешности се изсипали. Марко обаче, който е авторът на първото евангелие, изобщо не споменава смъртта му. Там, където теологията и литературата се преплитат, геологът Денис Макдоналд изтъква прилики между библейската представа за Юда и Омировия епос, изпълнен с герои и предатели. Според него евангелията на Марко и Лука и Делата на апостолите обобщават тогавашните литературни архетипи на герои и злодеи. През Средновековието мюсюлманските теолози описвали Юда по-благосклонно от християнските.

„Юдейската война“ — вж. Bellum Judaicum.

Юдея е библейското и римското наименование на региона в южната част на Западния бряг. През 6 година римските страни-клиенти (държава, която е икономически, политически и военно подчинена на или зависима от друга държава. Б.пр.) Юдея, Идумея и Самария станали императорски провинции, управлявани от римски префект. Седалището на префекта било Цезареа Маритима, а на върховния еврейски жрец — Йерусалим. Префектът обикновено посещавал Йерусалим по време на религиозни празници, които можели да прераснат в протести и размирици.

Юпитер е върховният римски бог (и отговаря на Зевс в гръцката митология).

Яхве е едно от многото имена на еврейско християнския бог.

Ab Urbe Condita Libri („От основаването на града“) е книга, в която се разказва за Рим по времето на Античността. Написана е от Тит Ливий между 27 година пр.Хр. и 9 година пр.Хр.

Adversus Haereses („Трактат срещу ересите“) е заглавието на книга, написана от църковния отец Ириней около 180 година. Състои се от пет тома и разглежда проблема за ересите, отделяйки особено внимание на гностицизма. Запазена е в пълен латински превод от около 200 година.

Advocatus diaboli („адвокат на дявола“) е понятие, използвано при канонизацията на католически светци. По време на процесите, провеждани по този въпрос между 1587 и 1983 година, advocatus diaboli трябвало да изреди аргументи против канонизацията на даден човек. Онзи, който защитавал кандидатурата, бил наречен advocatus Dei („адвокат на Бог“).

Aegyptus е латинското наименование на Египет.

Angelus е „ангел“ на латински.

Antiquitates Iudaicae („Юдейски древности“) е исторически труд, написан на гръцки от еврейския историк Йосиф Флавий между 93 и 94 година и състоящ се от двайсет тома. В него се разглеждат религията на евреите и историята им до 73 година. Съдържа (научно оспорими) препратки към Исус.

Apostolicum pascendi (Munus) е була, издадена през 1765 година, в която папа Климент VII защитава преследвания Йезуитски орден.

Beatus означава „блажен“ на латински. Тази дума се използва, за да опише етапа преди канонизацията, чрез която Католическата църква провъзгласява някого за светец.

Bellum Judaicum („Юдейската война“) е труд, написан през 75 година от еврейския историк Йосиф (около 37 година — 100 година).

C14 е радиоактивен изотоп на въглерода, който помага при определянето на възрастта на органични материи (радиовъглеродно датиране по метода на C14).

Cappella dei Principi (Херцогската капела) — вж. Капела Медичи.

Cappelle medicee — вж. Капела Медичи.

Codex — вж. кодекс.

Codex Christianus е измислен кодекс.

Codex Leicester представлява колекция от научни текстове, написани от Леонардо да Винчи. През 1994 година Бил Гейтс я купи за 30802500 щатски долара.

Codex Parisinus Graecus е част от антология с текстове, написани от Ориген (около 185 година — 254). Съхранява се в Националната библиотека на Франция. Препратката към Йосиф и Пилат е измислена.

Codex Sinaiticus Zosimi Rescriptus представлява колекция от 16-18 палимпсеста, съдържащи текстове като Стария завет, няколко евангелия и библейски послания.

De vita et moribus lulii Agricolae — вж. Агрикола.

Direzione Investigativa Antimafia е италианското антимафиотско звено.

Domus Theologica е сградата, в която се помещава Теологическият факултет на Университета в Осло.

DS Bergensfjord принадлежал на „Норвежко-американската круизна компания“. През 1918 година акостирал на пристанището в Ню Йорк и от него слезли 200 пътници, болни от испански грип. Над половин милион американци се заразили и умрели.

In flagrante delicto е латински израз, който означава, че някой е хванат в действителния акт на извършване на престъпление.

Istorie fiorentine („Флорентински истории“) е политически труд, написан от Николо Макиавели по поръчка на папа Климент VII, Джулио де Медичи. Бил е предаден за публикуване през 1526 година, но е публикуван едва през 1532 година. Главата, в която се споменава кръвна връзка между Юда и Медичите, е измислена.

Legatio ad Gaium („За посланичеството при Гай“) е книга, написана от еврейския философ Филон Александрийски (около 20 г. пр.Хр. — около 50 г.).

Nucleo Operativo Centrale di Sicurezza е оперативното, тактическо звено на италианската полиция, отговарящо за борбата с тероризма.

Pater familias обозначава мъжката глава на дадено семейство. Женският му вариант се казва materfamilias.

Pax deorum — мирът на боговете или мирът с боговете — е римски израз, описващ хармонията между хора и богове. Обвинявали християните, че нарушавали този мир, отхвърляйки боговете и съответно небесната хармония (или примирието).

Regimini militantis Ecclesiae е папска була, издадена от папа Павел III през 1540 година, чрез която бил утвърден Йезуитският орден. Оперативното звено, споменато в тази книга, е измислено.

Religio на латински означава добросъвестност, страх от Бога, почитане и дълг.

Reservatio mentalis — мислена уговорка — представлява етична доктрина в католическата морална теология. Според нея трябва да излъжеш, когато се сблъскаш с противоречието между дълга да казваш истината и този да запазиш някаква тайна.

Sanctus означава „свят“. При канонизацията това понятие се използва, за да обозначи човек, заслужил да го провъзгласят за светец.

Scriptio continua представлява начин на писане (практикуван например от римляните), при който няма разстояние между отделните думи и препинателни знаци.

Societas Iesu, т.е. йезуитите, е католически орден, основан през 1534 година. Целта му била да „помага на душите“, като разпространява Христовата вяра и служи на справедливостта. Мисионерската дейност била характерна за него още от основаването му. Освен това йезуитите дълго били особено известни с популяризирането на модерни науки, най-вече астрономията, и в Япония, и в Китай. Благодарение на тази своя дейност в определени периоди се радвали на голямо влияние, но и отрано станали обект на нападки и слухове. Например погрешно им приписвали мотото: „Целта оправдава средствата“. Норвежката конституция им забранявала да влизат в кралството до 1956 година.

Цитати

Подобно на музикантите, които понякога взимат малки части от чуждите парчета, за да придадат повече звучност на своите, и аз обичам да опитвам чужди изрази. Повечето съм ги заел от другите си двайсет романа.

„Светлина за живота ми, огън за слабините ми“ е от романа на Владимир Набоков „Лолита“ (1959 година), преведен на норвежки от Од Банг-Хансен.

„Нощта е майка на деня“ е заглавието на пиеса, написана от Ларш Нурен през 1982 година.

„Поседни до мен, любими, разкажи ми какво е станало, след като мен вече ме е нямало“ е взет от последната стихосбирка на Тур Улвен — „Нищожното слънце“ (1989 година).

Стиховете, написани от Нострадамус, за Хитлер и кацането на Луната ги взех от „Предсказания“ (1555 година) и ги преведох лично.

„Без библиотеките не бихме имали нито минало, нито бъдеще“ е изменена версия на цитат от Рей Бредбъри.

„Към небето бавно се издигат черни ангели, понесени от западния вятър“ е взет от „Цигански балади“ (1928 година) на Федерико Гарсия Лорка, преведени на норвежки от Кари Неуман през 2006 година.

„Животът е само зирка слаба светлина между две идеално черни вечности“[120] е взет от автобиографичната творба на Владимир Набоков „Памет, говори“, преведена на норвежки през 1991 г. от Тур Футлан.

Източници

Следните книги и уебсайтове много ми помогнаха, докато работех над романа:

The Lost Gospel of Judas Iscariot. A New Look at Betrayer and Betrayed av Barth D. Ehrman, Oxford University Press.

Judas. The troubling history of the renegade apostle av Peter Stanford, Hodder & Stoughton.

Pontius Pilate. Deciphering a Memory av Aldo Schiavone, Liveright Publishing Corporation.

What Do We Know About Pontius Pilate? av Simon Webb, Langley Press.

The Revelation of Jesus Christ av Margaret Barker, T & T Clark Ltd. JESUS. Hva forskningen sier mens kirken tier av Ronnie Johanson, Religionskritisk forlag.

Christian Beginnings. From Nazareth to Nicaea AD 30-325 av Geza Vermes, Penguin Books.

Who Wrote the Bible? av Richard Elliott Friedman, Harper. Seloten. Historien om hvordan Jesus fra Nasaret ble Jesus Kristus av Reza Aslan, Bazar.

T & T Clark Encyclopedia of Second Temple Judaism, Bloomsbury Publishing Plc.

The Archaeology of Ancient Judea and Palestine av Ariel Lewin, Getty Publications.

Evolusjon eller kristen tro? Ja, takk, begge deler! av Atle Ottesen Søvik og Bjørn Are Davidsen, Efrem forlag.

The Oxford Handbook of Early Christian Archaeology, Oxford University Press.

The Thirty Pieces of Silver. A Modem Numismatic Perspective av Haim Gitler. Fra Valori e disvalori simbolici delle monete. I Trenta denari di Giuda, Edizioni Quasar.

Guide to Palazzo Vecchio av Cristina Bucci og Chiara Lachi, Scala. Informasjonen om Schøyen-samlingen er hentet fra samlingens nettsted: schoyencollection.com og leksika. Nyttige nettsteder:

Encyclopaedia Britannica (www.britannica.com).

The Catholic Encyclopedia (www.newadvent.org/cathen/) The Jewish Encyclopedia (http://jewishencyclopedia.com) Wikipedia (en.wikipedia.org og no.wikipedia.org).

Store norske leksikon (snl.no).

Det Norske Akademis ordbok (naob.no).

katolsk.no

www.historytoday.com

Благодарности

Много хора ми помогнаха с информация и съвети относно темите в тази книга. Твърде много са, за да мога да благодаря на всеки поотделно.

Бих искал да изкажа особени благодарности на съпругата си Осе Мюрвол Егеланд, която не само е критичен читател, ами ми помогна с важни предложения относно сюжета. Благодаря на теолога Петер Скипервол за идеите му в началните етапи на писането. И на Бьорн Аре Давидсен, който ми даде идеи и премахна теологичните и историческите грешки и неточности от ръкописа. Не той е виновен за всичките ми измислици. Благодаря на Кари Рекдал и Трюде Монсен за старателния начин, по който прегледаха ръкописа дума по дума, ред по ред. Благодаря на дизайнера на кориците ми Мариус Ренберг и археолога Хокун Ролан, който ни помогна за митовете. И на Янике Педершен за вътрешния дизайн на книгата. Благодаря на Магнюс Рьонинген за внимателното четене и безценното ползване на червен молив и гумичка. И на Александер, Юнас, Юлие, Трюде, Нина и цялата ентусиазирана банда на издателство Strawberry Publishing. Много бих искал да благодаря и на редактора си Ане Фльотакер за критичното мнение, обстойните разговори, добрите съвети и идеи, умните забележки и спонтанните викове.

Том Егеланд,

март 2021 г.

Бележки под линия

1

В книгите на Том Егеланд приемаме съвременната форма на изписване на името, изключение се прави само в библейските цитати (Иисус). — Б.и.

2

Колонада — коридор с колони. — Б.пр.

3

Si (итал.). — Да. — Б.пр.

4

Buonasera (итал.). — Добър вечер. — Б.пр.

5

Grazie (итал.). — Благодаря. — Б.пр.

6

What the fuck (англ.). — Какво, по дяволите. — Б.пр.

7

From the first he was the Word, and the Word was in relation with God and was God (англ.). — В началото бе Словото: и Словото беше у Бога; и Словото бе Бог. — Б.пр.

8

Per favore (итал.). — Моля. — Б.пр.

9

… and to dust you shall return (англ.) — … и в пръстта ще се върнеш. Битие, 3:19. — Б.пр.

10

Първо съборно послание на свети апостол Петър, 1:3. — Б.пр.

11

Blessed are you, God of compassion and mercy (англ.), от Утринна молитва за Велики пости — Благословен бъди. Боже на милосърдието. — Б.пр.

12

Числа, 6:26. — Б.пр.

13

Му condolences (англ.). — Моите съболезнования. — Б.пр.

14

Прокуратор — управител на римска провинция, изпълняващ ролята на главнокомандващ и съдия. — Б.пр.

15

Vice president of operations (англ.) — оперативен заместник-председател. — Б.пр.

16

You know (англ.). — Знаете как е. — Б.пр.

17

Oh yes, I know (англ.). — О, да, знам. — Б.пр.

18

Вестителска пръчка — пръчка, направена от дърво или метал, която била използвана при разгласяването на официални съобщения, като била разнасяна от стопанство в стопанство. — Б.пр.

19

Робърт Лангдън — фикционален герой, уважаван професор по религиозна символика в Харвардския университет, който се среща в романите „Шестото клеймо“ и „Шифърът на Леонардо“ от Дан Браун. — Б.пр.

20

Bless her soul (англ.). — Лека ѝ пръст. — Б.пр.

21

Снори Стурлусон — исландски историк, поет и автор на саги (разкази) за норвежки крале от викингската епоха и Ранното средновековие. — Б.пр.

22

SIS (МНД), Международно научно дружество, Уилям Макнамара, председател на борда, главен изпълнителен директор (англ.). — Б.пр.

23

Британия — част от остров Великобритания, представлявала римска провинция от 43 до около 410 година. — Б.пр.

24

De vita et moribus Iulii Agricolae (лат.). — „За живота и характера на Гней Юлий Агрикола“. — Б.а.

25

Меровинги — династия франкски крале, властвали от V до VIII век. — Б.пр.

26

Тиберий Юлий Цезар Август — римски император, властвал от 14 г. пр.н.е. до 37 г. — Б.пр.

27

„Смитсониън“ — конгломерат от научноизследователски центрове и музеи, разположени предимно на територията на Вашингтон, САЩ. — Б.пр.

28

Войната в Персийския залив — въоръжен конфликт между Ирак и обединените сили на трийсет и четири държави, водени от САЩ. Продължава от 1990 до 1991 година. — Б.пр.

29

Битката при река Сома в Северна Франция, продължила от 1 юли 1916 година до 18 ноември 1916 година. — Б.пр.

30

Ириней: Борбата срещу ереста и определянето на православието в Раннохристиянската църква. Йейлски университет, 1995 г. — Б.а.

31

Adversus haereses („Трактат срещу ересите“), написан през около 180 година. — Б.а.

32

„Исус Христос суперзвезда“ — мюзикъл, разглеждащ политическите и междуличностни сблъсъци между Исус и Юда Искариот. — Б.пр.

33

„Изложение на апостолската проповед“ е бил преоткрит за първи път с помощта на арменски превод, намерен през 1904 година. — Б.а.

34

Цезареа Маритима — град, застроен от Ирод Велики между 22 и 10 г. пр.н.е., който го нарича Кесария в чест на римския император Август. — Б.пр.

35

Нептун — римски бог на морето. — Б.пр.

36

Яфа — бивш град и понастоящем най-старият квартал на Тел Авив, Израел. — Б.пр.

37

Кохорта — основната военна структура в римската армия. — Б.пр.

38

Антония — антична крепост в Йерусалим, която е била близо до Йерусалимския храм. — Б.пр.

39

Акведукт — изкуствен канал, построен за пренос на вода от едно място на друго, преодолявайки неравностите на терена. — Б.пр.

40

Певец-кастрат — мъж, на когото в детска възраст е направена операция, спираща естественото му възмъжаване, с цел да се запази чистият му, ясен и висок детски глас, с който да се изявява като певец. — Б.пр.

41

В случая героят приема, че CA е съкратено от circa, което означава „около“. — Б.пр.

42

Sorry (англ.), scusa (итал.). — Извинете. — Б.пр.

43

Wake the fuck up! (англ.). — Събуди се, мамка му! — Б.пр.

44

„Уфици“ — световноизвестна галерия във Флоренция. — Б.пр.

45

„Грегориана“ представлява съкращение на папския йезуитски университет, който е на почти петстотин години: Папски григориански университет. — Б.а.

46

„Тук е нужна мъдрост; който е разумен, нека сметне числото на звяра, защото е число на човек; а числото му е шестстотин шестдесет и шест“. — Откровение на Йоан, 13:18. — Б.а.

47

Била е изписвана така: Societas Iesv. — Б.а.

48

Параграф 2 от Конституцията на Норвегия, известен още и като „еврейския параграф“, първоначално е гласял, че „все още е забранено влизането на евреите в кралството“ и че йезуити и монашески ордени „не се допускат“. — Б.а.

49

Glorify Cambria. — Да прославим Камбрия. — Б.пр.

50

Пасха. — Б.р.

51

Гематрията представлява определянето на числен еквивалент на всяка отделна буква в дадена дума, име или израз. — Б.пр.

52

Ириней е стигнал до заключението, че числото 666 представлява думата „латейнос“, която означава „нещо скрито“. Никога не приел твърдението, че числото просто е било объркано. Във фрагмента от Библията — Папирус 115 (датиран от 225-275 година), който е най-старият запазен фрагмент от Откровение на Йоан, се споменава 616. Библейският ръкопис Ефремов кодекс е бил написан през V век. В него е посочено същото число. — Б.а.

53

Загадката Юда: Тълкуване на библейските вариации, свързани с апостола, който е предал Исус. Йейлски университет, 2001 г. — Б.а.

54

„Аненербе“ — „Наследството на предците“. — Б.а.

55

Neo-nazi groups 2021 norse symbols (англ.) — неонацистки групи 2021 староскандинавски символи. — Б.пр.

56

Мьолнир — тежък железен чук, служещ за оръжие на втория по могъщество бог в скандинавската митология след Один — Тор. — Б.пр.

57

Professore (итал.) се използва за обръщение към мъже професори, a professoressa — към жени. — Б.пр.

58

Книгата с ръкописи — Кодексът на Чакос. — Б.а.

59

Signore (итал.) — господин. — Б.пр.

60

Шабат — в юдаизма седмият, последен ден от седмицата, който е съботата. На този ден не трябва да се върши никаква работа. — Б.пр.

61

Yeah (англ.). — Да (разговорно). — Б.пр.

62

You know (англ.). — Знаеш. — Б.пр.

63

Boss (англ.). — Шефе. — Б.пр.

64

Евангелие на Йоан, 6:70. — Б.а.

65

Евангелие на Йоан, 13:2. — Б.а.

66

„Всички, които ме мразят, шепнат си против мене, кроят зло против мене: «законопрестъпност тежи върху него; той легна; няма вече да стане. Дори човекът, който беше в мир с мене, комуто се осланях, който е ял хляба ми, дигна против мене пета»“. — Псалтир, 40:8-10. — Б.а.

67

Братята Франк и Джо Харди са фикционални герои от детективска поредица за деца и юноши. — Б.пр.

68

Mafioso (итал.) — мафиот. — Б.пр.

69

Quid Est Veritas? Facts and legends about the Roman Governor Pontius Pilate and the Imperial Cult in Roman Judaea — „Къде е истината? Факти и легенди за римския прокуратор Пилат Понтийски и императорския култ в римска Юдея“. — Б.а.

70

Polizia Civile (итал.) — цивилна полиция. — Б.пр.

71

„Който пази милост за хиляди поколения, прощава беззаконие, престъпление и грях (…).“ — Изход, 34:7. — Б.а.

72

Pasta e ceci (итал.) — паста с нахут. — Б.пр.

73

Битие, 27:25-29. — Б.пр.

74

Capo (итал.) — съкратено от caporegime или capodecina. Ранг, даван на отдавнашен член на италианската мафия, който оглавява няколко души. — Б.пр.

75

My son (англ.) — синко. — Б.пр.

76

So sorry (англ.). — Много съжалявам. — Б.пр.

77

Oh… God who art in heaven (англ.). — О… Отче наш, който си на небесата. — Б.пр.

78

That’s right (англ.). — Точно така. — Б.пр.

79

Сух режим — повсеместна забрана върху производството, вноса, преноса и продажбата на алкохолни напитки в САЩ, която важала от 1920 до 1933 година. Целта била да се сложи край на алкохолизма, домашното насилие и политическата корупция. — Б.пр.

80

Business opportunity (англ.) — бизнес възможност. — Б.пр.

81

Codex Leicester (1510 година). — Б.а.

82

State-of-the-art (англ.) — иновативен, напреднал. — Б.пр.

83

Ксилография — техника и изобразителното изкуство. Вид резба или гравюра върху дърво. — Б.пр.

84

Attenzione! Posizione uno! (итал.). — Внимание! На първа позиция! — Б.пр.

85

Room service! (англ.). — Румсървис! — Б.пр.

86

Momento! (итал.). — Един момент! — Б.пр.

87

I didn’t order room service (англ.). — Не съм поръчвал румсървис. — Б.пр.

88

Armed police! (англ.). — Въоръжена полиция! — Б.пр.

89

Get down! (англ.). — На земята! — Б.пр.

90

Fuck you! (англ.). — Майната ти! — Б.пр.

91

I don’t give a fuck who you are (англ.). — Въобще не ме ебе кой си. — Б.пр.

92

Fuck the fuck off, wanker! (англ.). — Майната ти, чекиджия такъв! — Б.пр.

93

No fucking way (англ.). — Няма начин, мамка му. — Б.пр.

94

Independent contractor (англ.) — изпълнител на свободна практика. — Б.пр.

95

I know nothing (англ.). — Нищо не знам. — Б.пр.

96

Very well (англ.). — Много добре. — Б.пр.

97

Книга на Йов, 42:14,15. — Б.а.

98

Bestes farouches de faim fluues tranner:

Plus part du camp

encontre Hister sera.

— Б.а.

99

Dedans le coing de Luna viendra rendre,

Où sera prins & mis en terre estrange,

Les fruicts immeurs seront à grand esclandre,

Grand vitupere, à l’un grande louange.

— Б.а.

100

Раннохристиянски текст от II век. — Б.а.

101

Стар Завет, Исая, 53:9. — Б.пр.

102

Rosebud (англ.) — розова пъпка. — Б.пр.

103

Първо послание на свети апостол Павел до коринтяни, 15:14,17. — Б.а.

104

Тир — днес град в Югозападен Ливан. — Б.пр.

105

Книга на съдиите, 11:35, 39. — Б.а.

106

Битие, 22:1-19. — Б.а.

107

Norway’s renowned archaeological professor Bjorn Belto (англ.) — изтъкнатият норвежки професор по археология Бьорн Белтьо. — Б.пр.

108

Брюнуст — норвежкото име за специфично кафяво сирене, направено от суроватка с елемент на карамелизиране. — Б.пр.

109

Доктор на Църквата — титла, давана от Католическата църква на лица, които тя признава за важни, особено що се отнася до приноса им към теологията или доктрината. — Б.пр.

110

Филон и Йосиф споменават Пилат в Legatio ad Gaium („За посланичеството при Гай“), Bellum Judaicum („Юдейската война“) и Antiquitates Iudaicae („Юдейски древности“). Игнатий Богоносец също посвещава част от посланията си на него, а историкът Тацит го споменава съвсем бегло в „Анали“. — Б.а.

111

Трибунал — вид съдилище. — Б.пр.

112

Откровение на Йоан, 1:13-15. — Б.а.

113

Арийската раса е наименование, използвано през късния XIX век до средата на XX век, за да обозначи подгрупа на европоидната раса. Стереотипът, наложен от немските фашисти по отношение на тази подгрупа, се изразявал в светла кожа, руса коса и т.н. — Б.пр.

114

Клиновидно писмо — първата система от писмени знаци, която е можела да предава еднозначно езиково съдържание. — Б.пр.

115

Дис Патер — римски бог на подземния свят. — Б.пр.

116

Известен също като „Деянията на Пилат“ или „Делата на Пилат“. — Б.а.

117

Книга на Еклисиаста — книга от Стария завет, най-вероятно написана през III век пр.н.е. — Б.пр.

118

Фронтон — класически архитектурен елемент, най-често в триъгълна форма. — Б.пр.

119

Стар завет, Книга на пророк Исаия, 38:18. — Б.пр.

120

На български тази творба е публикувана под заглавието „Други брегове“, превод Пенка Кънева, Народна култура, София, 1989 г. (изданието е сборник със заглавие „Покана за екзекуция“). — Б.р.

Content

Том Егеланд
Сребърниците
Бьорн Белтьо #9

Пролог

I Вълшебната библиотека

Първа глава Погребението

1

2

3

4

Втора глава Задачата

1

2

3

4

5

Трета глава Преследвачът

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Четвърта глава Монахинята

1

2

3

4

5

Пета глава Ангела

1

2

3

4

5

II На третия ден

Шеста глава Операция „Д’Анджело“

1

2

3

4

5

6

7

Седма глава В плен

1

2

3

Осма глава Семейство Парчели

1

2

3

4

5

6

Девета глава Арестите

1

2

3

4

5

6

7

8

Десета глава Скришното място

1

2

3

Единадесета глава Библиотекарката

1

2

3

Дванадесета глава Префектът на Юдея

1

2

3

4

5

III Писмото от гроба

Тринадесета глава Четирите Божии дъщери

1

2

Четиринадесета глава Кончината на Пилат

1

2

3

4

Петнадесета глава Пресконференцията

1

2

Шестнадесета глава Колекционерът

1

2

Седемнадесета глава Парче езическа земя

1

2

3

4

5

Осемнадесета глава Покоят на палача

1

2

3

4

5

Деветнадесета глава Руините на храма

1

2

Двадесета глава Криптата

1

2

3

4

5

6

7

8

Двадесет и първа глава Писмото

Двадесет и втора глава Признанието

1

2

Двадесет и трета глава Гостите

1

2

Двадесет и четвърта глава Сребърниците

1

2

3

Епилог

Важни персонажи

Факти, художествена измислица и въображение (и един куп определения)

Цитати

Източници

Благодарности

Бележки под линия